АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/5384/15 Головуючий 1 інст. Божко В.В.
Категорія : право власності Доповідач - Черкасов В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого судді - Черкасова В.В.

суддів - Пономаренко Ю.А., Бобровського В.В,

за участю секретаря Лашаковій Д.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м.Харкова від 15 червня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сімєю, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, визнання права власності та виплати компенсації, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сімєю, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, визнання права власності та виплати компенсації.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказувала, що вона з ОСОБА_3 у період з 1992 року по 2008 рік проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу. 10 січня 1992 року у них народилася донька, ОСОБА_6. Вони однією сімєю проживали у кімнаті службового гуртожитку підприємства Спеціалізоване РСУ ПККХ м.Харкова, надалі вона отримала квартиру АДРЕСА_1. З метою поліпшення житлових умов в 1996 році вони з відповідачем спільними зусиллями, за спільні кошти почали будівництво будинку з надвірними будівлями за адресою: м.Харків, вул.. Олени Стасової, 35, який 30 жовтня 1998 року будівництвом було.

30 жовтня 1998 року за спільні кошти її та ОСОБА_3 придбано земельну ділянку площею 0,0733 га за вищевказаною адресою. 18 січня 1999 року видано державний акт про право приватної власності на земельну ділянку на імя ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. У 2000 році відповідач отримав на своє імя і свідоцтво про право власності на побудований спільно житловий будинок №35 по вул.. Олени Стасової у м.Харкові. В 2003 році спільними зусиллями також збудовано сарай, забор, а у 2004 році ще два сараї. Крім того, під час проживання однією сімєю, в лютому 2008 року, за спільні кошти придбано автомобіль Honda CRV 2008 року випуску, державний номер АХ 467 ВС. Автомобіль також зареєстровано на імя відповідача. На сьогоднішній день ринкова вартість автомобіля складає 776 100 грн.. ОСОБА_1 зазначила, що 28 березня 2008 року між нею та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням суду від 23 грудня 2014 року. 19 грудня 2014 року, ОСОБА_3 без її попередньої згоди подарував житловий будинок №35 по вул.. Олени Стасової у м.Харкові, який вони будували під час спільного проживання за спільні кошти, ОСОБА_4, яка є його донькою від першого шлюбу. Вважає договір дарування будинку недійсним.

Тому, ОСОБА_1, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд встановити факт проживання її та ОСОБА_3 однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з 1992 року по 28 березня 2008 року; визнати договір дарування житлового будинку та земельної ділянки по вул. Олени Стасової, 35 у місті Харкові, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 19 грудня 2014 року, таким, що порушує публічний порядок та є нікчемним із застосуванням наслідків недійсності нікчемного правочину; просила суд визнати за нею право власності на ? частину у праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями по вул.. Олени Стасової, 35 у місті Харкові; визнати за нею право власності на ? частку в праві власності на земельну ділянку площею 0,0733 га за вищевказаною адресою; визнати за нею право власності на ? частину автомобіля Honda CRV 2008 року випуску, державний номер АХ 467 ВС; у звязку з неможливістю спільного використання вищевказаного автомобіля, просила стягнути на її користь компенсацію за ? частку в праві власності автомобіля у розмірі 388 050 грн., у звязку з цим припинити право власності її на ? частку в праві власності на спірний автомобіль.

До суду відповідач ОСОБА_3 надав заяву про розгляд справи у його відсутність у якій не визнав позовних вимог, вказувавши, що стосунки його з позивачкою не носили сімейного характеру; спільного господарства вони не вели, мали окремий бюджет, проте наявність спільної дитини зобовязувала їх зустрічатися, бо він брав участь у вихованні доньки. Зазначає, що позивачка ніякого відношення не має ні до отримання земельної ділянки, ні до будівництва житлового будинку, ні до придбання автомобіля. Вказане майно придбане ним особисто, ще до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1, а у 2014 році він розпорядився належним йому будинком, подарувавши його дочці від першого шлюбу(а.с.108).

Відповідачка ОСОБА_4 також не визнала позовних вимог, пояснила, що особисто батьку належали будинок, земельна ділянка та автомобіль. Ніякого відношення до цього майна ОСОБА_1 не має. Договір дарування є законним, оскільки не може бути визнаний нікчемним, бо позивачка не є співвласницею предмету договору.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 15 червня 2015 року ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, вирішити питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає, що судом не надано належної оцінки показанням свідків стосовно факту спільного проживання сторін, зазначено про необхідність застосування норм законодавства, що діяли в 2000 році, тоді як не вказано, які саме норми сімейного законодавства підлягають застосуванню до відносин учасників справи.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно придбане до набрання чинності норм Сімейного Кодексу України, тому при вирішенні спору застосуванню підлягають норми матеріального права, що діяли на момент придбання спірного майна; нормами КпШС України не передбачалося визнання факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу та виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які сумісно проживають.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що з 28 березня 2008 року по 23 грудня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Київського районного суду м.Харкова (а.с.9).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 вказує, що вона з відповідачем в період з 1992 року по 2008 рік проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу. 10 січня 1992 року у них народилася донька, ОСОБА_6 (а.с.17).

Матеріали справи свідчать, що спірне майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями по вул.. Олени Стасової №35 на праві власності належить ОСОБА_3 (а.с.10); земельна ділянка по вул.. Олени Стасової №35 також на праві власності належить відповідачу ОСОБА_3 (а.с.18); автомобіль Honda CRV 2008 року випуску, державний номер АХ 467 ВС 29 лютого 2008 року зареєстровано на імя ОСОБА_3 (а.с. 34).

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»).

Таким чином, для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 1 січня 2004 року, вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна.

Статтями 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Права і обов'язки щодо спірного майна виникають в момент його придбання, тому правовий режим майна, і правовідносини між сторонами із приводу нього, регулюються нормами законодавства, який є чинним в момент придбання майна.

Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

При цьому за змістом ч. 4 ст. 368 ЦК України для набуття членами сім'ї права спільної сумісної власності на певне майно необхідна сукупність двох передумов: майно, набуте в результаті спільної праці; майно, набуте за спільні кошти.

Доведенню підлягають не лише факт спільного проживання, а і ступінь участі подружжя у придбанні спірного майна.

Що стосується автомобіля Нonda CRV 2008 року випуску, державний номер АХ 467 ВС, який зареєстровано на імя відповідача 29 лютого 2008 року, він не є спільним майном колишнього подружжя сторін по справі, оскільки зареєстрований до реєстрації шлюбу останніх, а належних доказів того, що на час придбання спірного автомобілю сторони проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу позивачкою не надано.

Згідно з правовою позицією висловленою Верховним Судом України в у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї ( при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету; 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У звязку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна набутого сімєю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про те, що спірне майно не є спільною сумісною власністю сторін з урахуванням дії законів у часі.

Стосовно вимог ОСОБА_1 про визнання нікчемним договору дарування спірного житлового будинку, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідачем, ОСОБА_3 договір дарування вчинено відносно майна, яке належало йому особисто, підстав для визнання правочину нікчем немає.

Матеріали свідчать, що на підставі договору дарування від 19 грудня 2014 року ОСОБА_3 подарував належний йому на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями по вул.Олени Стасової №35 своїй дочці ОСОБА_4 (а.с.105).

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України Правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам дійсності правочину. До зазначених умов відноситься: законність змісту правочину; наявність у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсягу цивільної дієздатності; вільне волевиявлення учасника правочину та його відповідність внутрішній волі; спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вказаних вимог, відповідно до частини 1, частини 3 ст. 215ЦК України, є підставою для визнання такого правочину недійсним в судовому порядку. Згідно з частиною другою статті 215 ЦК України, якщо його недійсність встановлена законом, то такий правочин є нікчемним , у такому разі визнання вказаного правочину недійсним в судовому порядку не вимагається.

ЦК України містить загальні правила про недійсні правочини - правочини, які не створюють тих наслідків, на які вони направлені (частина перша статті 216 ЦК), при цьому поділяє їх на два види: нікчемні (частина друга статті 215 ЦК) та оспорювані (частина третя статті 215 ЦК), принципова відмінність між якими полягає в тому, що нікчемний правочин є недійсним в силу закону , а оспорюваний стає недійсним внаслідок прийняття судового рішення.

Відтак, змістовний аналіз норм цивільного законодавства свідчить про той факт, що договір дарування є оспорюваним, а не нікчемним правочином, оскільки недійсність такого правочину, як на тому наполягала позивачка (як на нікчемний) прямо не передбачена законом.

Глава 55 ЦК України містить в собі вичерпний перелік підстав за яких договір дарування є нікчемним. Зокрема, у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору дарування, укладення договору дарування щодо особистого майна дітей без передбаченого законом дозволу органу опіки та піклування.

Інших підстав нікчемності договір дарування за змістом ЦК України не містить.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи та вимогами чинного законодавства, оскільки посилання позивачки та її представника у скарзі безпідставні та не грунтуються на вимогах закону.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1ч.1ст.307, ст..ст.308,313,314,315,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м.Харкова від 15 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді: