У Х В А Л А

іменем україни

15 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Амеліна В. І., Остапчука Д. О.,

Гончара В. П., Савченко В. О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Дошкільного навчального закладу «Пролісок» с. Безсали Лохвицького району Полтавської області, Безсалівської сільської ради Лохвицького району Полтавської області про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 25 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 10 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Дошкільного навчального закладу «Пролісок» с. Безсали Лохвицького району Полтавської області (далі - ДНЗ «Пролісок»), Безсалівської сільської ради Лохвицького району Полтавської області, у якому, посилаючись на незаконне звільнення, просила поновити її на посаді помічника вихователя ДНЗ «Пролісок» та стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 25 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 10 лютого 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалені у справі судові рішення просить скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що позивач у суді не довела обставин, на які посилалась як на обґрунтування своїх вимог.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що з 15 вересня 2010 року ОСОБА_3 працювала у ДНЗ «Пролісок» на посаді помічника вихователя.

Рішенням Виконавчого комітету Безсалівської сільської ради Лохвицького району Полтавської області від 17 березня 2014 року № 14 «Про стан виконання посадових обов'язків працівниками ДНЗ «Пролісок» було рекомендовано завідувачу ДНЗ «Пролісок» ОСОБА_4 попередити чи притягнути до дисциплінарної відповідальності помічника вихователя ОСОБА_3 за порушення в роботі.

На підставі вказаного рішення наказом ДНЗ «Пролісок» від 18 березня 2014 року № 85 за порушення трудової дисципліни та недобросовісне виконання посадових обов'язків помічнику вихователя ОСОБА_3 винесено догану.

Наказом ДНЗ «Пролісок» від 30 травня 2014 року № 95-а ОСОБА_3 звільнено з посади помічника вихователя ДНЗ «Пролісок» за систематичне порушення трудової дисципліни та правил внутрішнього трудового розпорядку згідно з п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилалась на те, що роботодавець звільнив її із порушенням вимог п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України <nau://ukr/322-08|st40>, оскільки відсутні докази систематичного невиконання нею без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Крім того, трудовий договір з нею був розірваний без згоди профспілкового органу, членом якого вона є, що є порушенням приписів ст. 43-1 КЗпП України.

За правилами п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України <nau://ukr/322-08|st40> трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

З огляду на таке працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст. 151 <nau://ukr/322-08|st151/> КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди виходили із доведеності того факту, що позивач систематично не виконувала без поважних причин обов'язків, покладених на неї посадовою інструкцією та правилами внутрішнього трудового розпорядку.

У той же час наказ про притягнення ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності від 18 березня 2014 року та наказ про її звільнення від 30 травня 2014 року не містять посилань, у чому саме полягало невиконання ОСОБА_3 своїх посадових обов'язків та порушення правил внутрішнього трудового розпорядку. Не містить таких даних і акт від 26 травня 2014 року № 5 «Про невиконання посадових обов'язків ОСОБА_3».

Крім того, вважаючи, що відповідачем не було порушено вимог ст. 43 КЗпП України щодо отримання згоди профспілкової організації, членом якої є позивач, на її звільнення з роботи з підстав, зазначених у наказі про звільнення, суди виходили із того, що первинна профспілкова організація не була легалізована в установленому законом порядку (а. с. 199).

У той же час, дійшовши такого висновку, суди не врахували наступне.

Так, статтею 16 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» передбачено легалізацію профспілок і їх об'єднань.

Рішенням Конституційного Суду України від 18 жовтня 2000 року № 11-рп/2000 положення ст. 16 вказаного Закону в частині встановлення таких умов легалізації профспілок, які фактично пов'язують початок діяльності створеної з метою забезпечення і захисту інтересів працівників організації як профспілки з моментом її реєстрації у відповідних органах, що рівнозначно вимозі про попередній дозвіл на утворення профспілки, визнано такими, що не відповідають частині третій статті 36 Конституції України.

Законом України від 13 грудня 2001 року № 2886-III «Про внесення змін до Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» ст. 16 вказаного Закону було викладено в новій редакції, згідно з якою профспілки, їх об'єднання легалізуються шляхом повідомлення на відповідність заявленому статусу залежно від рівня виборної організації, відповідно Головним управлінням юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, обласними, Київським та Севастопольським міськими, районними, районними у містах, міськими (міст обласного значення) управліннями юстиції. При цьому легалізуючий орган не може відмовити в легалізації профспілки, а лише може запропонувати профспілці надати додаткову документацію, необхідну для підтвердження статусу. Профспілка набуває права юридичної особи з моменту затвердження статуту. Статусу юридичної особи набувають також організації профспілки, які діють на підставі її статуту. Статус організацій всеукраїнської профспілки чи профспілки іншого статусу визначається статутом цієї профспілки. Про належність до певної профспілки організації, які діють на підставі статуту цієї профспілки, надсилають легалізуючому органу за місцем свого знаходження повідомлення із посиланням на свідоцтво про легалізацію профспілки, на підставі якого вони включаються до реєстру об'єднань громадян. Первинні профспілкові організації також письмово повідомляють про це роботодавця.

Таким чином, закон пов'язує початок діяльності профспілки з моменту затвердження статуту профспілки та набуття нею прав юридичної особи, а статус організації профспілки є похідним від статусу спілки, за статутом якої вони діють.

Вирішуючи спір по суті, на порушення приписів ст. ст. 212-214, 303 ЦПК України суди не звернули уваги на те, що профорганізатором ОСОБА_5 у ДНЗ «Пролісок» затверджено посадову інструкцію помічника вихователя та правила внутрішнього трудового розпорядку, та, не перевіривши наявність статуту у профспілці ДНЗ «Пролісок», обмежилися лише констатацією факту відсутності легалізації профспілки в установленому законом порядку.

Крім того, із довідки про доходи ОСОБА_3 від 06 листопада 2014 року № 79 вбачається, що за період з 01 грудня 2013 року по 31 травня 2014 року із її заробітної плати утримувалися професійній внески в розмірі 1 % (а. с. 169).

У судових рішеннях з цього приводу відсутні будь-які висновки.

З огляду на зазначене висновки судів про законність звільнення позивача на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є передчасними.

Порушення судами при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу вимог ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 25 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 10 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О. П. Касьян

Судді: В. І. Амелін

В. П. Гончар

Д. О. Остапчук

В. О. Савченко