У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді - Боймиструка С.В., суддів: Буцяка З.І., Гордійчук С.О.

секретар судового засідання Коробчук А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дубенського міськрайонного суду від 27 жовтня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на ? частину житлового будинку,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Дубенського міськрайонного суду від 27 жовтня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання права власності на ? частину житлового будинку - відмовлено.

Не погодившись із рішенням Дубенського міськрайонного суду від 27 жовтня 2015 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій він покликається на його незаконність та необгрунтованість через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказував про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та про безпідставне зазначення судом про пропущення ОСОБА_1 строку звернення до суду за захистом свого права.

Стверджував, що відповідно до норм цивільного законодавства, які діяли на момент укладення спірного договору дарування, йому, бабусі та матері належала кожному з них 1/3 частина житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 і їхні частки в спільному майні були рівними.

Зазначав, що судом першої інстанції не було врахованого того факту, що в запереченні проти позову і усних поясненнях наданих в судовому засіданні стверджено, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 року виключена з членів колгоспу в зв'язку зі зміною місця проживання. 11 квітня 1987 року вона одружилась з ОСОБА_5 та фактично стала проживати і бути членом житлового господарства, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_2. Згідно ст.126 ЦК УРСР 1963 року, яка діяла на той час, ОСОБА_4 втратила право на частку в майні колгоспного двору в с. Рачин, оскільки «працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору».

Також вказував, що ОСОБА_4 на момент укладення оспорюваного договору вийшла з колгоспного двору і не брала в ньому участі 4 роки

Зазначав, що ОСОБА_4 не мала права не тільки на все будинковолодіння, а й на частину цього будинковолодіння, однак подарувала ОСОБА_1 будинок, який їй не належав, а належав в рівних долях йому та власне відповідачці ОСОБА_1

Стверджував, що зазначаючи про пропуск строку звернення до суду помилково було застосовано норми ст.71,76 ЦК УРСР 1963 року, котрі не діють на момент розгляду справи, а до застосування підлягають норми ЦК України 2003 року.

Вважав помилковим твердження суду першої інстанції про те, що з 21 листопада 1992 року

__________________________________________________________________________________________________________

Справа № 559/3330/14-ц Головуючий у 1-й інст. - Федорова Л.П.

Провадження №22-ц /787/2413/2015р. Доповідач - Боймиструк С.В.

(дня укладення спірного договору дарування) позивач міг дізнатись про порушення свого права, оскільки на той час йому було лише 8 років і його мати і баба, як його опікуни та законні представники, уклавши договір дарування грубо порушили його права як малолітнього члена колгоспного двору, який мав право на частку в майні цього двору, фактично позбавивши його цієї частки.

Зазначав, що реєстрація права власності на спірне будинковолодіння була проведена 18 грудня 2014 року і вказані обставини об'єктивно стверджують його пояснення про те, що він не міг і не мав мати відомості про укладення договору дарування.

Вказав також, що позовна давність не спливла, а підстав для відмови в позові не було.

Відмовивши в позові суд позбавив його законного права на частку в майні колгоспного двору, яка йому належала як неповнолітній особі, цим самим він також позбавлений права на житло, в якому народився, ріс, виріс та проживав до останнього часу, а зараз змушений наймати з сім'єю квартиру в м. Дубно, однак умови для проживання в цій квартирі є незадовільними.

Просив рішення Дубенського міськрайонного суду від 27 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, визнати право власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 за колгоспним двором, в якому проживали ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2, визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину будинку з надвірними жилими будівлями, розташованого по АДРЕСА_1.

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4 у встановленому законом порядку, завчасно були повідомлені про час і місце розгляду справи, однак до суду не з'явилися, і причин неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з пропуску позивачем строку позовної давності та застосував його наслідки, на застосуванні яких наполягали відповідачі подавши відповідну заяву в справі.

Такий висновок місцевого суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст.256,257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.3 та ч.4 ст.267 України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ч.1 та ч.4 ст.261 К України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 року та проживав в АДРЕСА_1

14 жовтня 2014 року він звернувся до суду з даним позовом до відповідачів про визнання права власності на ? частину спірного житлового будинку з надвірними жилими будівлями.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що станом на 15 квітня 1991 року, він був членом колгоспного двору та разом зі своєю мамою відповідачкою ОСОБА_2 мав право на ? частку в майні колгоспного двору, оскільки бабуся ОСОБА_4, втратила право на свою частку не приймаючи участь в колгоспному дворі з квітня 1987 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 та ч.2 ст.123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності, а розмір частки члена двору встановлювався виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Згідно роз'яснень даних в п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності.

На час звернення до суду в даній справі від дати досягнення позивачем повноліття 5 жовтня 2002 року, минуло 12 років.

В ході розгляду цієї справи провадження зупинялось для розгляду іншого позову ОСОБА_1 до тих же відповідачів, який витікає з цих же правовідносин, а саме: про визнання недійсним договору дарування спірного житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 від 21 листопада 1992 року укладеного між відповідачами (а.с.150-157).

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду від 2 червня 2015 року, залишеним без змін Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 3 липня 2015 року та Ухвалою ВССУ від 29 жовтня 2015 року, відмовлено в задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування спірного житлового будинку з надвірними будівлями з підстав пропуску строку позовної давності на застосуванні якого наполягали відповідачі.

Згаданими судовими рішеннями встановлено та підтверджено обставину поінформованості позивача про перехід права власності спірного будинку від бабусі ОСОБА_4 до його мами ОСОБА_1, з часу вчинення договору дарування в 1992 році, а також те, що за захистом свого права, яке вважав порушеним, він звернувся через 12 років після досягнення повноліття.

Поважних причин пропущення строку позовної давності з матеріалів справи не вбачається, а відповідачі в поданій заяві просили застосувати наслідки такого пропущення та відмовити в позові (а.с. 12 -1 3).

Отже, місцевий суд правильно застосував наслідки пропущення позивачем строку позовної давності та обґрунтовано відмовив в позові.

За таких обставин, оскільки рішення місцевого суду постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, наведених у ньому, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дубенського міськрайонного суду від 27 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді: