Справа № 539/2617/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2015 року Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

В складі: головуючого судді - Жаги Е. Г.

при секретарі судового засідання - Гусак А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лубни цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 в липні 2015 року звернувся до Лубенського міськрайонного суду Полтавської області із позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди.

Відповідний позов мотивував тим, що із березня 2011 року він з ОСОБА_2 стали проживати однією сім'єю у її квартирі за адресою: АДРЕСА_1.

У серпні 2011 року вони зареєстрували шлюб і продовжували проживати у її квартирі. Разом із ними проживала неповнолітня дочка відповідачки від першого шлюбу ОСОБА_3.

Позивач відносився до дочки відповідачки ОСОБА_3 як до рідної дочки, купував їй різні речі. Жили вони фактично на кошти позивача, бо відповідачка довгі періоди була без роботи, а позивач отримував добру пенсію як інвалід 2-ї групи та учасник ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС.

З початку літа 2013 року з боку відповідачки та її дочки ОСОБА_3 почали створюватись напружені ситуації. Як пізніше зрозумів позивач це створювалось з метою виселення його із квартири. По надуманим причинам створювались сварки, здійснювались виклики міліції та інші дії, що вимусило позивача покинути квартиру та перейти жити до колишньої дружини у будинок, де він був співвласником.

Так як відповідачка фактично виселила його із квартири, він звернувся до суду з проханням вселити його у квартиру, бо йому фактично не було де жити.

Але рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 06.03.2014 року у задоволення його позову було відмовлено з причини того, що він у квартирі відповідачки не був зареєстрованим, що відповідачка є власницею своєї квартири, що позивач не доказав необхідність проживання саме у її квартирі у той час, коли має інше власне житло.

В ході цих судових розглядів 24.09.2013 року відповідачка розірвала шлюб між ними та відновила своє дошлюбне прізвище «ОСОБА_2».

У ході судових засідань відповідачка з метою опорочити позивача перед учасниками процесу та судом, робила постійно заяви, які ображали його честь та гідність.

Так, вона постійно у своїх публічних виступах говорила, що позивач є п'яниця, що він хвора людина та потребую лікування, що він чіплявся до її дочки з метою сексуальних домагань, що він лягав до її дочки у ліжко, що він її обікрав, що він педофіл та чіплявся до своєї рідної дочки та інше.

При цьому, на запитання мого представника, на вимогу суддів надати докази вищевказаної поведінки вона заявила що доказів у неї немає.

Доказами протиправної поведінки відповідача є аудіозаписи на аудіодисках, на які проводились технічні записи судових засідань у Лубенському міськрайонному суді та у апеляційному суді Полтавської області по справі про вселення ОСОБА_1 у квартиру.

Так, при розгляді справи № 539/4317/13-ц у Лубенському міськрайонному суді 16.01.2014 року ОСОБА_2 робила наступні заяви, у яких міститься неправдива негативна інформація про позивача та його нібито дії, яка порочить честь та гідність останнього :

- у 10 годин 36 хвилин (запис на диску) заявила що він пив спирт, чого він ніколи не робив;

- у 10 годин 44 хвилини ОСОБА_2 заявила, що він, у віці 62 роки поліз до її неповнолітньої дочки, чого насправді не було;

- у 10 годин 46 хвилин відповідач заявила, що позивач хвора людина і потребує лікування;

- о 14 годині 53 хвилини відповідач заявила, що їй подзвонила дочка ОСОБА_3 і сказала, що позивач ліг у ліжко до неї і почав чіплятись;

- о 15 годині 00 хвилин відповідач визнала що у неї відсутні докази, що позивач чіплявся до її дочки;

- у 15годині 01 хвилині відповідач повторно заявила що позивач заліз до її доньки у ліжко і чіплявся до неї;

- о 15 годині 06 хвилин заявила, що позивач обібрав її і виніс її речі із квартири;

- о 15 годині 08 хвилин вона заявила, що адвокат позивача захищає педофіла ;

- о 15годині 09 хвилин ОСОБА_2 заявила що позивач приставав до своєї дочки, що рідні дочки позивача п'ють та «шляються» по ночах.

При розгляді справи в апеляційному суді Полтавської області 10.04.2014р. ОСОБА_2 робила наступні заяви, у яких міститься неправдива негативна інформація про позивача та його нібито дії, які на думку позивача порочить його честь та гідність:

о 10 годині 17 хвилин вона заявила, що позивач заліз у ліжко до її дочки та зробив спробу її зґвалтувати, що є повною брехнею;

о 10 годині 18 хвилин, вона заявила, що позивач є «випиваючим» (явно мала на увазі зловживання мною алкогольними напоями), що не відповідає дійсності та є образою для останнього.

Таким чином, відповідачка ОСОБА_2 публічно у суді поширила завідомо неправдиві заяви, що ганьблять позивача, ображають його честь та гідність

Вищевказані наклепи та образи з боку відповідачки призводили до нервових хвилювань. Позивачу було соромно. Усе це наносило позивачу душевні страждання, які викликані протиправного поведінкою відповідача. Вважає, що з боку відповідачки ОСОБА_2 йому спичинена моральна шкода.

Внаслідок розповсюдження неправдивої інформації завдана моральна шкода яка полягає у душевних стражданнях, в зв'язку з протиправною поведінкою по відношенню до позивача, душевних стражданнях у зв'язку з приниженням честі, гідності. Розмір завданої моральної шкоди, якщо його оцінити у грошовому вирізі, на думку позивача становить 100000 грн.

Враховуючи вищенаведене, просить суд, визнати неправдивою інформацію стосовно громадянина ОСОБА_1, яку розповсюджувала відповідачка ОСОБА_2 при розгляді у Лубенському міськрайонному суді Полтавської області 16.01.2014 року та 10.04.2014 року у апеляційному суді Полтавської області при розгляді цивільної справи №539/4317/13-ц: що він пив спирт; що він, чіплявся до її неповнолітньої дочки ОСОБА_3, лягав до неї у ліжко з метою примусити її до аморальних вчинків сексуального характеру та намагався її зґвалтувати; що він є психічно хворою людиною та хворим на алкоголізм; що він зловживає алкогольними напоями; що він обібрав її, виніс і забрав собі її речі з її квартири; що він є педофілом; що він приставав з метою примушення до вчинків аморального, сексуального характеру до своєї рідної повнолітньої дочки ОСОБА_6, що його рідна повнолітня донька ОСОБА_6 вживає міцні алкогольні напої і зловживає ними; що його рідна повнолітня дочка ОСОБА_6 «шляється» по ночах.

Також, стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, завданої останньому розповсюдженням неправдивої інформації, яка порочить честь та гідність, в розмірі 100 000 гривень.

Понесені позивачем судові витрати (витрати на правову допомогу) стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1

З ОСОБА_2 на користь держави стягнути судовий збір в розмірі 10243,60 грн. (немайнова частина позову - 243,60 грн. та відшкодування моральної шкоди, яка більш ніж у 100 разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян - 10000 грн.) .

В судовому засіданні позивач та його представник за договором адвокат Шестаков О.В. позов підтримали повністю та просили його задовольнити. Позивач надав суду пояснення які відповідають змісту заявлених позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник за договором , адвокат Юхимович В.Ф. щодо задоволення позову заперечили та вважали, що він не підлягає до задоволення через його безпідставність. Відповідач пояснила суду, що дійсно в ході судового розгляду цивільної справи щодо вселення ОСОБА_1 здійснювала певні висловлювання в бік позивача, проте дані висловлювання вона здійснювала після розмови із своєю донькою, від якої дізналася про дії позивача.

Заслухавши пояснення учасників процесу, безпосередньо дослідивши докази по даній справі суд приходить до висновку, що даний позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною законодавства України.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Аналіз зазначеного національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Зі змісту цих норми випливає, що свобода слова є однією з найважливіших свобод людини.

Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно із ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Судом встановлено, що 09.08.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб ( а.с. 10).

Проте, із березня 2011 року позивач та ОСОБА_2 стали проживати однією сім'єю у її квартирі за адресою: АДРЕСА_1. В подальшому між сторонами почали виникати конфлікти, зокрема щодо поведінки позивача у спілкування із донькою відповідача, зокрема здійснювались виклики міліції та інші дії, що призвели до того, що позивач змушений був покинути квартиру та перейти жити до колишньої дружини у будинок, де він був співвласником.

Відповідач фактично виселила позивача із квартири, через що він звернувся до суду з проханням вселити його у квартиру відповідача.

Але, рішенням Лубенського міськрайонного суду від 06.03.2014 року було відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні його позову з причини того, що він у квартирі відповідачки не був зареєстрованим, що відповідачка є власницею своєї квартири, що позивач не доказав необхідність проживання саме у її квартирі у той час, коли має інше власне житло.

При розгляді даної справи у Лубенському міськрайонному суді 16.01.2014 року ОСОБА_2 зробила наступні заяви про позивача, що він пив спирт, що він, у віці 62 роки поліз до її неповнолітньої дочки, що позивач хвора людина і потребую лікування, що їй зателефонувала дочка ОСОБА_3 і сказала, що позивач ліг у ліжко до неї і почав чіплятись, що позивач обібрав її і виніс її речі із квартири, що адвокат позивача захищає педофіла, що позивач приставав до своєї дочки, що рідні дочки позивача п'ють та «шляються» по ночах.

При розгляді даної справи в апеляційному суді Полтавської області 10.04.2014р. ОСОБА_2 робила наступні заяви : що позивач заліз у ліжко до її дочки та зробив спробу її зґвалтувати, що позивач є «випиваючим».

Відповідні висловлювання відповідачем фактично не заперечуються. Проте вона пояснила, що перебувала в такому емоційному стані і сприймала відповідні обставини як такі, що мали місце, нічого не вигадувала.

Також судом встановлено, що, відповідно до постанови Лубенського міськрайонного суду від 25.06.2013 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП , яка набрала законної сили 05.07.2013 року, за те, що він 16.06.2013 року, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння за адресою : АДРЕСА_1 вчинив сварку зі ОСОБА_3, донькою відповідача, при цьому висловлювався брутальної лайкою, ображав її.

Частиною 1 ст. 275 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб.

Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду із позовом про захист її гідності та честі.

Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 277, ст. 280 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Як роз'яснено у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і всебічно здійснювати своє особисте немайнове право.

Згідно із ст. 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно п.п. 1,2 ч. 2 цієї статті Закону, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Тобто, Закон пов'язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи, коли таке право безпосередньо передбачене Конституцією України, нормами Цивільного кодексу та іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

При цьому, порушення права повинно бути встановлене.

Як роз'яснено у п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди" - відповідно до загальних підстав Цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, причинного зв'язку з протиправними діями заподіювача і вини останнього.

За правилами ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до вимог, передбачених ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.18 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 постанови пленуму ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації.

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Однак, відповідно до абзаців 4, 5 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року за № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» не підлягають розгляду судами позови про захист честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі.

Якщо ж недостовірну інформацію було поширено в ході розгляду іншої справи зазначеними вище учасниками процесу відносно інших осіб, які не були учасниками процесу, то ці особи, якщо вони вважають, що така інформація порушує їх особисті немайнові права, вправі звернутися до суду за захистом своїх прав у порядку, передбаченому процесуальними кодексами.

З матеріалів справи вбачається, що в справі № 539/4317/13- ц, яка розглядалась Лубенським міськрайонним судом Полтавської області, ОСОБА_2 була відповідачем, тому її пояснення як відповідача по справі, які надавались нею в судовому засіданні, не можуть вважатися поширенням інформації, яка принижує честь ОСОБА_1, який брав участь у цій же справі в якості позивача.

Не підлягає застосуванню до спірних правовідносин і норма ст. 1167 ЦК України, оскільки вона застосовується до деліктних правовідносин щодо відшкодування шкоди і потребує доведення наявності складу цивільного правопорушення в діях відповідача ОСОБА_2, що позивачем ОСОБА_1 під час розгляду справи доведено не було.

Оскільки в задоволенні позову позивачеві відмовляється, то понесені ним по справі судові витрати іншою стороною йому не відшкодовуються.

В свою чергу, відповідно до статті 84 Цивільного процесуального кодексу України граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

На сьогодні дане питання врегульоване Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», яким визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та підчас ознайомлення з матеріалами справи в суді,

що визначається у відповідному судовому рішенні. Стягненню підлягають лише документально підтверджені витрати на правову допомогу.

З журналів судового засідання вбачається, що представник відповідача адвокат Юхимович В.Ф. брав участь у судових засіданнях : 18.09.2015р. - 64 хв., 27.10.2015 р. - 166 хв., 13.11.2015 року - 144 хв., 11.12.2015 року - 31 хв.

При проведенні даних судових засідань розмір мінімальної заробітної плати становив 1378 грн., 40% від 1378 грн. становить 551,20 грн.

Таким чином, відповідно до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» на користь відповідача ОСОБА_2 із позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню 3 261,27 грн. витрат на правову допомогу (551,20 грн. х 64 хв. / 60 хв. = 587,95 грн.) + (551,20 грн. х 116 хв. /60 хв. = 1065,65,21 грн.) + ( 551,20 грн. х 144/ 60 хв = 1322,88 грн) + ( 551,20 грн. х 31 хв. / 60 хв. = 284,78 грн.).

Керуючись ст. 23, 1167 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 84, 88, 212-215, 218, ЦПК України, Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» , постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи» суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 3 261 грн. 27 коп.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду Жага Е. Г.