Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 331/2573/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Антоненко М.В.
Провадження № 22-ц/778/4505/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Савченко О.В., суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Основаніє», Територіальної громади в особі Запорізької міської ради про визнання права користування квартирою, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом, в якому вказує на те, що її мати - ОСОБА_3 являлась наймачем квартири АДРЕСА_1 на підставі ордеру № 1836 серії «Л», виданого 19.11.1997р. виконавчим комітетом міської ради народних депутатів м. Запоріжжя. Членом сімї в ордері зазначена вона як дочка наймача ОСОБА_3 Будинок № 18 по вул. Глісерна знаходиться на балансі КП "Основаніє". 19.03.2015р. ОСОБА_3 померла Вона проживала та була зареєстрована в вищезазначеній квартирі разом із своєю матірю з 1997 по 2010 рік. В зв'язку з отриманням спадщини у вигляді 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 після смерті її діда ОСОБА_4, вона знялась з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_3 та зареєструвалась квартири АДРЕСА_4. Однак фактично продовжувала проживати в ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір»ю, за власні кошти утримує вказану квартиру, одноосібно оплачуючи комунальні платежі, оскільки її мати ніде не працювала, зловживала алкогольними напоями, участі в утриманні квартири не приймала. Посилаючись на вищенаведені обставини, ОСОБА_2 просила суд визнати за нею право користування квартирою № 90 в будинку № 18 по вул. Глісерна в м. Запоріжжя.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його необґрунтованість, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 19.11.1997р. позивач вселилась разом з матір»ю ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_5 на підставі ордеру серії «Л» № 1836, а також зареєструвалась в цій квартирі.

В зв'язку з отриманням спадщини у вигляді 1/2 частки квартири АДРЕСА_6 після смерті її діда ОСОБА_4, 25.06.2010р. ОСОБА_2 знялась з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_3, а 28.07.2010р. зареєструвалась в квартирі АДРЕСА_7.

19.03.2015р. ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 28.03.2015р. Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби ЗМУЮ ( актовий запис про смерть № 2398).

В позові ОСОБА_2 вказувала, що після зняття з реєстрації у спірній квартирі фактично продовжувала проживати в ній разом з матір»ю, за власні кошти утримує вказану квартиру, одноосібно оплачуючи комунальні платежі, оскільки її мати ніде не працювала, зловживала алкогольними напоями, участі в утриманні квартири не приймала. Зважаючи на те, що її реєстрація не відповідає фактичному постійному місцю мешкання, яким вона вважає квартиру АДРЕСА_8, просила визнати за нею право користування цією квартирою.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що всупереч вимогам ст. 65 ЖК України ОСОБА_2 при вселенні до спірної квартири не дотрималась встановленого порядку щодо отримання згоди матері на це, а також позивач не довела доказами свою участь в утриманні спірної квартири.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 64 ЖК Української РСР члени сім»ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов»язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім»ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов»язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім»ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім»ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом ст.. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім»ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселились в жиле приміщення як члени сім»ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім»ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім»ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11 липня 2012р. ( справа № 6-60цс12) у осіб, які вселились до наймача, виникають усі права й обов»язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім»ї наймача. Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім»ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім»ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім»ї, які поживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. У

разі вселення особи до житлового приміщення за договором піднайму, вона не набуває самостійного права користування жилим приміщенням, якщо не буде встановлено, що ця особа вселилась як член сім»ї наймача. При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з»ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім»ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім»ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

З огляду на вказані норми, правову позицію ВСУ, при вирішенні справи слід було встановити, де у позивача постійне місце проживання, на яких правах вона проживала в квартирі по вул. Глісерній.

З матеріалів справи та паспортних даних позивача вбачається, що 17 квітня 2010р. вона зареєструвала шлюб, 25.06.2010р. знялась з реєстрації у квартирі матері, 28.07.2010р. зареєструвалась в успадкованій квартирі по вул. Портовій, та в цьому ж році від шлюбу в неї народився син. До теперішнього часу позивач є зареєстрованою у ІНФОРМАЦІЯ_2.

З особистих пояснень ОСОБА_2 слідує, що її чоловік та син мешкають у квартирі АДРЕСА_9. Тому за вказаних обставин постійним місцем проживання ОСОБА_2 є місце мешкання її родини, в якому, крім іншого, вона зареєстрована.

Отже, уклавши шлюб, позивач перестала бути членом сім»є своєї матері ОСОБА_3, а утворила свою особисту сім»ю, членами якої є її чоловік і син.

Відтак, покази свідків, допитаних в ході розгляду справи, які пояснювали, що ОСОБА_2 з моменту вселення у квартиру АДРЕСА_10 в 1997р. з цієї квартири не виселялась, не підтверджують того, що позивач залишалась членом сім»ї своєї матері, набувши такого статусу відносно свого чоловіка і сина.

Вказані обставини доводять, що ОСОБА_2 не була членом сім»є своєї матері з 17.04.2010р., та з цього часу не могла вести з нею спільне господарство, а також зберігала за собою інше житло, в якому зареєстрована і в якому мешкають члени її родини, тому за нею не можна визнати право користування квартирою 90 в будинку № 18 по вул. Глісерній.

Беручи до уваги все вищезазначене, колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги про скасування рішення суду та задоволення позову, тому у відповідності до вимог ст.. 308 ЦПК України апеляційну скаргу слід відхилити із залишенням без змін рішення суду.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: