У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

Головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів : Боймиструка С.В., Демянчук С.В.

секретар судового засідання: Коробчук А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівному апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 29 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 29 жовтня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності відмовлено.

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі позивач вказує на його незаконність, оскільки рішення постановлено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує, що спірне будівництво було розпочато за час шлюбу за спільні кошти подружжя, які отримувались від здійснення підприємницької діяльності. Судом не надано правової оцінки та не враховано покази свідка ОСОБА_3, яка фактично проживала разом зі їх сімєю, допомагала виховувати дітей, яка достовірно зазначила, що сторони у 2006-2007 роках почали будувати магазин-ресторан, а через два роки зупинили будівництво так як будували ще один будинок. Судом не досліджено договір оренди земельної ділянки 2006 року, технічний паспорт на незавершене будівництво, показання свідка і визнані представником відповідача обставини, які підтверджують факт будівництва спірного обєкту сторонами під час шлюбу.

Судом не взято до уваги, що договір оренди землі від 2006 року було поновлено відповідачем у 2012 році, який по суті умов попереднього договору не змінював. Зазначає, що спірний обєкт побудовано за спільні кошти від здійснення підприємницької діяльності і в подальшому планувався використовуватись для такої ж діяльності, а тому з врахуванням Постанови ВСУ №6-21цс15 від 11 березня 2015 року майно фізичної особи-підприємця може бути обєктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з врахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу між ними.

Просить рішення суду скасувати і ухвалити нове про задоволення позову.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги із наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

На підтвердження такого висновку в рішенні наведенні відповідні мотиви та докази з якими погоджується і апеляційний суд.

Із матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.09. 2000 по 24.04.2012 року.

Земельна ділянка, на якій самовільно розпочато будівництво магазину-ресторану перебуває в користуванні ОСОБА_2 як фізичної особи-підприємця на підставі договору оренди укладеного із Дубровицькою міською радою від 04 серпня 2006 року на один рік для будівництва та обслуговування обєкту торгівлі (магазину-ресторану). Рішенням Дубровицької міської ради від 10.04.2012 року було поновлено зазначений договір оренди строком на пять років.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 покликалась на те, що під час перебування з відповідачем у зареєстрованому шлюбі в період з 2005 по 2006 рік на земельній ділянці, яка була передана відповідачу в оренду, як фізичній особі-підприємцю, вони розпочали будівництво фундаменту для майбутнього магазину-ресторану, а також влаштовано перекриття. Вважає, що вона як дружина та підприємець має право на визнання за нею права власності на ? частку фундаменту, стін із бетонних блоків, 30% перекриття із залізобетонних плит підвалу (підвального поверху) незавершеного будівництвом магазину-ресторану.

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Правовий режим незавершеного будівництва визначений в частині 3 ст. 331 ЦК України, де зазначено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва (створення майна). Тобто, до введення в експлуатацію і державної реєстрації сторони мають право на поділ лише вартості будівельних матеріалів.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст.59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обовязок доведення тієї обставини, що в період шлюбу сторонами були придбані відповідні будівельні матеріали, які використовувались для будівництва, внаслідок спільних трудових чи грошових коштів подружжя покладається на позивача.

Проте, позивач належних, достатніх та допустимих доказів щодо часу придбання будівельних матеріалів використаних для будівництва спірного обєкту, їх найменування, вартість та те, що джерелом їх набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя суду не надала і судом їх не здобуто.

Крім того, із уточнених позовних вимог (а.с.70) вбачається, що вони зводяться до поділу самочинного незавершеного будівництва, а не поділу вартості будівельних матеріалів, які були використанні при спорудженні спірного обєкту.

Доводи апеляційної скарги проте, що суд не дав належної правової оцінки показанням свідка ОСОБА_3 не заслуговують на увагу, оскільки із прослуханих показів не вбачається, що вони є достатніми і свідчать про доведеність позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки були предметом дослідження в суді першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 29 жовтня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий :

Судді :