Провадження № 2/712/3187/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2015 року м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді - Троян Т.Є.

при секретарі - Шмагайло Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 національного університету імені ОСОБА_3 про визнання звільнення незаконним, скасування наказу в частині звільнення, поновлення на роботі, визнання трудових відносин безстроковими та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 25 вересня 2015 року звернувся з позовом до відповідача ОСОБА_2 національного університету (ЧНУ) імені ОСОБА_3 про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 3216 гривень. Зазначає, що його звільнення з посади викладача кафедри інформаційних систем та медичних технологій згідно наказу №367-к від 28.08.2015 року з формулюванням: «із закінченням терміну дії контракту на підставі п.2 ст.36 КЗпП України» не відповідає чинному законодавству, оскільки відповідно до чинного законодавства ст.24 КЗпП та Постанови КМУ «Про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору від 19.03.1994 року №17» контракт укладається і підписується роботодавцем та працівником, якого приймають на роботу. Однак, позивач на момент укладання контракту не був звільнений, а знаходився у трудових відносинах, про що свідчать записи в трудовій книжці. Посилаючись на ст.39-1 КЗпП України де визначено, що трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятків випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк, крім того, відповідно до ч.2 ст.23 КЗпП України закріплено норму про те, що строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами вважає, що трудові відносини з ним несуть постійний, безстроковий характер, підстави вважати їх тимчасовими (строковими) відсутні.

В ході судового розгляду позивач збільшив позовні вимоги та просив визнати трудові відносини з ЧНУ імені ОСОБА_3 безстроковими за період 02.09.2002 року 31.08.2015 року; визнати незаконним звільнення його з ЧНУ імені ОСОБА_3 від 28.08.2015 року з формулюванням: «закінчення терміну дії контракту на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України», скасувати наказ №367-к від 28.08.2015 року в частині звільнення позивача; поновити на роботі на раніше займаній посаді в обсязі повної ставки з 01.09.2015 року; стягнути із роботодавця на його користь суму заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу в сумі 11170 гривень. Додаткові вимоги обґрунтовував тим, що укладання з ним контракту фактично погіршило його становище, оскільки він працював на умовах безстрокових трудових відносин, тому такі умови праці є недійсними в частині визначення строку (п.13,18 Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року). Крім того, на момент його звільнення мало місце наявність необхідного обсягу навчального навантаження як на кафедрі, так і на факультеті ОТІУС, а також вільних вакансій науково-педагогічних працівників, на що вказують пояснення свідків в ході судового розгляду. Також мало місце не однакове ставлення керівництва ЧНУ до всіх викладачів, оскільки з деякими викладачами, які мали нижчий науковий рейтинг, ніж позивач та не захищену дисертацію трудові відносини були подовжені.

В судовому засіданні позивач та адвокат позивача ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали, надавши пояснення, аналогічні по суті позову. Позивач наполягав на тому, що позовні вимоги повинні бути задоволені, оскільки переукладання трудових відносин відбувалося під тиском, з наказами про продовження строкових трудових відносин його не ознайомлювали, про записи в трудовій книжці він дізнався вперше у вересні 2008 року. Крім того пояснив, що, укладаючи контракт у 2013 році, звільнятися не планував, отже у нього не було інтересу в подальшому звільненні. Разом з тим, він був змушений підписати контракт, оскільки якщо б не підписав його, то не отримав би роботу. В той же час він не думав про те, що трудовий договір з ним не буде продовжений.

В судовому засіданні представник відповідача юрисконсульт ОСОБА_5, начальник відділу кадрової та організаційно-правової роботи ОСОБА_6 позовні вимоги не визнали надали заперечення та пояснили наступне. У вересні 2002 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до ЧНУ імені ОСОБА_3 на посаду викладача кафедри кібернетики за строковим трудовим договором. Протягом роботи позивача до його трудової угоди неодноразово вносилися зміни в частини терміну дії наказами від 29.08.2003 року №186-к; від 01.09.2008 року №431-к; від 01.09.2009 року №333-к; від 31.08.2010 року №379-к; від 31.08.2011 року №437-к; від 01.09.2011 року №440-к; від 31.08.2012 року №436-к; від 30.08.2013 року №373 к.

На підставі укладеного контракту від 20.11.2013р. №591 було видано наказ від 20.11.2013 року №524 к «про продовження терміну роботи ОСОБА_1 на посаді старшого викладача кафедри інформаційних систем та медичних технологій як обраному за конкурсом з 20.11.2013 року по 31.08.2015 року на умовах укладеного контракту».

Наказом від 28.08.2015 року №367 к позивача звільнено з посади старшого викладача кафедри інформаційних систем та медичних технологій з 31.08. 2015 року за п.2 ст.36 КЗпП України у звязку з закінченням терміну дії контракту.

При укладанні трудового договору на визначений строк відповідач керувався ч.3 ст.54 Закону України «Про освіту» від 23.03.1996 року, Законом України «Про вищу освіту» від 17.01.2002 року та наказом МОН України від 24.12.2002 року №744 «Про затвердження Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього та четвертого рівня акредитації». Пунктом 10 вищезазначеного Положення №744 визначено, що відповідно до чинного законодавства при прийнятті на роботу науково-педагогічних працівників може укладатися безстроковий, строковий трудовий договір, у тому числі контракт. Твердження позивача про те, що неодноразове переукладення з ним строкового трудового договору свідчить про наявність безстрокових трудових договорів є необґрунтованим, оскільки відповідно до ч.2 ст.23 є винятком із загального правила, який визначається у ч.2 ст.39-1 КЗпП України і вимоги даної норми статті не поширюються на випадки укладення строкових договорів на підставі ч.2 ст.23 КЗпП.

Як вбачається з витягу з наказу від 28.08.2015 року №367-к позивача було звільнено з посади старшого викладача кафедри інформаційних систем та медичних технологій 31.08.2015 року за п.2 ст.36 КЗпП України у звязку з закінченням терміну дії контракту. Вказана підстава звільнення повністю відповідає діючим правовідносинам сторін і не містить порушень з боку відповідача норм діючого законодавства. Вважає позовні вимоги не обгрунтованими і просила в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, повно і всебічно дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, прийшов до наступного.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Порядок укладання трудових договорів регулюється законодавством про працю, зокрема ст. 21 КЗпП України. Згідно ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов'язується виплачувати працівнику заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Із змісту ст. 21 КЗпП України витікає, що для укладання трудового договору, у тому числі і на умовах контракту, необхідне волевиявлення двох сторін працівника і власника або уповноваженого ним органу. При відсутності згоди хоча б однієї сторони - договір не може бути укладеним, а укладений - буде недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Крім того, згідно ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, укладеним на певний термін, встановлений за погодженням сторін, або таким, що укладається на час виконання певної роботи. Відповідно до ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, що за своєю правовою природою є письмовою угодою між працівником та роботодавцем, в якому строк його дії, права, обовязки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Згідно ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є зокрема збіг строку, на який він укладався.

Частиною 2 статті 39-1 КЗпП України встановлено: трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 02 вересня 2002 року перебував в трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді старшого викладача кафедри кібернетики (з 10.02.2014 року кафедру перейменовано у кафедру інформаційних систем та медичних технологій).

Відповідно до п. 3 Положення про порядок укладення контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170, прийняття (наймання) на роботу працівників шляхом укладання з ними контракту власником або уповноваженим ним органом, громадянином може здійснюватись у випадках, прямо передбачених законами.

Пунктом 10 Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 24 грудня 2002 року № 744, передбачено, що при прийнятті на роботу науково-педагогічних працівників може укладатися безстроковий, строковий трудовий договір, в тому числі контракт. Термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін.

Вносити пропозиції щодо терміну трудового договору має право кожна із сторін.

Разом з тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що він звертався до відповідача з заявою про укладання безстрокового трудового договору та йому було відмовлено.

Навпаки, як вбачається з матеріалів справи, трудовий договір між позивачем та відповідачем мав строковий характер та сторонами неодноразово вносилися зміни до нього в частині строку його дії відповідно до змісту наказів №186-к від 29.08.2003 року; №431-к від 01.09.2008 року; №333-к від 01.09.2009 року; №379-к від 31.08.2010 року; №437-к від 31.08.2011 року; №440-к від 01.09.2011 року; №436-к від 31.08.2012 року; №373 к від 30.08.2013 року.

Позивач сам свідомо писав заяви на продовження трудових відносин, підписував їх, виконував обумовлену роботу, отримував зарплату, що підтвердив в ході судового засідання. Ніяких заперечень проти укладання строкових трудових договорів, а згодом контракту позивач ніколи не заявляв та ніколи їх не оспорював. Підстав вважати, що трудова угода, у тому числі і останній контракт, укладались з ним під примусом адміністрації немає і доказів цьому позивач не приводить.

Враховуючи, що в наказі про прийняття позивача на роботу та наступних наказах про внесення змін до трудового договору в частині терміну його дії з ним були зазначені конкретні терміни існування трудових відносин між сторонами, при цьому позивач зазначені накази не оспорював і навпаки у власних заявах від 29 серпня 2008 року, 31 серпня 2009 року, 30 серпня 2010 року, 30 червня 2011 року, 30 серпня 2011 року, 30 серпня 2012 року ставив питання про внесення змін до трудового договору в частині строку його дії, суд приходить до висновку про те, що між позивачем та відповідачем існували за період 02.09.2002р. по 20.11.2013 року строкові трудові відносини на підставі трудового договору, що був оформлений відповідним наказами №186-к від 29.08.2003 року; №431-к від 01.09.2008 року; №333-к від 01.09.2009 року; №379-к від 31.08.2010 року; №437-к від 31.08.2011 року; №440-к від 01.09.2011 року; №436-к від 31.08.2012 року; №373 к від 30.08.2013 року.

Відповідно до постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 грудня 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події. Беручи до уваги те, що позивач знав про визначений термін свого трудового договору вимоги щодо визнання трудових відносин безстроковими є безпідставними.

Таким чином, враховуючи, що позивач в зазначений період звертався до відповідача з заявами про внесення змін до трудового договору в частині терміну його дії, то положення ч. 2 ст.39-1 КЗпП України не поширюються на зазначені трудові відносини, тобто це не тягне набуття трудовим договором характеру безстрокового чи укладеного на невизначений термін.

Згідно частини 3 ст.21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Сфера застосування контракту визначається законодавством України. Для вищих навчальних закладів освіти це ч. 3 ст. 54 Закону України «Про освіту», частини якою передбачено укладання з педагогічними працівниками трудових договорів, у тому числі - контрактів. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору.

Відповідно до п.11 ст. 55 Закону України «Про вищу освіту» від 01.07.2014 року під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою вищого навчального закладу.

Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов'язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами Кодексу законів про працю України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.

Судом також встановлено, що 20 листопада 2013 року між позивачем та відповідачем був укладений контракт №591. На підставі укладеного контракту було видано наказ від 20.11.2013 року №524 к «про продовження терміну роботи ОСОБА_1 на посаді старшого викладача кафедри інформаційних систем та медичних технологій як обраному за конкурсом з 20.11.2013 року по 31.08.2015 року на умовах укладеного контракту».

Відповідно до умов контракту, укладеного 20 листопада 2013 року між позивачем та відповідачем, працівник призначається на посаду старшого викладача кафедри інформаційних систем та медичних технологій факультету обчислюваної техніки, інтелектуальних та обчислюваних систем на термін з 20 листопада 2013 року по 31 серпня 2015 року.

Відповідно до пункту 6.1 контракт може бути припинений або розірваний з підстав, передбачених чинним законодавством України та умовами самого контракту. Пунктом 6.2. зазначені підстави для розірвання контракту: п.6.2.1. Закінчення терміну його дії; п.6.2.2.Угода сторін (п.2 ч.1 ст.36 Кодексу Законів про працю України); п.6.2.3. З ініціативи адміністрації Університету до закінчення терміну дії контракту у випадках, передбачених законодавством України про працю (ст.40, 41 Кодексу Законів про працю України) та невиконання умов цього контракту; п.6.2.3. З ініціативи працівника до закінчення терміну дії контракту у випадках невиконання Університетом умов контракту (ст.39 Кодексу Законів про працю України), а також у випадках хвороби чи інвалідності працівника; п. 6.2.4.З інших підстав, передбачених законодавством; п.6.2.5. Додаткові підстави припинення та розірвання контракту не передбачене чинним законодавством немає. Пунктом 6.5. контракту встановлено, що за два місяці до закінчення строку чинності контракту він може бути за згодою сторін продовжений або укладений на новий строк.

Сторони в судовому засіданні підтвердили, що відповідно до умов зазначеного контракту (п.6.5) за два місяці до закінчення терміну його сторонами не досягнуто згоди про його продовження на тих самих або інших умовах.

Відповідно до Порядку проведення конкурсного відбору на заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників та укладення трудового договору з ОСОБА_2 національним університетом імені ОСОБА_3, затвердженого вченою радою ЧНУ ім.Богдана Хмельницького 23.12.2014р. (протокол №5) по закінченню дії строкового трудового договору з працівником, який був обраний за конкурсом, трудові відносини з ним можуть продовжуватися на новий строк за домовленістю стрін. Такий працівник може претендувати на переведення на вищу посаду при наявності відповідної вакантної посади, на яку оголошується конкурс. Особи, не обрані за конкурсом до закінчення навчального року підлягають звільненню згідно діючого законодавства, а ті які перевелися на вище посаду і не пройшли конкурсний відбір на попередню посаду. Якщо впродовж навчального року конкурс не проводився, або був визнаний таким, що не відбувся, з працівниками, прийнятими на роботу до заміщення посади за конкурсом, трудові відносини продовжуються до проведення повторного конурсу або до закінчення поточного навчального року (пункт 2.3.).

28.08.2015 року №367-к позивача було звільнено з посади старшого викладача кафедри інформаційних систем та медичних технологій 31.08.2015 року за п.2 ст.36 КЗпП України у звязку з закінченням терміну дії контракту.

Аналізуючи зміст контракту та підстави його припинення, не знайшли свого підтвердження посилання позивача на те, що фактично він був звільнений за невиконання умов контракту щодо одержання наукового ступеню, оскільки за змістом контракту наявність або відсутність такого ступеню не є умовами на переважне право для переукладання контракту з працівником.

Твердження позивача відносно встановлення роботодавцем переваг для окремих працівників порівняноз іншими є лише його оціночним судженням, що не можуть бути витлумачені, як такі, що містять фактичні дані. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів, які використовує в своєму позові позивач.

В судовому засіданні допитані ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 фактично не спростували встановлені судом обставини справи, згідно яких науково педагогічні працівники ЧНУ працюють, як правило, за строковим трудовим договором або на умовах контракту за результатами конкурсного відбору.

Посилання позивача на те, що написання заяв на внесення змін до трудового договору в частині терміну його дії здійснювалося під тиском, згідно заздалегідь затвердженого шаблону заяви не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Жоден наказ щодо умов трудової діяльності позивача в ЧНУ імені ОСОБА_3 з підстав їх невідповідності законодавству України ним не оскаржувався.

При таких обставинах суд вважає позовну заяву необгрунтованою і в її задоволенні необхідно відмовити в повному обсязі.

В звязку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору по цій категорії справ, а позовні вимоги не задоволені, судові витрати в вигляді судового збору необхідно віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 21, 23, 36, 221, 232, 233 КЗпП України, ст. ст. 3, 10, 11, 57, 58, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 національного університету імені ОСОБА_3 про визнання звільнення незаконним, скасування наказу в частині звільнення, поновлення на роботі, визнання трудових відносин безстроковими та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області протягом десяти днів з моменту його проголошення.

Головуючий: Т.Є. Троян