Справа № 199/4227/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

16 липня 2015 року м. Дніпропетровськ

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючий суддя Сенчишин Ф.М.

При секретарі Карабань А.Є.

За участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

За позовом, ОСОБА_1 просить усунути ОСОБА_3 від права на спадкування за законом за правом представлення після смерті ОСОБА_5, яка померла 15 листопада 2014 року. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що остання тривалий час була у безпорадному стані і знаходилася на лікуванні за місцем проживання. Догляд ОСОБА_5 надавався позивачем та його дружиною, які мешкали разом з бабусею. Позивач стверджує, що відповідач повністю усунувся від догляду за бабусею, приходив до неї лише за грошима. Відповідач, як і позивач, претендує на спадщину після смерті ОСОБА_5, однак на думку позивача, підлягає усуненню від права на спадкування за вищевказаних обставин.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали в повному обсязі власні позовні вимоги та доводи позовної заяви, на яких вони ґрунтуються.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 в суді заперечили проти задоволення позовних вимог в повному обсязі у звязку з їх безпідставністю. Наполягають на тому, що бабуся сторін ОСОБА_5 у безпорадному стані не перебувала. Спілкуванню відповідача з бабусею перешкоджала теща позивача, яка його виганяла з будинку бабусі. Відповідач, за можливості, надавав бабусі допомогу, однак він в цьому був обмежений, оскільки його мати зламала шийку стегна, не встає з ліжка та сама потребує постійного стороннього догляду. Наполягають на тому, що бабуся за життя неодноразово висловлювалася, що відповідача не образить та без спадщини його не залишить.

На підставі досліджених доказів судом встановлені наступні фактичні обставини:

Згідно копії свідоцтва про смерть (а.с. 6), 15 листопада 2014 року померла ОСОБА_5.

Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшло належне померлій майно.

За ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

З інформаційної довідки зі спадкового реєстру «Заповіти/спадкові договори» (а.с. 48) вбачається, що ОСОБА_5 заповіту після себе не залишила.

Остання, згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 11), перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, який помер 27 липня 2000 року (а.с. 9).

Подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мало синів ОСОБА_7 (а.с. 13), та ОСОБА_8 (а.с. 54).

ОСОБА_7 помер 11 липня 1999 року, а ОСОБА_9 - 18 квітня 2003 року, що підтверджується копіями свідоцтв про смерть (а.с. 8, 43).

Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 1266 ЦК України, внуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Позивач ОСОБА_1, згідно копії свідоцтва про народження (а.с. 46) є сином ОСОБА_7

Відповідач ОСОБА_3 є сином ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 53).

Таким чином, сторони є спадкоємцями за законом першої черги за правом представлення після смерті ОСОБА_5.

За ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

З копії спадкової справи до майна ОСОБА_5 вбачається, що сторони звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини своєчасно. Так, позивач ОСОБА_1 подав до нотаріуса заяву про прийняття спадщини 24 листопада 2014 року (а.с. 40), а відповідач ОСОБА_3 29 квітня 2015 року (а.с. 51).

Син спадкодавиці ОСОБА_7 також мав сина ОСОБА_10, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 10). Останній до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 не звертався і 14 травня 2015 року подав до нотаріуса заяву (а.с. 58), за якою відмовився від свого права на спадщину на користь позивача ОСОБА_1

Інші спадкоємці першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 дослідженими судом доказами не встановлені.

На час розгляду справи в суді свідоцтво про право на спадщину жодному зі спадкоємців не видане.

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного.

Правовідносини щодо усунення від права на спадкування регулюються статтею 1224 ЦК України. Частиною 5 та 6 цієї норми визначено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов'язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Виходячи зі змісту зазначеної норми, підлягає встановленню як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування

Вирішуючи питання щодо того, чи була ОСОБА_5 в безпорадному стані, суд враховує розяснення Пленуму Верховного Суду України, який у своїй постанові № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» розтлумачив, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

ОСОБА_3 факт перебування ОСОБА_5 в безпорадному стані заперечує.

Разом з тим, з витягу із амбулаторної картки ОСОБА_5 вбачається, що остання перебувала на «Д» обліку у дільничного терапевта з 1998 року. В 2000 році перенесла ОНМК у ВББ та в подальшому знаходилася під диспансерним наглядом у невропатолога. Постійно отримувала медикаментозне лікування, щорічно отримувала лікування в умовах стаціонару вдома. За останні 5-6 років стан хворої прогресивно погіршувався, наростали явища серцево-судинної нестачі. 13 листопада 2014 року хвора перенесла повторне ОНМК, оглянута сімейним лікарем та невропатологом вдома, з приводу чого отримувала лікування в умовах стаціонару вдома. Не дивлячись на лікування, прогресували явища серцево-судинної нестачі и 15 листопада 2014 року була констатована біологічна смерть.

Допитані в судовому засіданні у якості свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 підтвердили той факт, що з серпня 2014 року стан здоровя ОСОБА_5 суттєво погіршився і остання майже не встала з ліжка.

З копії паспорту ОСОБА_5 (а.с. 45) вбачається, що остання народилася в 1937 році.

Наведені обставини в своїй сукупності поза всяким розумним сумнівом достатньо підтверджують той факт, що ОСОБА_5 у період з серпня 2014 року по день смерті перебувала у безпорадному стані, оскільки внаслідок наявних тяжких захворювань та похилого віку не могла самостійно забезпечити умови свого життя, потребувала стороннього догляду, допомоги та піклування.

Факт перебування ОСОБА_5 у безпорадному стані до серпня 2014 року достатнім обсягом доказів не підтверджений та спростовується показаннями свідків ОСОБА_12, ОСОБА_16 та ОСОБА_17

Суд виходить з того, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обовязку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, повязане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обовязок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає зясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Як встановлено судом, допомога ОСОБА_5 надавалася позивачем, його матірю ОСОБА_12, ОСОБА_14 (особа, з якою позивач підтримує фактичні шлюбні відносини без реєстрації шлюбу), та матірю останньої ОСОБА_11

Відповідач був обмежений у наданні допомоги ОСОБА_5, оскільки мати відповідача ОСОБА_18 в серпні 2014 року зламала шийку стегна, що підтверджується копією витягу з медичної карти амбулаторного хворого, і також потребувала допомоги останнього.

Позивачем та його представником, в свою чергу, на порушенням вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України суду не надані беззаперечні належні та допустимі докази на підтвердження того факту, що ОСОБА_3 усвідомлював свій обовязок з надання допомоги ОСОБА_5, мав можливість його виконувати та вчиняв умисні дії чи бездіяльність, спрямовані на уникнення від обовязку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто не доведені ті обставини, на які останній посилається в обґрунтування позовних вимог.

За наведених обставин, у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Понесені позивачем судові витрати на підставі ст. 88 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 214 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування за законом відмовити в повному обсязі.

На рішення може бути подана апеляційна скарга у Апеляційний суд Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий :