АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 193/1022/15-ц 22-ц/774/2553/К/15
Справа № 193/1022/15-ц Головуючий в 1 інстанції
Провадження 22-ц/774/2553/К/15 ОСОБА_1
Категорія № 20 (ІV ) Доповідач Грищенко Н.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Грищенко Н.М.,

суддів: Братіщевої Л.А., Чорнобука В.І.,

секретар: Горбачевська І.П.

за участю: позивача- Грушкевича ОСОБА_2,

його представника ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

його представника ОСОБА_5,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що згідно договору купівлі-продажу від 20.03.2013 року позивач продав відповідачу ОСОБА_4 рихтовочний цех за 200 000 грн, що розташований за адресою: вул. Больнична, 13 в смт. Софіївка, Софіївського району. Під час укладання та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу ОСОБА_4 сплатив позивачу грошові кошти в розмірі 150 000 грн., а решту 50000 грн. зобовязувався сплатити до 01 вересня 2013 року, про що власноруч 20 березня 2013 року склав розписку. До цього часу відповідач на усні та письмові вимоги позивача ОСОБА_6 грошові кошти не повернув, у звязку із чим позивач просив суд стягнути з ОСОБА_4 суму боргу за розпискою від 20 березня 2013 року у сумі 50000 грн., три відсотка річних 2500 грн., у відшкодування моральної шкоди -7000 грн., судові витрати.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2015 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 суму боргу за розпискою від 20 березня 2013 року у сумі 50 000,00 грн, три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 2500 грн., стягнуто судовий збір у сумі 525,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_6А в задоволенні позовних вимог.

Вважає, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються на припущеннях, судом не взято до уваги, що умовами договору купівлі продажу передбачено продаж нерухомого майна за 38944 грн., які були сплачені покупцем продавцю до нотаріального посвідчення договору. Розписка, на підставі якої суд стягнув кошти, не засвідчує факт отримання ОСОБА_4 грошових коштів у борг.

В запереченнях на апеляційну скаргу позивачі просять рішення суду, як законне та обґрунтоване, залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 20 березня 2013 року позивач ОСОБА_6 продав відповідачу ОСОБА_4 10/25 частин нежитлової будівлі, а саме: Рихтовочний цех, який розташований за адресою: вул. Больнична, 13 в, смт. Софіївка, Софіївського району ( а.с.66).

Згідно розписки від 20 березня 2013 року ОСОБА_4 зобовязався до 01 вересня 2013 року провести повний розрахунок по договору купівлі продажу та сплатити грошові кошти в сумі 50 000 грн. Розписка написана у присутності адвоката.( а.с.6).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції керувався ст.ст. 526, 625,692,694 ЦК України та дійшов висновку, що відповідач не виконав у повному обсязі зобовязання по договору купівлі продажу, тому стягнув заборгованість по договору в сумі 50 000грн. та три відсотки річних за порушення зобовязання в сумі 2500 грн.

Однак, колегія суддів не може у повному обсязі погодитися із висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані ( пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6 ) як розподілити між сторонами судові витрати.

Проте суд першої інстанції не з'ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв'язку із чим рішення в даній справі неможна визнати законним і обґрунтованим.

Як убачається з тексту позовної заяви, позивач ОСОБА_6 просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_4 грошові кошти за договором купівлі- продажу виконаним не у повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковими зобовязаннями провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі , встановленій для договору позики.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Надавши докази відповідно до вимог ст..ст.57-60 ЦПК України.

Обставини, визнані сторонами, згідно із ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Як видно з матеріалів справи, сторонами не заперечується факт укладання договору купівлі продажу від 20 березня 2013 року ( а.с.66).

Згідно укладеного між сторонами договору пунктом 4 досягнуто згоди, що продаж 10/25 частин нежитлової будівлі Рихтовочного цеху вчиняється за 38944 грн., які сплачені Покупцем Продавцю до оформлення цього договору ( а.с.66).

Колегія суддів вважає посилання позивача ОСОБА_6 про несплату йому у повному обсязі грошових коштів за договором купівлі продажу таким, що протирічать письмовим матеріалам справи, а саме: тексту нотаріально посвідченого договору купівлі продажу.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача в позовній заяві на текст розписки від 20 березня 2013 року, як правову підставу для стягнення грошових коштів з ОСОБА_4 за розпискою, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Позивачем не заперечувалось, що грошові кошти в борг відповідач ОСОБА_4 за розпискою не отримував, що також підтверджує текст розписки.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, не зясувавши у повному обсязі обставини справи, не встановивши характер спірних правовідносин, дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_6, оскільки належних та допустимих доказів про існування боргових зобовязань між сторонами позивачем не доведено, як і не доведено невиконання відповідачем у повному обсязі сплати за договором купівлі-продажу.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає матеріалам справи, у звязку із чим, у відповідності до вимог п.п.1,3,5 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_6 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314- 316 ЦПК України, колегія судів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_6 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді