Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" липня 2015 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Кузнецова Д. В. , при секретарі Степаненко Є.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіально відокремленого безбалансового відділення №10004/0466 філії-Донецького обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України», Територіально відокремленого безбалансового відділення №10004/0459 філії-Донецького обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України», про зобовязання здійснити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Іллічівського відділення №7461 ВАТ «Державний ощадний банк» про зобовязання здійснити певні дії, а саме: укласти із позивачем договір банківського вкладу за грошовими коштами, що знаходяться на рахунку №7. Пізніше за заявою позивача було притягнуто до участі в справі співвідповідача Територіальне відокремлене безбалансове відділення №10004/0459 філії Донецьке обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України». В обґрунтування позову зазначив, що його батько був вкладником Державної трудової ощадної каси №7461/057 (м.Жданов, Донецької області, Іллічівський район, пр. Металургів, 166). Після смерті батька в 2003 році позивач вступив в спадкові права на вклад та звернувся до ощадкаси №7461/057, де на його імя була видана ощадна книжка з зазначенням суми грошового вкладу на рахунку №7, посвідчена печаткою відповідача. Позивач, як власник вкладу, бажає на власний розсуд користуватися та розпоряджатися своїм майном грошовими коштами вкладу, але банк йому в цьому відмовляє. Вказує, що на сьогоднішній момент відносини сторін спору за вкладом не врегульовані договором банківського вкладу та договором банківського рахунку, що суперечить законодавству та може бути підставою для невидачі грошових коштів із ощадної книжки. Крім того змінилося законодавство України, змінилася організаційно-правова форма банку, платіжні засоби держави, відсоткові ставки банків, що є суттєвими умовами договору банківського вкладу. Посилаючись на положення ст. 384 ЦК УРСР, ст. 41 Конституції України, ст. 218, 1058, 1059, 1066, 1067, 1068, 1074 ЦК України, просить задовольнити його позов та зобовязати відповідача укласти договір банківського вкладу за грошовими коштами, що знаходяться на рахунку №7.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідач позовні вимоги не визнав, надіслав письмові заперечення, в яких зазначив, що 08.11.2004 року в філії №7461/057 Іллічівського відділення №7461 ВАТ«Державний ощадний банк України» (м.Маріуполь, пр.Металургів, 166) на імя позивача в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_2 був оформлений компенсаційний рахунок №7. Іллічівське відділення №7461 ВАТ «Державний ощадний банк України» було реорганізовано в 2005 році відповідно до постанови Правління АТ «Ощадбанк» №139 від 02.11.2004 року. На сьогоднішній час за місцезнаходженням колишньої філії №7461/057 Іллічівського відділення №7461 функціонує територіально відокремлене безбалансове відділення №10004/0466 філії-Донецьке обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» (далі ТОБО №10004/0466). Зазначене ТОБО №10004/0466 підзвітне ТОБО №10004/0459 філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» (м.Маріуполь, пр.Ленінградський, 43). При цьому обидва ТОБО не мають статусу юридичної особи та в суді виступають лише від імені ПАТ «Державний ощадний банк України», структурним підрозділом якого вони є. Оскільки компенсаційні рахунки відкривалися громадянам за Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» від 21.11.1996 року, субєктами якого є держава та громадяни, тому ПАТ «Державний ощадний банк України» не може бути відповідачем за позовом. З 1992 року в Україні неодноразово проводилися реформи грошової системи. На сьогоднішній час держава взяла на себе обовязок збереження та відновлення громадянам втрачених внаслідок знецінення грошових заощаджень поміщених до 02.01.1992 року в установах ощадбанку колишнього СРСР. На підставі зазначеного Закону установами Ощадбанку проводилася неодноразова індексація вкладів громадян і на основні рахунки, відкриті до 02.01.1992 року була нарахована компенсація та відкриті компенсаційні рахунки. 23.04.1997 на імя ОСОБА_2 був відкритий компенсаційний рахунок №7, після смерті якого в порядку спадкування був переоформлений на імя позивача. Зафіксовані в компенсаційних ощадкнижках суми грошових коштів держава планує поступово виплатити в якості компенсації втрачених заощаджень, а компенсаційний рахунок це фактичне оформлення права на отримання компенсації при певних умовах, якими є наявність коштів для компенсації, які визначаються в державному бюджеті України окремим рядком. Порядок проведення компенсації згідно норм закону визначається Кабінетом Міністрів України. В межах виділених бюджетом коштів 08.11.2004 року позивач отримав з компенсаційного рахунку компенсацію в розмірі 50 грн. На 2015 рік компенсаційних виплат в бюджеті передбачено не було та виплати не проводилися. На підставі зазначеного просили відмовити у позові.

Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачу після смерті його батька в 2004 році був відкритий компенсаційний рахунок №7 у філії №7461/057 Іллічівського відділення №7461 ВАТ «Державний ощадний банк України» за вкладом його покійного батька ОСОБА_2 та нараховано компенсацію в розмірі 4 866,25 грн. Залишок після видачі 50 грн., складає 4 816,25 грн., що підтверджується ощадної книжкою.

Згідно частин 1, 4 статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Положення цієї глави застосовуються до інших фінансових установ при укладенні ними договору банківського рахунка відповідно до наданої ліцензії, а також застосовуються до кореспондентських рахунків та інших рахунків банків, якщо інше не встановлено законом.

Згідно статті 1067 ЦК України договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

Банк зобов'язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам.

Банк не має права відмовити у відкритті рахунка, вчинення відповідних операцій за яким передбачено законом, установчими документами банку та наданою йому ліцензією, крім випадків, коли банк не має можливості прийняти на банківське обслуговування або якщо така відмова допускається законом або банківськими правилами.

Згідно ч. 1. ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно до статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом,

Наведені положення ЦК України регулюють правовідносини між фінансовою установою та клієнтом щодо відкриття та обслуговування банківського рахунка.

На сьогоднішній день між позивачем та відповідачем існують правовідносини, які витікають з договору банківського рахунка. В таких відносинах за загальним правилом фінансова установа має обовязок виконувати розпорядження клієнта щодо вільного зняття, перерахування та інших операцій з грошовими коштами, які знаходяться на рахунку клієнта. Проте положення статей 1066, 1067 та 1074 ЦК України передбачають можливість існування та застосування певних обмежень в розпорядженні коштами та вчиненні дій за рахунком в разі, якщо інше встановлено законом, тобто більш спеціальною нормою, яка допускає відступ від загального порядку.

Таким спеціальним законом є Закон України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» від 21.11.1996 року (надалі за текстом-Закон).

Статтею 1 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» передбачено, що за цим законом встановлюються зобов'язання держави перед громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, поміщені в період до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України.

Згідно статті 2 Закону Держава зобов'язується забезпечити збереження та відновлення реальної вартості заощаджень громадян і гарантує їх компенсацію у встановленому порядку.

Отже вказаним законом встановлено спеціальний статус грошових коштів, заощаджень, які були поміщені в період до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР, і правила розпорядження ними.

Грошові кошти, які були поміщені державою на рахунок відповідача та успадковані ним від свого батька, є компенсаційними нарахуваннями, стосовно яких застосовується спеціальний порядок розпорядження та вчинення інших операцій із ними.

Крім того, з наведених положень Закону слідує, що субєктами даних зобовязань по виплаті компенсаційних виплат за вкладами поміщеними до 02.01.1992 року в установи Ощадного банку СРСР, є держава, а не відповідач, як фінансова установа.

Статтею 6 Закону встановлено, що компенсація громадянам України втрат від знецінення грошових заощаджень проводиться починаючи з 1997 року в грошовій формі за рахунок коштів Державного бюджету України та інших формах відповідно до законодавства.

Компенсація втрат від знецінення грошових заощаджень, поміщених до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР, що діяли на території України, а також у державні цінні папери, придбані в таких установах, проводиться їх власникам у готівковій чи безготівковій формі через установи Ощадного банку України після внесення в інформаційно-аналітичну систему "Реєстр вкладників заощаджень громадян" відомостей про них, необхідних для ідентифікації вкладника під час відкриття рахунку. Обслуговування громадян, пов'язане із внесенням зазначених відомостей, здійснюється безоплатно.

Кошти для компенсації заощаджень громадян визначаються в Державному бюджеті України окремою статтею.

Порядок проведення компенсації, у тому числі перерахування коштів, передбачених у Державному бюджеті України, установам Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху, визначається Кабінетом Міністрів України.

Кабінет Міністрів України може залучати для проведення компенсаційних виплат позабюджетні кошти, у тому числі кошти, залучені до Державного бюджету України через спеціальні податки, встановлені законами України, а також від здійснення операцій з державними цінними паперами.

Статтею 7 Закону передбачено, що заощадження повертаються поетапно, залежно від суми вкладу в межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік.

Перелік груп вкладників і порядок проведення виплат проіндексованих грошових заощаджень, а також обсяг виплат згідно із статтею 8 цього Закону у межах коштів, передбачених Державним бюджетом України, встановлюються Кабінетом Міністрів України.

З наведених норм Закону вбачається, що фактична виплата зазначених грошових коштів, які нараховані державою, здійснюється відповідачем поетапно за рахунок державних асигнувань, що прямо передбачені державним бюджетом окремою статтею. Використання позивачем вказаних компенсаційних нарахувань зі свого рахунку до їх фактичного отримання із державного бюджету, в тому числі шляхом відкриття банківського вкладу на ці кошті, спеціальним законом не передбачено, що також виключає обовязок відповідача укладати договір банківського вкладу за компенсованими заощадженнями до їх фактичного перерахування із державного бюджету позивачу.

З даних ощадної книжки позивача вбачається, що в останнє виплата в розмірі 50,00 грн. проводилась в 2004 року. На сьогоднішній час положеннями Закону України «Про бюджет на 2015 рік» не було закладено грошових асигнувань та не передбачено здійснення компенсаційних виплат вкладникам Ощадного банку СРСР.

Також згідно статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу).

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Наведені норми статті 1058 ЦК України передбачають можливість укладання договору банківського вкладу щодо тих коштів, які надійшли від вкладника та є вільними в обороті та стосовно них відсутні будь-які обмеження передбачені законом. Натомість компенсаційні нарахування вкладникам Ощадного банку СРСР на поточний рахунок не є вільними для розпорядження, а відтак не можуть бути прийняті банком для зарахування на банківський вклад, оскільки фактично ще не були виплачені державою, а тому подальший рух їх рух по банківських рахунках не може відбутися.

Договір банківського вкладу із фізичною особою є публічним договором.

Відповідно статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом.

Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг).

У разі необґрунтованої відмови підприємця від укладення публічного договору він має відшкодувати збитки, завдані споживачеві такою відмовою.

Виходячи із зазначених положень статті 633 ЦК України у разі необґрунтованої відмови відповідачем від укладення договору банківського вкладу позивач має право лише на відшкодування збитків, якщо інше прямо не передбачено законом.

Однак позивачем було обрано в позові інший спосіб захисту права, ніж прямо передбачений законом.

Позивачем для захисту свого права обрано спосіб зобовязання відповідача укласти договір в судовому порядку. Вирішуючи питання законності такого способу захисту права суд виходить із наступного.

Статтею 19 Конституції України в цивільних правовідносинах закріплено принцип згідно з яким ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачене законом.

Згідно частини 1 статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Згідно частини 2 статті 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Визначеними ст. 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства, яким мають відповідати як цивільні права, так і цивільні обовязки, є свобода договору.

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Такий спосіб захисту цивільних прав, як зобов'язання укласти договір, не передбачений ст. 16 ЦК України. Договір - це волевиявлення учасника правочину, яке в силу ст. 203 ЦК України повинне бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а відмова відповідача від укладення такого договору є формою реалізації ним своїх прав.

До подібних висновків дійшов Верховний суд України в своїй постанові від 10.10.2012 справа №6-110цс12.

Частиною 2 статті 214 ЦПК України передбачено, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Згідно статті 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи.

Таким чином, враховуючи викладені обставини, положення діючого законодавства та правовий висновок Верховного суду України, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову та захисту прав позивача в обраний ним спосіб.

Оскільки у задоволенні позовних вимог позивача відмовлено, а сплату судового збору при подачі позову до суду ОСОБА_1 було відстрочено, то у порядку, передбаченому ст. 82 ЦПК України, він підлягає стягненню з позивача на користь держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, статтею 3, 4, 12, 14, 16, 203, 633, 1058, 1066-1068, 1074 Цивільного кодексу України, Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» від 21.11.1996 року, ст.ст. 5,10,57,60,88,209,212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Територіально відокремленого безбалансового відділення №10004/0466 філії-Донецького обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України», Територіально відокремленого безбалансового відділення №10004/0459 філії-Донецького обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України», про зобовязання здійснити певні дії - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

На рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення буде виготовлено 30 липня 2015 року.

Суддя: Д. В. Кузнецов