Справа №490/895/14-ц 12.02.2015 12.02.2015 12.02.2015
Провадження №22-ц/784/374/15
Категорія 39 Головуючий у першій інстанції - Батченко О.В. Доповідач апеляційного суду - Шаманська Н.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Шаманської Н.О.,

суддів - Лівінського І.В., Данилової О.О.,

при секретарі судового засідання - Свіщуку О.В.,

за участю: представників позивача - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, представника відповідачки - ОСОБА_5, нотаріуса - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

представника відповідачки ОСОБА_7 -ОСОБА_8

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 грудня 2014 року, ухваленого за позовом

ОСОБА_9

до

ОСОБА_7,

ОСОБА_10

про визнання права власності в порядку спадкування, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину по заповіту, визнання недійсною реєстрації права власності,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_9 звернувся з позовом до ОСОБА_7 та ОСОБА_10 про визнання частково недійсними (в 1/4 частині) заповіту батька ОСОБА_11, складеного на користь ОСОБА_7 та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а також просив визнати за собою право власності на 1/4 частину домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що спірне домоволодіння належало на праві спільної сумісної власності його батьку ОСОБА_11 та матері ОСОБА_12, так як було придбане ними під час шлюбу. Після смерті матері ОСОБА_12, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, позивач та його батько прийняли спадщину, подавши про це відповідні письмові заяви до нотаріальної контори та отримали свідоцтва про право на спадщину у вигляді грошових вкладів та цінних паперів. Рідний брат позивача, відповідач ОСОБА_10 після смерті матері спадщину не прийняв.

26 жовтня 2001 року батько позивача ОСОБА_11 уклав шлюб із ОСОБА_7 та за життя, 22 серпня 2008 року, склав на ім'я відповідачки заповіт, розпорядившись всім своїм майном, яке буде належати йому на день смерті.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 помер.

16 травня 2013 року Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою ОСОБА_7 видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а саме на ціле домоволодіння АДРЕСА_1. У видачі свідоцтва про право на спадщину за законом позивачу відмовлено.

Посилаючись на те, що батько за життя неправомірно розпорядився на користь ОСОБА_7 часткою у домоволодінні, що згідно закону належала його матері, спадщину після смерті якої він прийняв, позивач, уточнивши свої вимоги під час судового розгляду, остаточно просив визнати за ним право власності на ? частину домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_12, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом в частині ? домоволодіння по АДРЕСА_1, видане державним нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори 16 травня 2014 р. на ім'я ОСОБА_7 Визнати недійсною реєстрацію права власності ОСОБА_7 на зазначене домоволодіння.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 грудня 2014 р. позов задоволено частково. Визнано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 16 травня 2013 року ОСОБА_7 державним нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Черніковою О.Є., на спадкове майно після смерті її чоловіка ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, що складається з цілого домоволодіння АДРЕСА_1, частково недійсним, а саме: в частині права ОСОБА_7 на 1/4 частину цього спадкового майна. Визнано за позивачем право власності на 1/4 частину зазначеного домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_12, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідачки, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає на підставі наступного.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_11 та ОСОБА_12 перебували у зареєстрованому шлюбі з 2 жовтня 1951 року. Від шлюбу в них народились сини: ОСОБА_9 - позивач у справі та ОСОБА_10 - другий відповідач.

Перебуваючи у шлюбі, 26 квітня 1965 року, ОСОБА_11 купив житловий будинок АДРЕСА_1, у складі двох кімнат, площею 37,20 кв.м., коридору та комори з господарськими будівлями і спорудами (а.с. 22-23).

Як свідчать матеріали справи, на земельній ділянці, закріпленій за вказаним житловим будинком літ. А, був побудований другий житловий будинок літ. Д, загальною площею 40,5 кв.м., житловою площею 33,9 кв.м. У склад господарських та побутових будівель і споруд на час розгляду справи судом входять: літня кухня літ. Е, тамбур літ. е, два сарая літ. Ж та літ. М, душ літ. К, вбиральня літ. Л, погріб з шиєю літ. Гпд, теплиця літ. Н, огорожі № 4. 5, 6, 7, 8 та споруди № 2, 8, І.

11 березня 1992 року виконавчим комітетом Центральної районної ради народних депутатів ОСОБА_11 взамін договору купівлі-продажу видане свідоцтво про право власності, зареєстроване КП ММБТІ того ж дня за № 5609 ( а.с. 24).

Відповідно ст. 22 КЗпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

За такого, домоволодіння АДРЕСА_1 було спільною сумісною власністю ОСОБА_11 та ОСОБА_12

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_12 померла.

Після її смерті відкрилась спадщина, у тому числі у вигляді 1/2 частини спірного домоволодіння.

Спадщину після смерті ОСОБА_12 прийняли її чоловік - ОСОБА_11 та її син - ОСОБА_9, подавши відповідні письмові заяви у встановлені законом порядку та строк, про що свідчать матеріали спадкової справи № 1044/03 Першої Миколаївської державної нотаріальної контори. Спадкоємцям були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на належні спадкодавцю рахунки в ощадбанку та іменні цінні папери, по 1/2 частині кожному спадкоємцю.

Відповідно до ст. 548, п. 2 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, чинних на час відкриття спадщини, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

При цьому, спадкоємець, який прийняв частину спадщини вважається таким, який прийняв всю спадщину.

Отже, з часу смерті матері ОСОБА_12 її син ОСОБА_9 набув у власність в порядку спадкування за законом як спадкоємець першої черги право власності на ? частину домоволодіння АДРЕСА_1, відповідно до положень ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР.

За такого, суд першої інстанції вірно визнав за позивачем право власності на ? частину спірного домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_12

Посилання апелянта на те, що без письмової згоди власника спірного домоволодіння на виділ на ім'я померлого його частки у спільному майні, видача свідоцтва на спірне домоволодіння є неможливим, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки зазначені положення, закріпленні в Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України ( в ред. від 14 липня 2003 р.), стосуються порядку оформлення спадщини, тоді як права на майно, придбане подружжям в період шлюбу, передбачені законом та не позбавляють сторони, в разі наявності спору, вирішувати це питання судовому порядку.

До того ж доказів, які б свідчили про те, що спірне домоволодіння було особистою власністю батька позивача матеріали справи не містять.

З матеріалів справи також вбачається, що 26 жовтня 2001 року, ОСОБА_11 уклав шлюб з ОСОБА_7

За життя, 22 серпня 2008 року, ОСОБА_11 склав заповіт, відповідно якого розпорядився на випадок своєї смерті всім своїм майном, де б воно не знаходилось та з чого б не складалось на користь своєї другої дружини ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 помер.

Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 3/4 частин домоволодіння АДРЕСА_2.

З заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулись: дружина - ОСОБА_7, сини - ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Проте, 16 травня 2013 року державним нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори відповідачці ОСОБА_7 видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, реєстровий № 2-287, на спадкове майно після смерті ОСОБА_11 у вигляді цілого домоволодіння АДРЕСА_1 , чим порушені права позивача.

Враховуючи, що позивач успадкував після смерті матері ? частину спірного домоволодіння, а у батька ОСОБА_11 залишилось ? частини цього ж домоволодіння, відповідачка ОСОБА_7 має право на спадщину після смерті ОСОБА_11 на ? частини спірного домоволодіння.

За такого, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку наявним в справі доказам та вірно визнав частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 16 травня 2013 року на ім'я ОСОБА_7 на спадкове майно після смерті її чоловіка ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, що складається з цілого домоволодіння АДРЕСА_1, в частині права ОСОБА_7 на 1/4 частину цього спадкового майна.

Посилання апелянта на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки протягом всього часу після смерті матері позивач користується спадковим майном як своїм власним, а звернувся до суду лише тоді, коли дізнався про порушення своїх прав, а тому строк давності ним не пропущений.

Не заслуговують на увагу й доводи апелянта стосовно того, що спір між тими ж сторонами, з тими ж вимогами, та з тих же підстав вже був розглянутий судами раніше, оскільки раніше позивачем заявлялись вимоги щодо визнання недійсним заповіту ( а.с.148 - 151), а не свідоцтва про право власності в порядку спадкування за заповітом.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідачки ОСОБА_7 - ОСОБА_8 відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 грудня 2014 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: