І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 грудня 2015 року Приморський районний суд міста Одеси у складі:
головуючого судді Шенцевої О.П.,
при секретарі Соболевій О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту міського господарства, комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», ОСОБА_2 про визнання недійсними розпорядження управління житлово-комунального господарства Одеської міської ради й свідоцтва про право власності на квартиру, -
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Департаменту міського господарства, комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», ОСОБА_2 про визнання недійсними розпорядження управління житлово-комунального господарства Одеської міської ради й свідоцтва про право власності на квартиру в якій посилається на те, що 27 грудня 1973 року його рідному діду - ОСОБА_3 на підставі рішення виконавчого комітету жовтневої районної ради депутатів трудящихся м. Одеси від 07 грудня 1973 видано ордер № 3140 серії ЖР на право зайняття однокімнатної квартири № 47 в будинку № 58 по вулю Ленінградська в м. Одесі, загальною площею 22 кв. м на сімю в складі двох осіб, а саме:ОСОБА_3 та його дружину ОСОБА_4
З 1980 року в зазначеній квартирі була зареєстрована рідна тітка Позивача ОСОБА_5, а в 1985 році в квартирі зареєстрували і її чоловіка - ОСОБА_2, які в спірній квартирі ні коли не проживали, не несли витрат по її утриманню, не здійснювали поточного ремонту та будь якого іншого інтересу до вказаної квартири не появляли.
Як стверджує Позивач, він проживає в спірній квартирі разом зі своєю дружиною ОСОБА_6 з 2002 року по цей день, також в квартирі зареєстрована та проживає його неповнолітня донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Всі витрати по утриманню спірного житла, витрати по спліті комунальних послуг, витрати на поточний ремонт несе Позивач та його дружина.
Окрім спірної квартири Позивач іншого житла не має. несемо
У 2015 році, після смерті ОСОБА_5, Позивач дізнався, що остання у листопаді 2004 року разом зі своїм чоловіком подали заяву до районного управління з приватизації житла про передачу їм квартири у приватну власність.
На підставі вказаних заяв ОСОБА_5 та її чоловіка ОСОБА_2 розпорядженням органу приватизації УЖКГ ОМР року № 185964 від 09 листопада 2004 року спірна квартира передана у спільну часткову власність останнім, про що того самого дня видано свідоцтво про право власності.
Позивач зазначає, що у звязку з тим, що він проживав в квартирі разом зі своєю сімєю на час приватизації житла, ніс всі витрати по утриманню квартири, а його тітка разом зі своїм чоловіком ніколи не проживали у спірній квартирі, а постійно проживали за іншою адресою, інтересу до квартири не проявляли, будь якої поштової чи іншої кореспонденції за адресою спірної квартири на їх імя не надходило та не несли витрат по її утриманню приватизація квартири без його відома та згоди, порушує його законне право на приватизацію.
Представник позивача просив суд слухати справу буз фіксації судового процесу.
Відповідачі у судове засідання не з'явились, повідомлялись належним чином, про причини неявки до суду не повідомили.
Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав
Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно з вимогами Цивільного кодексу України, кожна фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.
Відповідно до ч. 4 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.
Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.
Передача квартир (будинків) житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у цій квартирі.
Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закон № 2482-XІІ) наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.
Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Виходячи з аналізу змісту Закону № 2482-XІІ у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сімї.
Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного суду України викладених у п.11 Постанови №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» відповідно до ст. 107 Житлового кодексу України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, ствердження вибуття підтверджується будь якими фактичними даними, які свідчать про обрання іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Згідно з правовою позицією, що висловив Верховний Суд України, при постанові від 30 січня 2013 року в справі №6-125цс12, наведені положення законодавства право осіб на приватизацію виникає за їх фактичним місцем проживання, а не за фактом їх реєстрації.
Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
Розглянувши справу повно, всебічно, обєктивно та неупереджено, суд вважає правомірними заявлені позовні вимоги, які є обґрунтованими, тому вважає за можливе їх задовольнити.
Керуючись:ст.ст. 10, 11,15, 31, 56, 60, 61,169, 209-210, 212- 215, 218, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.ст. 1, 6, 9, 61,107 ЖК України ст. 29,345 ЦК України,-
Позовні вимоги за позовом ОСОБА_1 до Департаменту міського господарства, комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», ОСОБА_2 про визнання недійсними розпорядження управління житлово-комунального господарства Одеської міської ради й свідоцтва про право власності на квартиру - задовольнити
Визнати недійсним з дати видання та скасувати розпорядження органу приватизації № 185964 від 09 листопада 2004 року;
Визнати недійсним з дати видання та скасувати Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету ОМР 09 листопада 2004 року на квартиру № 47 за адресою: м. Одеса, вул. Ленінградська на імя ОСОБА_5 та ОСОБА_2.
Рішення суду може бути переглянуто за заявою відповідача, якій не приймав участі при розгляді справи, поданої протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя

18.12.2015