У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,

Мартинюка В.І., Мостової Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», поданою його представником Шулікою Аліною Володимирівною, на рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 17 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 24 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що 12 грудня 2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит в сумі 10 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою 36% річних за користування кредитними коштами. У порушення умов кредитного договору, ОСОБА_3 зобов'язання не виконував, у зв'язку з чим виникла заборгованість в сумі 24 157,84 грн, яку банк просив стягнути.

Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 17 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 24 жовтня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 17 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 24 жовтня 2014 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що 12 грудня 2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит в сумі 10 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою 36% річних за користування кредитними коштами.

Згідно з пунктом 9.12 Правил надання банком послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не заявить про припинення його дії, договір вважається пролонгованим на такий самий строк.

Строк дії кредитного договору відповідає строку дії карти.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 умов договору утворилась заборгованість в загальній сумі 24 157,84 грн, яка складається з: 5 782,25 грн - заборгованості за кредитом; 16 749,03 грн - процентів за користування кредитом; 500 грн - штрафу (фіксована частина); 1 126,56 грн - штрафу (процентна складова).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Такі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи і вимогам закону.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844146/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Із заявою про застосування позовної давності відповідач звернувся до суду першої інстанції.

Суди попередніх інстанцій, встановивши, що строк дії кредитної карти визначений до 12 грудня 2006 року, а позивач звернувся до суду з позовом 4 червня 2014 року, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову з підстав спливу позовної давності.

Однак доводи касаційної скарги про неправильність застосування судами попередніх інстанцій п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» знайшли своє підтвердження під час касаційного розгляду справи.

З оскаржуваних судових рішень вбачається, що суди дійшли висновку про сплив позовної давності та відмову у позові як на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України, так і на підставі п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Пункт 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на встановлення судового контролю за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

За таких обставин посилання судів на п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є формальним порушенням норм матеріального права, оскільки до неправильного вирішення справи не призвело, тому не тягне скасування оскаржуваних судових рішень, але має бути виключене з мотивувальної частини судових рішень.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2116/ed_2011_03_09/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2127/ed_2011_03_09/pravo1/T041618.html?pravo=1> суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні судів першої та апеляційної інстанції чи відкинуті ними, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу та про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, оскільки висновків судів не спростовують і зводяться до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте, в силу ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», подану його представником Шулікою Аліною Володимирівною, задовольнити частково.

Виключити з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів як на підставу вирішення позову.

У іншій частині рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 17 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 24 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: Т.Л.Ізмайлова С.О.Карпенко В.І.Мартинюк Г.І.Мостова