Справа № 591/7906/15-ц
Провадження № 2/591/2948/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2015 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Бурда Б.В.

при секретарі - Терещенко М.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ«Український інноваційний банк» про захист прав споживача, стягнення коштів та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач свої вимоги мотивує тим, що між ним та відповідачем було укладено договір на відкриття та обслуговування поточного рахунку для зарахування пенсії. У продовж вересня-жовтня 2015 року він звертався до відповідача з приводу отримання коштів зі свого рахунку, але відповідач не виконав свої зобовязання та не виплатив йому кошти. Просить зобовязати відповідача видати йому залишок коштів з його рахунку в сумі 88301 грн., а також відшкодувати судові витрати та моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

В судовому засіданні позивач позов підтримав. Зазначив, що відповідач у продовж тривалого часу знущається над ним та не виплачує кошти, які йому належать та знаходяться на банківському рахунку, якій обслуговує відповідач. Просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 88301,44 грн., судові витрати понесені на проїзд до банку та листування з ним, а також моральну шкоду, загальний розмір яких становить 100 000 грн. Також просить накласти на відповідача штраф на користь держави в розмірі 1 000 000 грн, а також визначити державного виконавця, якій буде виконувати рішення, зобовязавши відповідача сплатити йому кошти до 25.12.20215 року.

Відповідач повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином, але його представник до суду не зявився з причин визнаних судом не поважними.

Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши фактичні обставини справи та перевіривши їх доказами поданими сторонами, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 05 березня 2005 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір на відкриття та обслуговування поточного рахунку фізичної особи.

Відповідно до умов договору (п. 3.2.1 та 3.3.2 Договору) клієнт самостійно розпоряджається коштами свого рахунку, а банк за дорученням клієнту здійснює розрахунково-касове обслуговування рахунку у межах операційного дня.

Судом встановлено, що 25.09.2015 року та 09.10.2015 року позивач у письмовій формі звернувся до відповідача з приводу видачі йому готівкових коштів в сумі 250000 грн. з його рахунку, але дані заявки позивача виконані не були (а.с. 7,8)

Встановлено, що станом на 30.10.2015 року на рахунку позивача відкритому у відповідача обліковується 88 301,44 грн. (а.с. 6).

На думку суду дії відповідача з приводу обмеження права позивача на розпорядження коштами є незаконними з наступного.

Розглядаючи справу «Золотас проти Греції», Європейський суд вказав, що «особа, яка розмістила грошову суму в банку, передала йому право використання цієї суми, банк був зобовязаний зберігати її, й у разі використання з метою одержання прибутку мав повернути еквівалентну суму вкладникові після припинення дії угоди. Отже, власник рахунку міг уважати, що його вклад у банку в безпеці, особливо при отриманні відсотків. Власник рахунку правомірно вважав, що буде повідомлений про ситуацію, яка загрожує суті угоди з банком і його фінансовим інтересам, щоб він міг завчасно зробити дії відповідно до закону та зберегти право на захист свого майна. Подібні довірчі відносини характерні для банківських операцій та банківської справи».

Відмовляючись у повному обсязі повернути кошти, що належать клієнтові, банк порушує також і положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також Першого протоколу, ратифікованих Україною. В абз.1 ст.1 протоколу вказано, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Згідно з положеннями ч.2 ст.1060 ЦК «за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобовязаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором».

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Також ст.1074 ЦК передбачено, що «обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається». Обмеження можливі тільки за рішенням суду або у випадках, установлених законом.

З наведеного вбачається, що відповідачем не виконанні зобовязання за договором не видаються кошти клієнта з рахунку. Заборгованість відповідача перед позивачем з повернення вкладу станом на 30.10.2015 року становить 88301,44 грн..

Що стосується позовних вимог в частині відшкодуванні моральної шкоди, то суд вважає, що дані вимоги не підлягають задоволенню також з наступного.

Пунктом п'ятим частини першої статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що моральна шкода відшкодовується лише у випадку, коли вона заподіяна внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону, а позивачем не надано доказів на підтвердження того, що моральна шкода спричинена йому саме у зв'язку із недоліками (дефектом) продукції. Договором, укладеним між сторонами, відшкодування моральної шкоди не передбачено.

Будь-яких доказів на підтвердження факту понесення судових витрат у даній справі позивач не надав.

Також слід зазначити, що вирішення питання про накладення штрафу та визначення особи, яка буде примусово виконувати судове рішення, виходить за межі повноважень суду при вирішенні цивільної справи про стягнення коштів.

Що стосується вимоги позивача про визначення способу виконання рішення суду та встановлення для відповідача кінцевого строку повернення коштів (позивачем зазначено 25 грудня 2015 року) то дані вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки з урахування дати постановлення судового рішення, станом на 25.12.2015 року дане рішення не набере законної сили.

Враховуючи наведені вище обставини, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, оскільки дії відповідача щодо обмеження позивача у розпорядженні належними останньому коштами не відповідають вимогам закону, а тому з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 88301,44 грн. В задоволенні позову в іншій частині суд вважає за необхідне відмовити з необґрунтованістю вимог.

Крім того, з відповідача необхідно стягнути на користь держави 1218 грн. судового збору від сплати якого позивач звільнений.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ПАТ«Український інноваційний банк» на користь ОСОБА_1 88 301,44 грн.

В задоволенні позову в іншій частині відмовити за необґрунтованістю вимог.

Стягнути з ПАТ«Український інноваційний банк» на користь держави 1218 грн. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено сторонами до Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми, шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення суду (для осіб, що не були присутні при проголошення рішення, в той же строк з часу вручення копії рішення) апеляційної скарги.

Суддя