Єдиний унікальний номер 219/8122/15-ц Номер провадження 22-ц/775/1097/2015
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2015 року м. Артемівськ

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Будулуци М.С., Тимченко О.О.,

за участю секретаря Марченко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Артемівську Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 9 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 9 листопада 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - відмовлено.

На вказане рішення суду позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 9 листопада 2015 року - скасувати. Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення є таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Судом першої інстанції не враховано положень ч. 4 ст. 174 ЦПК та не надано належної правової оцінки обставинам справи. Висновок суду є необґрунтованим щодо визнання житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю подружжя. Рішення ухвалено на припущеннях, без належного з'ясування всіх фактів по справі.

Сторони в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали заяву про розгляд справи за їх відсутністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим слухати справу за відсутністю сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і

обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено та це вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебувають у шлюбі з 17 березня 1992 року (а.с. 10). Під час шлюбу, відповідно до договору купівлі продажу (Біржового контракту) від 29.06.1998 року на ім'я позивачки придбаний будинок АДРЕСА_1 (а.с. 11-14). З довідки №67 від 27.08.2015 року, що видана головою квартального комітету №30 (підпис голови ніким не засвідчена), вбачається, що відповідач ОСОБА_2, чоловік позивачки, зі слів свідків за адресою: АДРЕСА_1, не проживає більше одного року, але зареєстрований (а.с. 17).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості вимог та того, що відповідач є не тільки членом сім'ї позивача, а також співвласником спірного житла, відповідно до вимог ст. 60 СК України, а саме: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і відповідає фактичним обставинам справи.

За змістом ст. 47 Конституції України, а також ст. 9 ЖК України, кожен має право на житло, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку передбаченому законом.

Підставою позбавлення члена сім'ї права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України.

Відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебувають у шлюбі з 17 березня 1992 року. Під час шлюбу, відповідно до договору купівлі продажу (Біржового контракту) від 29.06.1998 року на ім'я позивачки придбаний будинок АДРЕСА_1. З довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому будинку від 9 липня 2008 року вбачається, що за вказаною адресою до складу сім'ї ОСОБА_2 входять та зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 (а.с. 16).

Посилання позивачки на довідку №67 від 27.08.2015 року, що видана головою квартального комітету №30 (підпис голови ніким не засвідчена), як на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_2, її чоловік, зі слів свідків, за адресою: АДРЕСА_1, не проживає більше одного року, безпідставне тому, що довідка не містіть відомостей, які б свідчили про відсутність більше одного року відповідача за місцем проживання. Крім того, надана довідка належним чином не оформлена та не може вважатися офіційним документом.

Виходячи з наведеного вище, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстав для визнання відповідача утративши права користування спірним будинком не вбачається.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість висновку суду щодо визнання житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю подружжя апеляційним судом не приймається, оскільки такі висновки суду відповідають вимогам ст. 60 ЦК України, а саме: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Позивачка не надала переконливих доказів того, що спірний житловий будинок є її особистою власністю, вимоги в суді щодо цієї обставини не були предметом судового дослідження.

Апеляційний суд також не бере до уваги заперечення та заяву відповідача про визнання позову, тому що відповідач не з'явився в судове засідання та не підтримав свою заяву, і суд не може переконатися у дійсності його волевиявлення та того, чи відповідає така заява його інтересам.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують та не впливають на правильність постановленого рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, виходячи з викладеного віще, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з'ясував обставини, що мають значення для справи в межах позовних вимог, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Отже рішення суду є законним і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 9 листопада 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвалу може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Т.В. Космачевська

Судді: М.С. Будулуца

О.О. Тимченко