Справа № 2/489/2581/15 р.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 грудня 2015 року Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Спінчевської Н.А.,

при секретарі - Ковальовій С.В.,

за участю представника позивачки ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до державного підприємства «Миколаївський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» про визнання договору на розроблення проекту землеустрою укладеним,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до державного підприємства «Миколаївський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» про зобовязання укласти договір на розробку проекту землеустрою.

Позивачка вказувала на те, що рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 26.11.2014 року за нею визнано право на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2 га для ведення особистого селянського господарства із земель запасу в межах території Новобузької міської ради Новобузького району Миколаївської області (за межами населеного пункту) в порядку спадкування після смерті її матері ОСОБА_4, яка померла 08.09.2013 року. У звязку з цим, її представник за дорученням ОСОБА_1 звернувся до відповідача ДП «Миколаївський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» з пропозицією укласти договір на розробку проекту землеустрою, та окрім інших документів, надав відповідачу і вказане рішення суду. Проте, листом від 22.06.2015 року відповідач повідомив представника, що укладення такого договору можливе за умови попереднього отримання нею дозволу від Головного управління Держземагентства у Миколаївській області на розробку проекту землеустрою.

Посилаючись на те, що фактично своєю відповіддю відповідач відмовив в укладенні договору на розробку проекту землеустрою, позивачка просила суд зобовязати ДП «Миколаївський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» укласти з нею договір на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2 га для ведення особистого селянського господарства із земель запасу в межах території Новобузької міської ради Новобузького району Миколаївської області.

В подальшому позивачка змінила вимоги позову та просила суд визнати договір між ДП «Миколаївський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» та нею ОСОБА_3 на розроблення проекту землеустрою укладеним.

В судовому засіданні представник позивачки підтримав позов. Просив про його задоволення.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував. Вказував на те, що позов ОСОБА_3 є безпідставним.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та оцінивши в сукупності надані докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Як слідує з матеріалів справи 10.06.2015 року представник позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_1 звернувся до ДП «Миколаївський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» із заявою про укладення між підприємством та ОСОБА_3 договору на розробку проекту землеустрою, для чого, окрім інших документів, одночасно із заявою, він надав відповідачу і рішення Новобузького районного суду Миколаївської області про визнання за ОСОБА_3Ф права на розроблення проекту землеустрою в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4

Листом від 22.06.2015 року відповідач повідомив представника позивачки про те, укладення такого договору можливо лише за умови попереднього отримання ОСОБА_3 дозволу від Головного управління Держемагентства у Миколаївській області на розробку проекту землеустрою.

У відповідності до ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору, ст. ст. 6, 627 ЦК України визначають, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

За положеннями ст.26 Закону України «Про землеустрій» взаємовідносини замовників і розробників документації із землеустрою регулюються законодавством України і договором.

Відповідно до абз. 4 ч. 3 ст. 123 ЗК України умови і строки розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт відповідно до типового договору, який затверджується Кабінетом Міністрів України.

Типовий договір про розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із Додатками до нього затверджено Постановою Кабінету Міністрів України N 266 від 04.03.2004р.

За положеннями ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Між тим, в матеріалах цивільної справи відсутні докази того, що позивачка та відповідач у справі в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, як це передбачено вимогами чинного законодавства.

Натомість, наявний у справі лист відповідача від 22.06.2015 року свідчить про те, що між сторонами такої згоди не досягнуто, а відтак відсутні законні підстави вважати такий договір укладеним.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.14, 15, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_3 до державного підприємства «Миколаївський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» про визнання договору на розроблення проекту землеустрою укладеним відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: Н.А. Спінчевська