Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Єрмаков Ю.В.
Справа № 409/1915/15-ц
Провадження № 22ц/782/758/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого судді Єрмакова Ю.В.,

суддів - Яресько А.В., Борисова Є.А.,

за участю секретаря судового засідання Ткаченко Т.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 12 жовтня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про стягнення коштів в порядку захисту прав споживачів,

в с т а н о в и л а:

В липні 2015 року позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом до відповідача, у якому зазначила, що 28.10.2013 року між сторонами був укладений договір №1742854 строкового банківського вкладу (депозиту) без поповнення в рамках послуг «ПУ Перший» на суму 15 000 доларів США та згідно умов договору зобовязався повернути отримані грошові кошти 28.04.2014 року. Після закінчення строку вказаного договору кошти повернуті не були, натомість позивачу було запропоновано відкрити в банку відповідний рахунок та перевести на нього гроші.

29.05.2014 р. позивачем було відкрито в банку рахунки в доларах США, а саме: поточний рахунок №82370847, поточний (накопичувальний) рахунок №2371569.

30.052014 р. відповідачем було перераховано з поточного рахунку №2371569 грошові кошти в сумі 13 181 доларів США. Після цього, 24.12.2014р. відповідач перерахував з накопичувального рахунку №2371569 на поточний рахунок №82370847 грошові кошти в сумі 13 181 доларів США для переказу на валютний рахунок іншої країни за системою SWIFT, за що з позивача було стягнуто комісію у розмірі 14 722,01грн., що еквівалентно 940 доларів США.

У звязку з тим, що відповідач свої зобовязання за договором не виконав, просила задовольнити позов, стягнувши з останнього грошові кошти в розмірі 13181 та 940 доларів США.

Оскаржуваним рішенням суд в задоволенні позовних вимог відмовив.

В апеляційній скарзі позивач не згодна з рішенням суду першої інстанції, вважає його таким, що не відповідає вимогам закону, рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Сторони в судове засідання не зявилися, судом виконані дії відповідно до ст.74 ЦПК України щодо повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, у звязку з чим судова колегія вважає за можливим відповідно до ст.305 ЦПК України розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, дослідивши письмові матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, судова колегія приходить до наступного.

Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судова колегія вважає, що у даному випадку вказані вимоги закону судом першої інстанції виконано.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції послався на положення ст.1074 ЦК України, ЗУ « Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та виходив з того, що з моменту запровадження у ПАТ КБ «Надра» тимчасової адміністрації, не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку понад суму гарантованої виплати, крім того, обраний позивачем спосіб захисту шляхом стягнення з відповідача суми вкладу, порушує порядок здійснення ліквідаційної процедури та суперечить положенням Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у звязку з чим дійшов висновку про необґрунтованість вимог.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.ст. 10,11, 60 ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.10.2013 року між сторонами був укладений договір №1742854 строкового банківського вкладу (депозиту) без поповнення в рамках послуг «ПУ Перший» на суму 15 000 доларів США на строк 6 місяців зі сплатою 10,50% річних, сторонами встановлено строк повернення депозиту 28 квітня 2014 року.

29.05.2014 р. позивачем було відкрито в банку рахунки в доларах США, а саме: поточний рахунок №82370847, поточний (накопичувальний) рахунок №2371569.

30.05.2014 р. відповідачем було перераховано з поточного рахунку №2371569 грошові кошти в сумі 13 181 доларів США.

24.12.2014р. відповідач здійснив перерахування коштів у тарифному пакету «Вільні кошти» з накопичувального рахунку позивача №2371569 на поточний рахунок позивача №82370847, відкритий в ПАТ КБ « Надра», за що відповідач стягнув з позивача комісійну винагороду в розмірі 940 доларів США. Проте, позивачу в день підписання договору 28 жовтня 2013 року №174854 строкового банківського вкладу (депозиту) без поповнення в рамках пакету послуг «ПУ « Перший» було відкрито вкладний (депозитний) рахунок №1742854, на який позивач передала, а відповідач прийняв грошові кошти в розмірі 15 000 доларів США.

Крім цього, судом встановлено, що 05.02.2015 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №26 щодо запровадження тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Надра» та призначення уповноваженої особи Фонду та тимчасову адміністрацію строком на три місяці з 06 лютого 2015 року по 05 травня 2015 року.

Отже, починаючи з 06 лютого 2015 року банк здійснює свою діяльність на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання про запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону, який є спеціальним, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 23 квітня 2015 року №85 прийнято рішення про продовження строку здійснення тимчасової адміністрації до 05 червня 2015 року.

04 червня 2015 року Постановою правління Національного банку України №356 прийнято рішення щодо відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Надра».

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.06.2015 року №113 прийнято рішення щодо припинення здійснення тимчасової адміністрації та розпочато процедуру ліквідації з відшкодування з боку Фонду коштів за вкладами фізичних осіб, відповідно до Плану врегулювання.

Таким чином, на момент звернення позивача до суду з дійсним позовом, а саме 10.07.2015 року, щодо відповідача по справі було прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та його ліквідації, тобто запроваджена процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

За змістом ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобовязується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.

Тобто випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Таким актом є Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі Закон).

Відповідно до статті 1 цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Пунктом 6 ст.2 Закону визначено, що ліквідація банку це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 26 зазначеного Закону Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Виконання зобовязань Фонду перед вкладниками здійснюється Фондом з дотриманням вимог щодо найменших витрат Фонду та збитків для вкладників у спосіб, визначений цим Законом, у тому числі шляхом передачі активів і зобов'язань банку приймаючому банку, продажу банку, створення перехідного банку протягом дії тимчасової адміністрації або виплати відшкодування вкладникам після ухвалення рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку.

Виплата відшкодування здійснюється з урахуванням сум, сплачених вкладнику протягом дії тимчасової адміністрації у банку.

Гарантії Фонду не поширюються на відшкодування коштів за вкладами у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно з ч. 5 ст. 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Пунктом 1, 2 ч. 5 ст. 36 цього Закону встановлено, під час тимчасової адміністрації не здійснюється : задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку; звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в націоналній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

Статтею 45 Закону визначено, що протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб - вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.

Відповідно до вимог ст. 48 Закону, уповноважена особа Фонду не пізніше ніж через три дні з дня свого призначення складає перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду та складає реєстр акцептованих вимог кредиторів вносить зміни до нього та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів.

Після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до ч.2 ст.45 цього Закону уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами (ст.49 Закону).

У подальшому протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до ч.2 ст.45 цього Закону уповноважена особа Фонду: 1) визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; 2) відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні уповноваженої особи Фонду, та у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; 3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду.

Згідно з положеннями п.4 ч.1 ст.52 Закону кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом у четверту чергу.

Отже, в межах ліквідаційної процедури банку статусу кредитора набувають дві категорії осіб: 1) фізичні особи - вкладники у межах гарантованої Фондом суми відшкодування; 2) особи, вимоги яких заявлені протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду, та які акцептовані та включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду.

До останніх за змістом Закону, зокрема ст. 52, відносяться в тому числі фізичні особи-вкладники з вимогами у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом.

Отже, виходячи з наведених норм Закону слід дійти висновку, що задоволення вимог окремих кредиторів банку поза межами ліквідаційної процедури не допускається, а тому, установивши, що в банку введена тимчасова адміністрація, а в подальшому запроваджена процедура ліквідації, суд першої інстанції, дійшов вірного й обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.

Таким чином, у зв'язку із прийняттям рішення про введення в ПАТ КБ «Надра» тимчасової адміністрації вимоги позивача, можуть бути задоволені лише в порядку Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а не на підставі тих правових норм, які вказані позивачем у своїй позовній заяві.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що Законом України « Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не встановлено імперативної норми, яка б передбачала відмову у задоволенні позову вкладника банку з підстав введення щодо нього тимчасової адміністрації, а також цей Закон не перешкоджає вкладнику звернутися до суду за захистом свого порушеного права, на увагу не заслуговує, оскільки на момент звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права, а саме липень 2015 р., Постановою правління Національного банку України №356 прийнято рішення щодо відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» та вказаний Закон регулює відносини щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків, і саме цей Закон, який є спеціальним та пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах, встановлює порядок повернення сум вкладів в межах сум гарантованої виплати за рахунок Фонду в рамках ліквідаційної процедури в порядку, зазначеному вище.

Також, позивачем на виконання приписів ст.ст.10, 60 ЦПК України не надано підтверджень щодо звернень до відповідача з приводу повернення коштів до введення тимчасової адміністрації та/або процедури ліквідації банку, так само, як не надано підтверджень щодо виплати або відмови у виплаті останній суми в межах гарантованої суми Фондом гарантування вкладів фізичних осіб по договору №1742854 від 28.10.2013 року, у звязку з чим підстав вважати, що їй було відмовлено у його поверненні або відмови у поверненні в межах сум гарантованої виплати за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, не має. Такі дані в матеріалах справи відсутні.

Отже, виходячи зі змісту апеляційної скарги та наведених у ній доводів, є підстави вважати, що ці доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обємі зясував права та обовязки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 12 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після її проголошення.

Головуючий суддя Ю.В. Єрмаков

Судді: А.В. Яресько

ОСОБА_3