Справа № 461/6063/15 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/783/7262/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Гриновця Б.М.,

при секретарі: Жукровській Х.І.,

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 вересня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Кредитної спілки "Львів", у якому просив суд визнати недійсним кредитний договір № 2008-173 від 17.10.2008 року, укладений між ОСОБА_2 та Кредитною спілкою "Львів".

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 17.10.2008 року між позивачем (як позичальником) та КС "Львів" (як кредитодавцем) було укладено Кредитний договір, згідно якого позивач отримав кредит в сумі 21500 грн. строком до 17.10.2011 року зі сплатою за користування кредитом 36 % річних. Згідно положень графіку розрахунків від 17.10.2008 року сума процентів за користування кредитом становила 13965,17 грн., тобто - отримавши кредит у розмірі 21500 грн., позивач зобов'язався повернути через три роки 35465,17 грн.. Відповідно до ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, а відтак (на думку позивача) у договорі кредиту передбачено несправедливі умови стосовно розміру процентів, оскільки порушується справедливе співвідношення отриманих сторонами вигод від укладення договору, так як кредитодавець набув право отримувати завищені проценти за користування кредитом, а позичальник не набув жодної надмірної вигоди. Крім того, всупереч ст.11 Закону "Про захист прав споживачів", кредитодавець не повідомив позичальника про переваги та недоліки запропонованої схеми кредитування.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 14 вересня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Кредитної спілки «Львів» про визнання кредитного договору №2008-173 від 17.10.2008 р. недійсним - відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3

В апеляційній скарзі, зазначає, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, а також порушив та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом не було досліджено факт надання ОСОБА_2 перед укладенням договору усних розяснень щодо умов надання кредиту, зокрема про те, що процентна ставка по кредиту буде становити 36% за три роки, а не за один. Відтак КС «Львів» обіцяла, що розмір процентів за користування кредитом у річному розрізі буде становити 12% річних, однак відповідного до п.3.1 договору плата за користування кредитом встановлена у розмірі 36% річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 вересня 2015 року та ухвалити нове, яким задоволити позов.

Сторони в судове засідання не з'явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, а тому відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності та без фіксації судового засідання технічними засобами, згідно ч.2 ст.197 ЦПК України. На думку колегії суддів матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до вимог ст. ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування .

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у повній мірі відповідає даним вимогам закону, є справедливим і обґрунтованим.

Положеннями ст. 214 ЦПК Українипередбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що укладений кредитний договір був добровільно підписаний ОСОБА_2, останній погодився із всіма умовами договору, вказаний договір відповідає вимогам законодавства, а відтак права позивача при укладенні та виконанні вищезазначеного договору не були порушені.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Згідно положень ст.1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (договір позики), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 17.10.2008 року між ОСОБА_2 (як позичальником) та КС "Львів" (як кредитодавцем) було укладено Кредитний договір, згідно якого позивач отримав кредит в сумі 21500 грн. строком до 17.10.2011 року зі сплатою за користування кредитом 36 % річних та зобовязався повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених цим договором.

Статтею 203 ЦК України встановлені вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Підставою недійсності правочину, згідно ч.1 ст.215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.203 ЦК України, головним елементом угоди є вільне волевиявлення сторін правочину та його відповідність внутрішній волі, які спрямовані на настання певних наслідків, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, а відсутність такої є підставою для визнання такого правочину недійсним.

У п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"міститься роз'яснення про те, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

В той же час, підписуючи Кредитний договір позивач (як позичальник) підтвердив, що йому відомий зміст частини другої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", а також те, що Кредитодавець (відповідач) повідомив його (як позичальника) у письмовій формі про зазначену у вказаній нормі інформацію (п. 9.4 Кредитного договору).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому у задоволенні такої скарги апелянту слід відмовити, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 вересня 2015 року залишити без змін.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК Україниапеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: М.Я. Богонюк

ОСОБА_5