Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.11.2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючої-судді - Бенца К.К.,

при секретарі - Турецька Я.П.

за участі представника відповідача - Мартинов Г.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 (18 окремий мостовий загін Державної спеціальної служби транспорту) про зобов`язання вчинити певні дії ,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (18 окремий мостовий загін Державної спеціальної служби транспорту) про зобов`язання вчинити певні дії, у якому просила суд: зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (18 окремий мостовий загін Державної спеціальної служби транспорту) провести перерахунок та виплату заробітної плати з урахуванням надбавки за вислугу років медичним та фармацевтичним працівникам державних та комунальних закладів охорони здоров`я в розмірі 30 % від посадового окладу за період роботи з 14.02.2011 р. по 25.11.2013р. та зобов`язати підтвердити їй спеціальний медичний стаж за період роботи з 14.02.2011 р. по 25.11.2013р., видавши відповідну довідку.

Мотивуючи свої позовні вимоги вказує на те, що працювала лікарем у медичному пункті військової частини , який відповідно до Наказу Міністра оборони України № 162 від 20.05.2004 р. відноситься до закладу охорони здоров`я Збройних Сил України. Відповідач відмовляється виплачувати їй надбавку за вислугу років за час роботи з 14.02.2011р. по 25.11.2013 р. відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку виплати надбавки за вислугу років медичним та фармацевтичним працівникам державних та комунальних закладів охорони здоров`я» № 1418 від 29 грудня 2009 року. Позивач зазначає, що період роботи у військовій частині на посаді лікаря, включається до стажу для встановлення надбавки за вислугу років. Оскільки відповідач відмовляється виплачувати їй надбавку за вислугу років за час роботи на посаді лікаря з 14.02.2011р. по 25.11.2013 р. , просить суд винести рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином. Представник позивача надіслав на адресу суду заяву у якій просить розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Водночас зауважив, що хоча військова частина НОМЕР_1 (18 окремий мостовий загін Державної спеціальної служби транспорту) входить до Міністерства інфраструктури України, однак у своїй діяльності керується наказами Міністерства оборони України.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечив з підстав та мотивів викладених у письмових запереченнях від 02.09.2015 року. Зокрема, зазначив, що відповідно до ст. 3 ЗУ Основи законодавства України про охорону здоров`я заклад охорони здоров`я - це юридична особа будь якої форми власності та організаційної правової форми або її відокремлений підрозділ, основним завданням яких є забезпечення медичного обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних ( фармацевтичних) працівників. Наголосив на тому , що медичний пункт 18 окремого мостового загону Державної спеціальної служби транспорту здійснює свою діяльність без ліцензії, не акредитований як заклад охорони здоров`я та не має Статуту ( положення), а також не відповідає вимогам зазначених вище законодавчих та нормативних актів, а тому вважає, що підстав для виплати позивачу надбавки за вислугу років згідно Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку виплати надбавки за вислугу років медичним та фармацевтичним працівникам державних та комунальних закладів охорони здоров`я» № 1418 від 29 грудня 2009 року не має. Зазначає, що згідно Положення про Державну спеціальну службу транспорту, затвердженого Указом Президента України від 06.08.2004 р. № 873/2004 Державна спеціальна служба транспорту є спеціалізованим державним органом транспорту в системі Міністерства інфрастуктури України , який призначений для забезпечення стійкого функціонування транспорту в мирний час та в умовах воєнного і надзвичайного стану і діяльність якого координується зазначеним Міністерством. Представник відповідача зазначив, що на діяльність Державної спеціальної служби транспорту не розповсюджуються Накази Міноборони України, зокрема Наказ № 162 від 20.05.2004р. Перелік закладів охорони здоров`я Збройних Сил України. Крім того, представник відповідача зазначив, що позивач звернулась до суду з позовом з пропущенням строку позовної давності, так як позовні вимоги не стосуються стягнення належної заробітної плати, а зводяться до зобов`язання відповідача вчинити певні дії по відновленню порушених прав працівника. Просив врахувати Постанову Пленуму ВСУ від 24.12.1999 р. № 13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці. Просив суд відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши заперечення представника відповідача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Згідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Як встановлено по справі, ОСОБА_1 працювала на посаді лікаря загальної практики медичного пункту військової частини НОМЕР_2 окремого мостового загону в період з 14.02.2011р. по 25.11.2013 р., що стверджується записами у трудовій книжці а.с.22-23 серії НОМЕР_3 , копія якої міститься у матеріалах справи /а.с. 10/

Постановою КМУ № 1418 від 29 грудня 2009 року затверджено Порядок виплати надбавки за вислугу років лікарям і фахівцям з базовою та неповною вищою медичною освітою державних та комунальних закладів охорони здоров`я.

Відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 29.12.2009 року № 1418 «Про затвердження Порядку виплати надбавки за вислугу років медичним та фармацевтичним працівникам державних та комунальних закладів охорони здоров'я» надбавка за вислугу років установлюється медичним та фармацевтичним працівникам державних та комунальних закладів охорони здоров`я залежновід стажу роботи в такому розмірі, зокрема, 30% від стажу роботи понад 20 років.

Пунктом 3 цього Порядку передбачено, що надбавка за вислугу років виплачується керівникам закладів охорони здоров`я та їх заступникам з числа лікарів, заступникам головного лікаря з медсестринс-тва, керівникам структурних підрозділів з числа лікарів, лікарям усіх лікарських спеціальностей, професіоналам з вищою немедичною освітою, що допущені до медичної діяльності в закладах охорони здоров`я, головним медичним сестрам, фахівцям з базовою та неповною вищою медичною освітою усіх спеціальностей.

Відповідно до абз. 2 п. 4 Порядку до стажу роботи, що дає право на встановлення надбавки за вислугу років, включається час роботи у будь-яких державних та комунальних установах, закладах та організаціях незалежно від підпорядкування на посадах, визначених у пункті 3 цього Порядку, за умови, що оплата праці таких працівників здійснюється відповідно до умов оплати праці медичних працівників державних та комунальних закладів охорони здоров`я.

До стажу роботи, що дає право на встановлення надбавки за вислугу років, включається:

час роботи у державних та комунальних закладах охорони здоров`я України, СРСР і союзних республік СРСР на посадах лікарів і фахівців з базовою та неповною вищою медичною освітою, визначених у пункті 3 цього Порядку;

час роботи у будь-яких державних та комунальних установах, закладах та організаціях незалежно від підпорядкування на посадах, визначених у пункті 3 цього Порядку, за умови, що оплата праці таких працівників здійснюється відповідно до умов оплати праці медичних працівників державних та комунальних закладів охорони здоров`я;

час відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а у разі, коли дитина потребує домашнього догляду, - період відпустки без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, або коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежна) - не більш як до досягнення нею 16-річного віку;

час, відведений на підвищення кваліфікації з відривом від роботи, якщо працівник до і після направлення на підвищення кваліфікації працював на посадах лікарів і фахівців з базовою та неповною вищою медичною освітою, визначених у пункті 2 цього Порядку, в державних та комунальних закладах охорони здоров`я;

час навчання у клінічній ординатурі;

час строкової військової служби, якщо працівник до призову на військову службу працював на посадах лікарів і фахівців з базовою та неповною вищою медичною освітою, визначених у пункті 2 цього Порядку, в державних та комунальних закладах охорони здоров`я, і протягом трьох місяців після звільнення з військової служби (без урахування часу проїзду на постійне місце проживання) був прийнятий на роботу на одну із зазначених посад в державному або комунальному закладі охорони здоров`я;

час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплачуваного вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

Пунктом 5 згаданого Порядку встановлено, що документом для визначення стажу роботи, який дає право на отримання надбавки за вислугу років, є трудова книжка та інші документи, які, згідно із законодавством, підтверджують стаж роботи.

Виплата надбавки згідно вказаного Порядку розпочалась починаючи з 1 січня 2010 року.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за звернен-ням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст.ст. 57, 58, 59 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Звертаючись до суду із позовом позивачка просить суд зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (18 окремий мостовий загін Державної спеціальної служби транспорту) провести перерахунок та виплату заробітної плати з урахуванням надбавки за вислугу років медичним та фармацевтичним працівникам державних та комунальних закладів охорони здоров`я в розмірі 30 % від посадового окладу за період роботи з 14.02.2011 р. по 25.11.2013р.

Разом з тим, позивачка не надала до суду належних та допустимих доказів, в розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження наявності у позивача права на отримання 30% надбавки, передбаченої вказаною Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку виплати надбавки за вислугу років медичним та фармацевтичним працівникам державних та комунальних закладів охорони здоров`я» № 1418 від 29 грудня 2009 року.

Не надала суду документи, що підтверджують її стаж роботи, що давав би їй право на встановлення 30% надбавки за вислугу років згідно Постанови Кабінету Міністрів України №1418 від 29.12.09 «Про затвердження порядку виплати надбавки за вислугу років лікарям та фахівцям з базовою та неповною медичною освітою державних та комунальних закладів охорони здоров'я». До позову позивач приєднала лише копію сторінки трудової книжки в якій наявні записи щодо роботи на посаді лікаря загальної практики медичного пункту військової частини НОМЕР_2 окремого мостового загону в період з 14.02.2011р. по 25.11.2013 р.

Разом із тим, оцінюючи правомірність позовних вимог в частині зобов`язання відповідача підтвердити позивачу спеціальний медичний стаж за період роботи з 14.02.2011 р. по 25.11.2013р., видавши відповідну довідку, суд враховує, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Проте, позивач не довела суду, що між сторонами виник спір з даного приводу. Не доведена та обставина, що відповідач не визнає, оспорює зарахування період її роботи з 14.02.2011 р. по 25.11.2013р. у спеціальний медичний стаж.

З огляду на це суд не може зобов`язати відповідача здійснювати будь-які дії на майбутнє, оскільки до його компетенції належить захист фактично порушених, невизнаних, оспорюваних прав, свобод, інтересів, а не таких, що можуть бути порушені на перспективу.

Що стосується доводів представника відповідача про те, що позивач звернувся до суду з пропуском строку на звернення встановленого ст. 233 КЗпП України, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень Закону України «Про оплату праці», зокрема ст. 2, передбачено, що надбавка за вислугу років є додатковою заробітною платою і входить до структури заробітної плати.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги,крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, позивач звертаючись до суду з позовними вимогами в частині зобов`язання військової частини НОМЕР_1 (18 окремий мостовий загін Державної спеціальної служби транспорту) провести перерахунок та виплату заробітної плати з урахуванням надбавки за вислугу років медичним та фармацевтичним працівникам державних та комунальних закладів охорони здоров`я в розмірі 30 % від посадового окладу за період роботи з 14.02.2011 р. по 25.11.2013р. не пропустив строк на звернення встановлений ст. 233 КЗпП України.

Що стосується позовних вимог з приводу підтвердження спеціального медичного стажу за період роботи з 14.02.2011 р. по 25.11.2013р., суд приходить до висновку, що 23.04.2015 р. позивачка звернулась до суду з приводу вирішення цього трудового спору з пропуском тримісячний строку звернення, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП, обставин у обґрунтування поважних причин пропущення цього строку не навала і об`єктивно не підтвердила,представник відповідача до ухвалення рішення заявив про застосування строку давності, і на цій підставі просить відмовити у задоволенні позову.

Пленум Верховного Суду України у постанові "Про судове рішення у цивільній справі" від 18.12.2009 р. № 14 роз`яснив, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Аналізуючи докази, у судовому засіданні надані позивачем на підтвердження позовних вимог ,суд приходить до висновку, що позивач належними та допустимими доказами не довів ті обставини на які посилався як на підставу своїх вимог.
Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 своєї постанови «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).
З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведені ті обставини, на які він посилався, як на підставу своїх вимог, а відтак у задоволенні позовних вимог належить відмовити за недоведеністю.
Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60 , 61,88, 209, 212 215 ЦПК України, ст.ст. 233, 234, 2371 КЗпП України, Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку виплати надбавки за вислугу років медичним та фармацевтичним працівникам державних та комунальних закладів охорони здоров`я» № 1418 від 29 грудня 2009 року,суд,
в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 (18 окремий мостовий загін Державної спеціальної служби транспорту) про зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського
міськрайонного суду К.К. Бенца