У х в а л а

іменем україни

22 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Завгородньої І.М.,

Іваненко Ю.Г., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Релігійної громади Української Православної Церкви парафія Святого Апостола Іоана Богослова у Дарницькому районі м. Києва до ОСОБА_5, правонаступником якого є ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Вегера Людмила Олександрівна, про визнання договору недійсним із застосуванням наслідків недійсності, визнання права власності та виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_9, який діє в інтересах ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року Релігійна громада Української Православної Церкви парафія Святого Апостола Іоана Богослова у Дарницькому районі м. Києва (далі - релігійна громада) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, правонаступником якого є ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договору недійсним із застосуванням наслідків недійсності, визнання права власності та виселення.

В обґрунтування позовних вимог релігійна громада посилалася на те, що вона є постійним користувачем земельної ділянки площею 0,3169 га з цільовим призначенням - будівництво, експлуатація та обслуговування храму Святого Апостола Іоана Богослова, що розташована по вул. Гришка у Дарницькому районі м. Києва та з 2008 року здійснює будівництво храмового комплексу на зазначеній земельній ділянці, до якого входить, зокрема, об'єкт незавершеного будівництва - адміністративна будівля храмового комплексу по АДРЕСА_1.

Зазначала, що 26 липня 2012 року було видано довіреність на ім'я ОСОБА_7, яка, отримавши 10 серпня 2012 року в Київському міському бюро технічної інвентаризації оригінал правовстановлюючого документа на адміністративну будівлю храмового комплексу, позивачу документ не передала та діючи без належних правових підстав, використовуючи надану їй довіреність у власних інтересах та проти волі релігійної громади, 14 серпня 2012 року здійснила відчуження спірної адміністративної будівлі храмового комплексу на користь ОСОБА_5 за 993 160 грн 83 коп.

Грошові кошти, отримані від продажу об'єкта нерухомості, ОСОБА_7 привласнила та зникла, у зв'язку із чим 27 листопада 2012 року слідчим відділом Дарницького районного управління ГУ МВС України в м. Києві щодо неї порушено кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Вказуючи, що оспорюваний договір купівлі-продажу було укладено без волевиявлення на відчуження майна, релігійна громада просила визнати недійсним договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва від 14 серпня 2012 року, укладений між релігійною громадою в особі представника ОСОБА_7 та ОСОБА_5, стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 993 160 грн 83 коп., визнати за релігійною громадою право власності на адміністративну будівлю храмового комплексу, що знаходиться за вказаною адресою та виселити ОСОБА_5 зі спірного об'єкта незавершеного будівництва.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 05 лютого 2015 року у зв'язку зі смертю відповідача ОСОБА_5, до участі в справі залучено його правонаступника - ОСОБА_6

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 квітня 2014 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року, рішення суду першої інстанції скасовано та у справі ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва від 14 серпня 2012 року, укладений між релігійною громадою Української Православної Церкви парафія Святого Апостола Іоана Богослова у Дарницькому районі м. Києва в особі представника ОСОБА_7 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вегерою Л.О., зареєстрований в реєстрі за № 1801.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5, правонаступником якого є ОСОБА_6, грошові кошти в сумі 993 160 грн 83 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_9, який діє в інтересах ОСОБА_6, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що відповідно до Указу Митрополита Київського і всієї України Української православної церкви Володимира від 17 серпня 2001 року настоятелем храму Святого Апостола Іоана Богослова призначено священика ОСОБА_10.

Також встановлено, що на підставі рішень Київської міської ради від 15 березня 2007 року № 288/949 та від 17 вересня 2009 року № 257/2326 релігійній громаді надано право постійного користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1.

26 липня 2012 року релігійною громадою в особі настоятеля ОСОБА_11 видано довіреність на ім'я ОСОБА_7, яка була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маргарян Л.А. та зареєстрована в реєстрі за № 1131 на підставі якої 14 серпня 2012 року між релігійною громадою в особі ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва - адміністративної будівлі храмового комплексу, що знаходиться по АДРЕСА_1, за ціною 993 160 грн 83 коп., який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вегерою Л.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1801.

Згідно зі ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до ст. 246 ЦК України довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами, та скріплюється печаткою цієї юридичної особи.

Згідно з ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Пунктом 7 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно з довіреністю, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маргарян Л.А. 26 липня 2012 року та зареєстрованою в реєстрі за № 1131, виданою ОСОБА_7 на представлення інтересів позивача, їй надається право, зокрема, укладати та підписати договір купівлі-продажу будівлі по АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 2.8 Статуту Української Православної Церкви настоятель виступає у цивільних правовідносинах, заключає від імені парафії угоди.

Вирішуючи справу, суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тому, що позивач добровільно, чітко виражаючи свою волю у правочині - довіреності, надав повноваження ОСОБА_7 укладати договір купівлі-продажу майна, а саме: будівлі по АДРЕСА_1.

Також суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тому, що на час укладення 14 серпня 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вегерою Л.О., тобто нотаріусом були перевірені повноваження ОСОБА_7

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про нотаріат» 02 вересня 1993 року № 3425-ХП нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії, зокрема, посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності тощо).

Відповідно до ст. 44 зазначеного Закону під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь.

Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом громадянина України або іншими документами, передбаченими статтею 43 цього Закону (крім посвідчення водія, особи моряка, інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, виданого за місцем роботи фізичної особи), які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними.

При перевірці цивільної правоздатності та дієздатності юридичної особи нотаріус зобов'язаний ознайомитися з установчими документами, інформацією про неї, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців цієї юридичної особи, і перевірити, чи відповідає нотаріальна дія, яка вчиняється, обсягу її цивільної правоздатності та дієздатності.

Нотаріус при посвідченні правочинів, вчиненні інших нотаріальних дій за участю уповноваженого представника встановлює його особу відповідно до вимог статті 43 цього Закону, а також перевіряє обсяг його повноважень.

Пунктом 7 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК.

З врахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тому, що під час укладення спірного договору нотаріусом відповідно до вимог чинного законодавства, а саме: Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, було перевірено відсутність заборони відчуження нерухомості та відсутність обмежень (обтяжень), повноваження представника продавця та дійшов не вірного висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог.

В свою чергу, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов вірного висновку щодо недоведеності позовних вимог.

Безпідставно скасувавши законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції припустився помилки в застосуванні процесуального та матеріального закону.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2131/ed_2012_09_22/pravo1/T041618.html?pravo=1>, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2012_09_22/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 339 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2131/ed_2012_09_22/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_9, який діє в інтересах ОСОБА_6, задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року скасувати, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 квітня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

О.В. Ступак