Справа № 300/145/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 грудня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого - судді Мацунича М.В.

суддів : Куштана Б.П., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Дашковської С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" на рішення Воловецького районного суду від 31 липня 2015 року по справі за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав споживача, визнання недійсним та розірвання договору, стягнення грошових коштів, матеріальної та моральної шкоди, -

у с т а н о в и л а :

Так, 16.02.2015 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2, звернулись в суд із вищезазначеним позовом, та як на підставу своїх вимог посилались на те, що 01 грудня 2014 року між ОСОБА_1 та ним та ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" було укладено договір фінансового лізингу № 00136 по набуттю транспортного засобу. 01.12.2014 р. було сплачено на рахунок відповідача суму в розмірі 25000,00 гривень. Після отримання даної суми грошей, відповідач зобов'язався передати йому у власність транспортний засіб, легковий автомобіль. У порушення вимог ЗУ "Про захист прав споживачів" договір фінансового лізингу № 00136 від 01.12.2014 року по набуттю транспортного засобу, містить умови, які є несправедливими, і дають підстави для визнання такого договору недійсним, і розірвання. Відповідно до змісту п. 13 договору фінансового лізингу № 00136 від 01.12.2014 року мають місце форс-мажорні обставини, які полягають у тім, що в державі відбуваються військові дії, які перешкоджають повному або частковому виконанню сторонами своїх зобов'язань. На укладення договору фінансового лізингу № 00136 від 01.12.2014 року ОСОБА_2 не давала письмової згоди, а це є підставою для визнання такого недійсним та його розірвання. Зазначеними діями відповідача заподіяно моральну шкоду, яка становить 10000,00 гривень. Виходячи з наведеного і просили задоволити позовні вимоги.

Рішенням Воловецького районного суду від 31 липня 2015 року, позовні вимоги, задоволено частково. Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 00136 від 01.12.2014 року. Стягнуто із ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" на користь ОСОБА_1 25000,00 грн. авансового платежу й 2000,00 грн. витрат на правову допомогу. Стягнуто із ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" на користь держави, судовий збір. У задоволенні решти позовних вимог, відмовлено.

Заперечуючи рішення суду, ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс", подало апеляційну скаргу в якій просить апеляційну інстанцію скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог та ухвалити із цієї вимог нове рішення, про відхилення такої вимоги. При цьому посилається на те, що рішення суду є неправосудним, оскільки суд дійшов до таких висновків помилково та в супереч матеріалів справи. Такі дії суду призвели до неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального законодавства.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача в особі Мага В.О. підтримала, вимоги скарги і просила задоволити таку.

Представник позивачів у особі адвоката Біланинець І.І. заперечив, вимоги апеляційної скарги, посилаючись на те, що вимоги договору є несправедливими, і відповідач не виконав свої обов'язки. За таких обставин, просив відхилити вимоги скарги.

У судове засідання апеляційної інстанції не з'явились ОСОБА_1 і ОСОБА_2, але про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. А звідси, виходячи з вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу в їх відсутності.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, пояснення сторін та обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню за наступних мотивів.

Відповідно до вимог статей 212 -214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається, рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Вирішуючи питання про визнання недійсним договір фінансового лізингу № 00136 від 01.12.2014 року, і стягнення із ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" на користь ОСОБА_1 25000,00 грн. авансового платежу, суд першої інстанції виходив із того, що при укладенні сторонами договору фінансового лізингу № 00136 від 01.12.2014 року не було дотримано вимог ч. 2 ст. 799 ЦК України в частині нотаріального посвідчення, такого.

Проте, вищезазначеним вимогам закону ухвалене в справі рішення суду в цій частині вимоги не відповідає, через неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення й неправильне застосування норм матеріального й процесуального права. Та через це таке підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, так-як нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу не є обов'язковим.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. А здійснюючи правосуддя, суд захищає, права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України, ст. 4 ЦПК України.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж і поставку з урахуванням особливостей, встановлених спеціальним законом, а саме - ЗУ "Про фінансовий лізинг".

Так, згідно з положеннями ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності, і було набуте ним без попередньої домовленості з лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних із лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 ЗУ "Про фінансовий лізинг" за договором фінансового лізингу, лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її в користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За приписами ст. 6 ЗУ "Про фінансовий лізинг" договір фінансового лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Згідно із ч. 1 ст. 16 ЗУ "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Тобто, ця норма надає пріоритет договірного регулювання відносин лізингу над нормативним.

А ч. 2 указаної статті цього Закону передбачено, що лізингові платежі можуть включати суму, яка відшкодовує вартість предмета лізингу, платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Установлено, що 01.12.2014 р. між сторонами був укладений договір фінансового лізингу № 00136 із дотриманням усіх передбачених чинним законодавством вимог, а предметом лізингу був легковий автомобіль марки Ford Focus, а.с. 8-15-18. Того ж дня було сплачено відповідачу 25000,00 гривень комісії за організацію підготовки документів для укладення договору, а.с. 16.

Так, ЗУ "Про захист прав споживачів" в статтях 18 і 19 передбачає різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

ЗУ "Про захист прав споживачів" закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів із метою реалізації діяльності пірамідальної схеми.

Аналіз п. 7 ч. 3 ст. 19 указаного Закону дає підстави для висновку, що поняття "пірамідальна схема" в розумінні цієї норми має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару. Для кваліфікації пірамідальної схеми необхідна наявність усіх зазначених ознак.

Однак, таких ознак (несправедливості умов договору та нечесної підприємницької діяльності) зі справи не вбачається.

За загальним правилом (ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У разі недодержання сторонами вимоги Закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним, ч. 1 ст. 220 ЦК України.

Доводи позивачів із посиланням на ч. 2 ст. 799 ЦК України про те, що договір фінансового лізингу як договір найму (оренди) транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню, є безпідставними, оскільки фінансовий лізинг повністю регулюється спеціальним законом.

До договору фінансового лізингу можуть застосовуватися загальні положення про найм (оренду) тільки з урахуванням спеціальних особливостей, установлених відповідним параграфом ЦК України та ЗУ "Про фінансовий лізинг". Однак, ні ЦК України, ні ЗУ "Про фінансовий лізинг" не містять вимог про обов'язкове нотаріальне посвідчення договорів фінансового лізингу. При цьому, ч. 2 ст. 799 ЦК не регулює відносини фінансового лізингу.

Тобто, чинне законодавство не передбачає обов'язкового нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу.

Дійшовши висновку про визнання договору фінансового лізингу недійсним із підстав нездійснення його нотаріального посвідчення, суд першої інстанції неправильно витлумачив зміст ч. 2 ст. 799 ЦК у контексті вище наведеного і не врахував тієї обставини, що спеціальна норма, ЗУ "Про фінансовий лізинг" передбачає тільки письмову форму укладення договору, а не ще й нотаріальне посвідчення такого.

Отже, судом першої інстанції ухвалено рішення за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи та в порушення, і неправильного застосування норм процесуального та матеріального права, що в силу вимог ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору фінансового лізингу і стягнення сплачених грошових коштів й ухвалення нового рішення із цього питання.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 слід стягнути на користь ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" по 128,40 гривень із кожного у відшкодування судового збору.

Зважуючи на вищезазначене та керуючись вимогами статей 10, 11, 60, 212, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс", задоволити.

Рішення Воловецького районного суду від 31 липня 2015 року скасувати в частині вимог про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення сплачених грошових коштів, ухваливши з цих вимог нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в задоволенні зазначених позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс".

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" по 128,40 гривень з кожного у відшкодування судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : _________________ Судді : __________________

__________________