У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Кадєтової О.В.,
Мостової Г.І.,Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи, ОСОБА_9, ОСОБА_10, виконавчий комітет Суворовської у місті Херсоні ради - служба у справах дітей про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 12 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 27 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що позивач є правонаступником ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», який 10 квітня 2008 року уклав кредитний договір з ОСОБА_7 з подальшими змінами та доповненнями, внесеними додатковими угодами від 16 червня 2009 року та 07 квітня 2010 року, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 97 800,00 доларів США з кінцевим терміном погашення до 11 січня 2027 року зі сплатою 14 % річних за користування кредитними коштами.

На забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_8 10 квітня 2008 року було укладено договір поруки, за умовами якого останній зобов'язався перед банком відповідати по зобов'язанням позичальника, що виникають з умов кредитного договору в повному обсязі.

Також в забезпечення виконання відповідачами зобов'язань за кредитним договором ними в іпотеку банку було передано нерухоме майно - житловий будинок загальною площею 146,7 кв. м, розташований в АДРЕСА_1, який належить їм на праві приватної спільної часткової власності.

Позивач зазначав, що станом на 02 грудня 2013 року відповідач має заборгованість за кредитним договором та додатковими угодами в сумі 289 891,80 доларів США, що еквівалентно 2 317 105,16 грн, яка в добровільному порядку ним не погашена.

У зв'язку із наведеним банк просив суд у рахунок погашення кредитної заборгованості звернути стягнення на вказаний вище предмет іпотеки.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 12 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 27 серпня 2014 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник порушує питання про скасування судових рішень судів попередніх інстанцій, із ухваленням нового рішення, яким позов задовольнити, мотивуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна виходячи з наступного.

Судами встановлено, що 10 квітня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір № 014/09/243, відповідно до умов якого остання отримала кредит в сумі 97 800,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,00 % на рік з кінцевим терміном повернення - 10 квітня 2018 року. Цільове призначення кредиту - на споживчі цілі.

16 червня 2009 року між банком та ОСОБА_7 укладено Додаткову угоду № 1, якою тимчасово, на період з 11 липня 2009 року по 11 березня 2010 року, зменшено розмір щомісячного платежу позичальника до розміру визначеного в графіку погашення кредиту та інших платежів за кредитним договором, а також збільшено строк кредиту на 93 календарних місяців до 11 січня 2026 року.

07 квітня 2010 року між сторонами укладено Додаткову угоду № 2, якою тимчасово на період з 07 квітня 2010 року по 06 квітня 2011 року зменшено розмір щомісячного платежу позичальника до розміру, визначеного в графіку погашення кредиту та інших платежів за кредитним договором, а також збільшено строк кредиту на 105 календарних місяців до 11 січня 2027 року.

В забезпечення належного виконання ОСОБА_7 умов кредитного договору між банком та ОСОБА_8 10 квітня 2008 року було укладено договір поруки № 014/09/243, згідно якого останній виступив поручителем ОСОБА_7 та взяв на себе зобов'язання перед банком відповідати по зобов'язанням позичальника.

11 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_7 і ОСОБА_8 було укладено договір іпотеки, де предметом іпотеки є житловий будинок загальною площею 146,7 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Станом на 02 грудня 2013 року заборгованість ОСОБА_7 за кредитним договором та додатковими угодами становить - 289 891,80 доларів США, що еквівалентно 2 317 105,16 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 7, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із п. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу <http://zakon3.rada.gov.ua/laws/show/2654-12>» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку <http://zakon3.rada.gov.ua/laws/show/898-15>», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Як вбачається із п. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», обов'язковою умовою застосування даного закону є використання предмета іпотеки як місця постійного проживання майнового поручителя та відсутність у нього іншого нерухомого майна.

Відповідно до ст. 3 вказаного Закону, він носить тимчасовий характер і діє з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

У цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом «Про мораторій», не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.

Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону «Про мораторій» залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 Закону «Про мораторій».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України № 6-333цс15 від 10 червня 2015 року.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди, дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, застосувавши Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки вказаний закон не містить приписів щодо припинення іпотеки, а лише вказує на заборону примусового стягнення нерухомого житлового майна.

Крім того, вирішуючи спір, суд першої та апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України у достатньому обсязі не визначилися із характером спірних правовідносин, не дотрималися встановленого принципу оцінки доказів, зокрема, всупереч вимогам закону не з'ясували наявності у позичальника іншого житла.

Допущені судами неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення, рішення судів першої та апеляційної інстанції на підставі ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 12 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 27 серпня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова
Г.І. Мостова
О.М. Ситнік