Справа № 185/4270/15-ц
Провадження № 2/185/2603/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2015 року

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Перекопського М. М.,

за участю cекретаря судового засідання Волошиної К.М,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді у приміщені суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області , третя особа ОСОБА_4 державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області з позовом про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона та відповідач є дітьми ОСОБА_5, якій згідно державного акту на право власності на земельну ділянку належала земельна ділянка на землях ОСОБА_3 сільської ради Павлоградського району. Після смерті ОСОБА_5, яка померла 21.10.2013 року, позивач отримала державний акт про право власності на зазначену вище земельну ділянку на імя ОСОБА_5 та користувалась як власник. У березні 2015 року позивач звернулась до Другої ОСОБА_4 державної нотаріальної контори з заявою про видачу спадщини, але отримала відмову у звязку з пропуском строку прийняття спадщини. Позивач, посилаючись на те, що фактично вступила в управління земельною ділянкою, просила встановити факт прийняття нею спадщини у встановлений законом строк та визнати за позивачем право власності на зазначену земельну ділянку.

У судовому засіданні позивач підтримала свій позов та просила його задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував. Суду пояснив, що він фактично прийняв спадщину, оскільки на момент смерті спадкодавця проживав разом з ОСОБА_5 та від прийняття спадщини не відмовлявся.

Представник відповідача ОСОБА_3 сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області у судове засідання не зявився, повідомлявся про судове засідання належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Третя особа ОСОБА_4 державна нотаріальна контора Дніпропетровської області звернулась до суду з заявою про розгляд справи за відсутності її представника, у вирішенні справи поклалися на розсуд суду.

Вислухавши позивача та відповідача ОСОБА_2, вивчивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити повністю виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження (а.с.5) позивач ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_5, якій на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія РІ №123579 належить земельна ділянка площею 5,1289 га, що розташована на території ОСОБА_3 сільської ради.

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_5 померла 21.10.2013 року. З копії спадкової справи до майна померлої 21.10.2013 року ОСОБА_5 вбачається, що остання залишила заповіт, яким заповідала усе належне їй майно в рівних долях ОСОБА_1І та ОСОБА_2 Відповідач ОСОБА_2 20.02.2015р. звернувся до Другої ОСОБА_4 державної нотаріальної контори з заявою про фактичне прийняття спадщини.

В матеріалах спадкової справи міститься нотаріально завірена заява позивача від 20.02.2015р. згідно якої ОСОБА_1 повідомила нотаріуса, що в управління спадщиною не вступала, з померлою на момент смерті не проживала, будь-яких заяв про прийняття спадщини за заповітом ОСОБА_5 та за законом до нотаріальної контори у встановлений законом шестимісячний строк не подавала. Також позивач у своїй заяві зазначила, що до суду відносно оформлення своїх спадкових прав звертатися не буде та просила рахувати її такою, що відмовилась від спадщини і не заперечує проти видачі спадщини на імя відповідача ОСОБА_2

Також в матеріалах спадкової справи міститься нотаріально завірена заява позивача від 20.03.2015 року, якою вона просить видати на її імя спадщину після померлої ОСОБА_5 на зазначену вище земельну ділянку, а також заява позивача від 20.03.2015р., в якій позивач просить спадщину не видавати, у звязку з тим, що позивач буде звертатися до суду за поновлення строку для прийняття спадщини.

Згідно довідки ОСОБА_3 сільської ради на момент смерті ОСОБА_5, 21.10.2013р., разом з останньою позивач не була зареєстрована та не зазначена як така, що проживала без реєстрації. Проте, відповідач ОСОБА_2 зазначений як такий, що проживав та був зареєстрований разом з ОСОБА_6 на день її смерті.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 суду пояснила, що не зверталась до суду з заявами про визначення їй додаткового строку для подання нею заяви про прийняття спадщини. Судом було розяснено позивачу його право на звернення до суду з відповідною заявою.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Згідно ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Статтею 1273 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Згідно зі ст. ст. 11, 58 - 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем за допомогою належних та допустимих доказів не доведено наявність обставин, з якими закон пов'язує можливість встановлення факту прийняття спадщини у встановлений законом строк, оскільки не надано доказів проживання разом з ОСОБА_5 на день її смерті та не надано доказів звернення до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини, як це передбачено ст. ст. 1268,1272 ЦК України. Навпаки, з паспорта позивача (а.с.4а) та позовної заяви вбачається, що постійне місце проживання останньої зареєстровано за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, з лютого 1983 року. Крім того, згідно заяви позивача від 20.02.2015р., що міститься в матеріалах спадкової справи, остання відмовився від прийняття спадщини та зазначила, що в управління спадщиною не вступала, з померлою на момент смерті не проживала, будь-яких заяв про прийняття спадщини за заповітом ОСОБА_5 та за законом до нотаріальної контори у встановлений законом шестимісячний строк не подавала. Інших доказів постійного проживання позивача в разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини суду не надано.

Суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача щодо визнання за нею права власності на усю земельну ділянку, а не на її частку, в порядку спадкування є безпідставними та необґрунтованими, оскільки є інші спадкоємці, які належним чином прийняли спадщину та не подали до нотаріальної контори заяв про відмову від своєї частки спадщини.

Той факт, що відповідач ОСОБА_2 не заперечував проти визнання права власності на земельну ділянку за позивачем в порядку спадкування не може бути підставою для задоволення позову, оскільки протирічить обставинам справи та зазначеним вище вимогам законодавства.

Доводи позивача про фактичне користування земельною ділянкою (отримання орендної плати) не можуть бути підставами для встановлення факту прийняття позивачем спадщини, оскільки такий спосіб прийняття спадщини не передбачений законодавством, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин та остання не проживала разом зі спадкодавцем на день смерті останньої.

Інших обставин, що мають істотне значення для визнання за позивачем права власності на спадкове майно, позивачем не наведено та не зазначено доказів на підтвердження таких обставин, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

За таких обставин, суд вважає, що позивач не довела суду за допомогою належних та допустимих доказів факт прийняття нею спадщини та підстави визнання за нею права власності на спадкове майно, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст.10,11,57,60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, третя особа ОСОБА_4 державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана апеляційному суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ОСОБА_7

Згідно з оригіналом. Суддя М.М. Перекопський