Справа № 357/7069/15-ц Головуючий у І інстанції Буцмак Ю. Є.
Провадження № 22-ц/780/6929/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 38 14.12.2015
УХВАЛА

Іменем України

14 грудня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Воробйової Н.С., Березовенко Р.В.,

при секретарі - Волинець Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Маловільшанської сільської ради, третя особа: Білоцерківська районна державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що рішенням народного суду Білоцерківського району Київської області від 06 квітня 1971 року розділено майно колгоспного двору у с.Мала Вільшанка та виділено ОСОБА_5 з дитиною ОСОБА_3 2/3 частини хати, 2/3 частини погреба та інше майно, а ОСОБА_6 виділено 1/3 частину хати, 1/3 частину погреба та інше майно. Зазначали, що чинним законодавством на час ухвалення судом рішення не було передбачено обовязкової реєстрації права власності.

Зазначали, що з 1989 року по 2012 рік позивач ОСОБА_3 був зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_1. В подальшому з рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 червня 2012 року, яким ОСОБА_3 було визнаний таким, що втратив право на користування даним житловим будинком, позивачам стало відомо про існування іншого правовстановлюючого документу на будинок №33 по вул. Леніна у с. Мала Вільшанка, а саме, свідоцтва про право приватної власності на домоволодіння від 17 квітня 1995 року, виданого ОСОБА_6, згідно з яким будинок №33 по вул. Леніна у с. Мала Вільшанка належить йому на праві особистої власності. Вважають дане свідоцтво незаконним, оскільки позивачі є власниками 2/3 частини даного будинку на підставі вказаного вище рішення народного суду Білоцерківського району Київської області від 6 квітня 1971 року. Крім того, у свідоцтві про право приватної власності зазначено, що підставою для його видачі є рішення Білоцерківської районної ради народних депутатів від 19 квітня 1988 року №45, однак дане свідоцтво про право приватної власності видане виконавчим комітетом Маловільшанської сільської ради народних депутатів, що, на думку позивачів, є грубим порушенням Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року. Також позивачі вважають свідоцтво про право приватної власності на домоволодіння незаконним з тих підстав, що воно видане 17 квітня 1995 року на ім`я ОСОБА_6 після його смерті - 6 січня 1995 року.

Також позивачі зазначали, що після смерті ОСОБА_6 02 березня 1996 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказаний вище житловий будинок №33 по вул. Леніна у с. Мала Вільшанка. На думку позивачів дане свідоцтво про право на спадщину за заповітом підлягає визнанню недійсним, оскільки при його видачі порушено їх право власності на вказаний будинок.

З урахуванням наведеного, позивачі просили визнати недійсним свідоцтво про право приватної власності на домоволодіння № 33 по вул. Леніна у с.Мала Вільшанка Білоцерківського району Київської області, виданого 17 квітня 1995 року Маловільшанською сільською радою народних депутатів на ім'я ОСОБА_6, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину по заповітом від 02 березня 1996 року, виданого виконуючою обов'язки державного нотаріуса Білоцерківської районної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_7 на ім'я ОСОБА_2 на спадкове майно, що належало померлому ОСОБА_6, що знаходиться по вул. Леніна, 33 у с. Мала Вільшанка та зареєстроване в реєстрі за № 2-184.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2015 року позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право приватної власності на домоволодіння № 33 по вул. Леніна у с. Мала Вільшанка Білоцерківського району Київської області, виданого 17 квітня 1995 року Маловільшанською сільською радою народних депутатів на ім'я ОСОБА_6

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 02 березня 1996 року, виданого виконуючою обов'язки державного нотаріуса Білоцерківської районної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_7 на ім`я ОСОБА_2 на спадкове майно, що належало померлому ОСОБА_6, що знаходиться по вул. Леніна, 33 у с. Мала Вільшанка та зареєстроване в реєстрі за № 2-184.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, які зявилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно зі ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Як вбачається з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, з 23 січня 1965 року позивач ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.10).

Відповідно до свідоцтва про народження серії VII-УР №0835274 позивач ОСОБА_3 є сином ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а.с.12).

З листа Маловільшанської сілької ради Білоцерківського району Київської області від 01 вересня 2015 року видно, що відповідно до погосподарської книги за 1967-1969 роки ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 проживали у житловому будинку по вул.Леніна, 33 у с.Мала Вільшанка, головою двору якого був ОСОБА_6 (а.с.82).

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням народного суду Білоцерківського району Київської області від 06 квітня 1971 року розділено майно колгоспного двору у с.Мала Вільшанка та виділено ОСОБА_5 з дитиною 2/3 частини хати, 2/3 частини погреба, ліжко з матрацом, шкаф, 460 кг картоплі, 100 кг зерна, а всього на суму 2740 крб. Виділено ОСОБА_6 1/3 частину хати, 1/3 частину погреба, тафту, 240 кг картоплі, а всього на суму 1390 крб. (а.с.9)

Як вбачається із свідоцтва про розірвання шлюбу, 12 липня 1977 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 розірвано та її прізвище після розірвання шлюбу: ОСОБА_4 (а.с.11)

По справі встановлено, що 06 січня 1995 року ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.14).

17 квітня 1995 року виконавчим комітетом Маловільшанської сільської Ради народних депутатів видано свідоцтво про право приватної власності на домоволодіння №33 по вул.Леніна у с.Мала Вільшанка Білоцерківського району на ОСОБА_6 (а.с.17, 65).

Встановлено, що за життя ОСОБА_6 склав заповіт від 30 грудня 1994 року, за яким заповідав своїй сестрі ОСОБА_2 все своє майно, що буде належати йому на день смерті і на яке за законом матиме право (а.с.67).

19 січня 1995 року відповідач ОСОБА_2 подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_6 (а.с.62).

Встановлено, що 02 березня 1996 року виконуючою обовязки державного нотаріусу Білоцерківської районної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_7 було видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудам, що знаходиться по вул. Леніна, 33 у с. Мала Вільшанка Білоцерківського району Київської області (а.с.71).

По справі встановлено, що рішенням апеляційного суду Київської області від 16 квітня 2015 року скасовано рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 червня 2012 року та ухвалено нове рішення, яким в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратив право користування житловим будинком - відмовлено. Апеляційний суд обґрунтував свої висновки тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що батьки ОСОБА_3 - ОСОБА_6 і ОСОБА_5 були членами колгоспного двору по вул.Леніна, 33 у с.Мала Вільшанка, який був поділений між ними за рішенням суду та з урахуванням неповнолітнього віку ОСОБА_3 судом було виділено більшу частину колгоспного двору, тому він мав право користуватися спірним майном. Крім того, суд не звернув уваги на те, що свідоцтво про право власності на весь спірний будинок на ім`я ОСОБА_6 було видано після його смерті та в подальшому ОСОБА_2А отримала свідоцтво про право власності в порядку спадкування та в порушення вимог ст.120 ЦК УРСР (1963 року) і ст.405 ЦК України суд першої інстанції позбавив права користування житловим будинком ОСОБА_3 (а.с.39-41). Тому вказані обставини відповідно до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР (1963 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1, ч.6 ЦК України Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Частиною 1 ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до пункту 4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Згідно зі ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У пункті 27 (абз.3) постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування»судам роз'яснено, що відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Отже, установивши, що позивачі мають право власності на 2/3 частини спірного домоволодіння відповідно до рішення народного суду Білоцерківського району Київської області від 06 квітня 1971 року, а також те, що свідоцтво про право приватної власності на ім`я ОСОБА_6 на вказане вище домоволодіння було видане вже після його смерті, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання його недійсним, оскільки воно видане з порушенням права власності позивачів на вказане домоволодіння та з порушенням вимог закону.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02 березня 1996 року недійсним, оскільки у зв'язку з його видачею порушуються права позивачів.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом предявлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Зі змісту позову вбачається, що позивачам про порушення їх прав стало відомо з рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 червня 2012 року, яким ОСОБА_3 було визнаний таким, що втратив право на користування житловим будинком. Ці обставини відповідачем ОСОБА_2 у заяві про застосування строку позовної давності не спростовано.

Як вбачається зі справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 пред`явили позов до суду 20 травня 2015 року, тобто в межах строку позовної давності, передбаченого ст.257 ЦК України.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачами не пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом.

Таким чином висновки суду відповідають вимогам матеріального й процесуального права, рішення суду є законним та обґрунтованим, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що у рішенні народного суду Білоцерківського району Київської області від 06 квітня 1971 року не зазначена адреса житлового будинку, який було поділено між подружжям ОСОБА_6 та ОСОБА_5, а тому ОСОБА_2 вважає, що правових підстав для реєстрації права власності ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на житловий будинок №33 по вул. Леніна у с.Мала Вільшанка не було, не заслуговують на увагу.

Як зазначалось вище, згідно листа Маловільшанської сільської ради від 01 вересня 2015 року відповідно до погосподарської книги за 1967-1969 роки ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 проживали у житловому будинку по вул.Леніна, 33 у с.Мала Вільшанка, головою двору якого був ОСОБА_6 В подальшому у погосподарські книги 1974-1977 року внесені записи про вибуття позивачів ОСОБА_5 та ОСОБА_9 у с.Сорокотяги (а.с.82).

Рішенням народного суду Білоцерківського району Київської області від 06 квітня 1971 року було розділено майно колгоспного двору у с.Мала Вільшанка та виділено ОСОБА_5 з дитиною 2/3 частини хати, 2/3 частини погреба та інше майно, а ОСОБА_6 виділено 1/3 частину хати, 1/3 частину погреба та інше майно.

Тобто, предметом спору був колгоспний двір по вул.Леніна, 33 у с.Мала Вільшанка, головою якого був ОСОБА_6, що також встановлено рішенням апеляційного суду Київської області від 16 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратив право користування житловим будинком.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачі не зареєстрували право власності на спірний будинок, є небгрунтованими, оскільки судом встановлено, що на момент виникнення у позивачів права власності на вказаний вище будинок законодавством не було передбачено обовязкової державної реєстрації таких прав.

Інші доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та висновків суду про наявність підстав для задоволення позову не спростовують.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи, дав їм належну оцінку і ухвалив рішення з додержанням норм матеріального права, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л ИЛ А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді