Справа №489/4870/15-ц 14.12.2015 14.12.2015 14.12.2015
Провадження №22-ц/784/2946/15
Справа №489/4870/15-ц Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Провадження №22-ц/784/2946/15 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

14 грудня 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Галущенка О.І.,

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі: представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

законного представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 04 листопада 2015 року, ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, в інтересах якого діє опікун ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_7, Публічне акціонерне товариство «Банк Форум», про визнання договору дарування квартири недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_3 предявила зазначений позов, який обґрунтовувала наступними.

Їй та її чоловіку ОСОБА_8 належала на праві власності квартира №12, яка знаходиться у будинку №108 А по вулиці Космонавтів в місті Миколаєві.

19 грудня 2007 року вони подарували своєму сину ОСОБА_5 зазначену квартиру. Даний договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за №643.

Посилаючись на те, що зазначений договір було укладено без наміру створити правові наслідки, а лише з метою отримання відповідачем коштів у банку, які видавалися лише під іпотеку, а також те, що вона була зареєстрована у даній квартирі, проживала та проживає у цій квартирі, що свідчить про фіктивність цього договору, просила визнати договір дарування квартири недійсним на підставі ст.ст.203,215,234 ЦК України.

Ухвалою судді Ленінського районного суду міста Миколаєва від 30 липня 2015 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_7

Наступною ухвалою того ж суду від 12 серпня 2015 року, яка занесена до журналу судового засідання, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору до участі у справі залучено Публічне акціонерне товариство «Форум Банк» (далі - ПАТ «Форум Банк»).

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 04 листопада 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За правилами ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до положень ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із ст.ст.4,10,203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України, міжнародним договорам, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (ст.ст.203,215-216 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.ст.717,719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24 вересня 2014 року, у справі за №6-116цс14, згідно змісту ст.234 ЦК України фіктивний правочин - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним (ст. 235 ЦК України).

У п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання договору недійсним у звязку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Так, з матеріалів справи вбачається та місцевим судом встановлено, що 19 грудня 2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_8 за нотаріально посвідченим договором дарування подарували, а їх син ОСОБА_5 прийняв в дар двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 53.8 кв.м., житловою площею 29.1 кв.м. 22 грудня 2007 року, на підставі договору дарування, за відповідачем ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на вказану квартиру Миколаївським МБТІ .

16 січня 2008 року новим власником спірна квартира була передана в іпотеку Акціонерного комерційного банку «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Форум Банк», на забезпечення виконання кредитних зобовязань за кредитним договором №01/08/02/10-Z від 16 січня 2008 року, за умовами якого ОСОБА_5 отримав кредит в розмірі 30 000 доларів США. Договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_9 16 січня 2008 року та зареєстровано в реєстрі за №21.

Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 30 травня 2013 року з ОСОБА_5 стягнуто на користь ПАТ «БанкФорум» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №01/08/02/10-Z від 16 січня 2008 року борг в загальному розмірі 25 390 доларів США 18 центів, що еквівалентно 202 943 грн. 71 коп., з яких: 21 848 доларів США 08 центів, що еквівалентно 174 631 грн. 70 коп. - заборгованість за кредитом, 3 250 доларів США 77 центів, що еквівалентно 25 983 грн. 40 коп. - поточна заборгованість за процентами, 213 доларів США 02 цента, що еквівалентно 1 702 грн. 67 коп. прострочена заборгованість за процентами, а також 78 доларів США 31 цент, що еквівалентно 625 грн. 93 коп. пеня.

На виконання вказаного судового рішення місцевим судом видано виконавчий лист №2/489/846 від 11 червня 2013 року, який предявлено до виконання та 16 грудня 2013 року Ленінським відділом державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження з примусового виконання.

30 січня 2014 року Центральним районним судом міста Миколаєва ухвалено рішення про визнання ОСОБА_5 недієздатним та призначено ОСОБА_3 опікуном недієздатного.

Наступним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 18 травня 2015 року опікуном недієздатного ОСОБА_5 призначено ОСОБА_6

Вирішуючи спір таким чином, як викладено в оскаржуваному рішенні, місцевий суд обгрунтовано відмовив у позові відповідно до вимог ст.234 ЦК України та з урахуванням розяснень, наведених у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», оскільки належних доказів на підтвердження фіктивності договору дарування, укладеного 19 грудня 2007 року між ОСОБА_3, ОСОБА_8 та ОСОБА_5 не надано.

Відповідач в установленому законом порядку прийняв в дар належну дарувальникам квартиру, зареєстрував право власності на квартиру та відповідно до ст.ст.317,319 ЦК України розпорядився нею.

До того, в умовах вказаного договору дарування узгоджено, що передачею квартири слід вважати символічну передачу речі. Прийняття обдарованим від дарувальників ключів від квартири свідчить про те, що передача речі відбулась.

Зі змісту договору слідує, що в присутності нотаріуса дарувальники передали обдарованому ключі від квартири та останні усвідомлювали, що цим актом підтверджено передачу квартири обдарованому (п.п.2.2 п.2 договору дарування квартири).

За такого, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів колегія суддів приходить до висновку, що право позивача, про захист якого вона просила, не порушено, а оскаржувана угода відповідає чинному законодавству та волевиявленню сторін за договором, тому в задоволенні позову слід відмовити саме з названих підстав, що вірно констатував і суд першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що після підписання договору позивач протягом всього часу продовжувала проживати в спірній квартирі, особисто сплачувала всі комунальні послуги за її утримання, не заслуговують на увагу, оскільки збереження за позивачем права користування спірною квартирою, не має правового значення для вирішення даного спору.

Оскільки, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, то підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХАВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 04 листопада 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

ОСОБА_10