УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоТкачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,Кафідової О.В., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, управління земельних ресурсів Києво-Святошинського району Київської області, третя особа - ОСОБА_9, про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування державного акта про право власності на земельну ділянку;

за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_6, треті особи: відділ Держземагенства у Києво-Святошинському районі Київської області, ОСОБА_9, про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки;

за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9, ОСОБА_7, реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, відшкодування моральних збитків, зобов'язання вчинити певні дії;

за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_6 до ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_8, реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, визнання права власності на земельну ділянку,

за касаційною скаргою, поданою представником ОСОБА_7 - ОСОБА_10, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 25 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2011 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, управління земельних ресурсів Києво-Святошинського району Київської області про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та скасування правовстановлюючого документа.

Зазначив, що 15 липня 2009 року між ним та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 1,4782 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована в адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (далі - земельна ділянка) (далі Договір № 1 від 15 липня 2009 року). 16 липня 2009 року між ОСОБА_8, від імені та в інтересах якого діяв ОСОБА_9, та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу тієї ж земельної ділянки (далі - Договір № 2 від 16 липня 2009 року). 19 серпня 2009 року ОСОБА_7 на підставі спірного договору отримав державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку серії НОМЕР_2. Таким чином, 15 липня 2009 року та 16 липня 2009 року ОСОБА_8 продав одну і ту ж саму земельну ділянку.

Оскільки ОСОБА_8 16 липня 2009 року продав ОСОБА_7 спірну земельну ділянку, яка йому на той момент уже не належала на праві власності, то ОСОБА_6 звернувся до суду із зазначеним позовом.

Просив суд визнати недійсним Договір № 2 від 16 липня 2009 року, скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 19 серпня 2009 року на ім'я ОСОБА_7

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 20 грудня 2012 року, в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 червня 2013 року зазначені вище судові рішення скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

У лютому 2013 року ОСОБА_8 подав до суду позов до ОСОБА_9, ОСОБА_7, реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області про: визнання недійсним Договору № 2 від 16 липня 2009 року; стягнення з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_8 моральної шкоди в розмірі 20 тис. грн; зобов'язання реєстраційної служби Києво-Святошинського управління юстиції внести до Державного реєстру прав на нерухоме майно інформації про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_7 на Земельну ділянку, яке посвідчувалось державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2; зобов'язання реєстраційної служби Києво-Святошинського управління юстиції зареєструвати в Державному реєстрі прав на нерухоме майно право власності за ОСОБА_6 на Земельну ділянку на підставі Договору № 1 від 15 липня 2009 року.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що йому на праві власності належала спірна земельна ділянка згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_3 від 21 березня 2008 року.Він, як власник зазначеної земельної ділянки, на підставі державного акту, який зберігався у нього, 15 липня 2009 року особисто уклав з ОСОБА_6 Договір № 1 від 15 липня 2009 року.

03 червня 2009 року він видав довіреність на ім'я ОСОБА_9, який 16 липня 2009 року уклав від його імені з ОСОБА_7 Договір № 2 від 16 липня 2009 року на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_4 від 21 березня 2008 року. Даний державний акт серія НОМЕР_4 він самостійно не отримував та не уповноважував отримати його інших осіб, не замовляв його виготовлення і про його існування йому стало відомо у вересні 2010 року, коли дізнався про існування оспорюваного Договору № 2 від 16 липня 2009 року.

ОСОБА_8 зазначив, що він ніколи не передавав ОСОБА_9 оригіналів документів на спірну земельну ділянку, ніколи не бачив останнього у вічі і не спілкувався з ним, а 03 червня 2009 року видав на його ім'я довіреність за тривалим наполяганням відповідача ОСОБА_7, який тиснув на нього з ціллю укласти в майбутньому договір купівлі-продажу земельної ділянки.

Однак, 15 липня 2009 року ОСОБА_8 особисто продав належну йому земельну ділянку ОСОБА_6, від якого отримав грошову суму за продану ним земельну ділянку у відповідності до умов укладеного договору, тому, 16 липня 2009 року ОСОБА_9 не мав права укладати договір щодо майна довірителя, яке йому уже не належало. ОСОБА_8 вказав, що він не отримував коштів за Договором № 2 від 16 липня 2009 року. Крім того, при укладанні Договору № 2 від 16 липня 2009 року нотаріусом також не перевірено сімейного стану ОСОБА_8, який на той час перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_11 Через неправомірні дії відповідачів йому, як людині похилого віку, заподіяно моральної шкоди в розмірі 20 тис. грн.

У березні 2013 року ОСОБА_6 подав заяву про вступ у справу за позовом ОСОБА_8 в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, в якій приєднався до вказаних вище позовних вимог ОСОБА_8 і просив задовольнити їх в повному обсязі, крім того, окремо просиввизнати дійсним Договір № 1 від 15 липня 2009 року, визнати за ним право власності на спірну земельну ділянку, яка набута ним на підставі Договору № 1 від 15 липня 2009 року.

ОСОБА_6 вважає своє право порушеним, оскільки він правомірно набув право власності на спірну земельну ділянку, а ОСОБА_7 16 липня 2009 року незаконно придбав її та 19 серпня 2009 року одержав на своє ім'я державний акт на право власності на неї (т. 1, а. с. 79-85).

У червні 2013 року ОСОБА_7 подав зустрічний позов, у якому просив визнати недійсним Договір № 1 від 15 липня 2009 року, з підстав передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Посилався на те, що під час його укладання ОСОБА_8 не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки в нього був відсутній правовстановлюючий документ на земельну ділянку, який не був переданий покупцю. Сам договір купівлі-продажу не був направлений на реальне настання правових наслідків. На час укладення договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки із ОСОБА_6 ОСОБА_8 у встановленому законом порядку не отримував державний акт серія НОМЕР_3 на право власності на земельну ділянку та не реєстрував його. Відповідно, на момент укладання Договору № 1 від 15 липня 2009 року договору у продавця ОСОБА_8 був відсутній правовстановлюючий документ на спірну земельну ділянку, а тому згідно зі ст. 120 ЗК України, укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки та його нотаріальне посвідчення було неможливим і є незаконним (т. 2, а. с. 209-214).

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 листопада 2013 року дані позови об'єднано в одне провадження.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 25 грудня 2014 року, позов ОСОБА_6 задоволено, позов ОСОБА_8 задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки для ведення особистого господарства площею 1,4782 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована в адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, укладений 16 липня 2009 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Воробйовою Т.А., зареєстрований в реєстрі за № 1973 (Договір № 2 від 16 липня 2009 року).

Скасовано державний акт на право власності на спірну земельну ділянку, серія НОМЕР_2, виданий 19 серпня 2009 року на ім'я ОСОБА_7

У решті позовних вимог ОСОБА_8 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання дійсним Договору № 1 від 15 липня 2009 року, визнання за ним права власності на спірну земельну ділянку, яка набута ним на підставі Договору № 1 від 15 липня 2009 року відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7 - ОСОБА_10 просить скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 25 грудня 2014 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_8 про визнання недійсним Договору № 2 від 16 липня 2009 року, скасування державного акта на право власності на спірну земельну ділянку, виданого 19 серпня 2009 року на ім'я ОСОБА_7, та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні таких позовних вимог.

Крім того, просить скасувати вказані вище судові рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови в позові ОСОБА_8 про відшкодування моральних збитків, зобов'язання вчинити певні дії та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні таких позовних вимог.

Просить скасувати судові рішення в частині відмови в зустрічному позові ОСОБА_7 про визнання недійсним Договору № 1 від 15 липня 2009 року і ухвалити у цій частині нове рішення про відмову в позові у зв'язку з тим що оспорюваних Договір № 1 від 15 липня 2009 року є не вчиненим, також просить провадження у цій частині справи закрити.

В іншій частині судові рішення заявник просить залишити без змін.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи порушено норми процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи у справі судове рішення на користь сторін за Договором № 1 від 15 липня 2009 року, а саме ОСОБА_8 та ОСОБА_6, шляхом визнання недійсним Договору № 2 від 16 липня 2009 року та, як наслідок, скасовуючи державний акт на право власності на спірну земельну ділянку, серії НОМЕР_2, виданий 19 серпня 2009 року на підставі Договору № 2 від 16 липня 2009 року на ім'я ОСОБА_7, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, керувався ч. 1 ст. 215 ЦК України і виходив з того, що при укладенні такого договору було порушено вимоги ст. 203 ЦК України, оскільки продавець - представник ОСОБА_8 ОСОБА_9 не мав права розпоряджатись спірною земельною ділянкою, яка на той момент була предметом виконаного зобов'язання за Договором № 1 від 15 липня 2009 року.

Щодо факту належності спірної земельної ділянки ОСОБА_8 на підставі різних державних актів НОМЕР_5 та НОМЕР_4, то суд послався на те, що факт належності спірної земельної ділянки саме ОСОБА_8 не заперечується сторонами, а те який саме з наведених актів підтверджує право власності ОСОБА_8 не доведено сторонами.

Такі висновки судів є в достатній мірі обґрунтованими.

З наявних у матеріалах справи вбачається, що спір між її сторонами виник щодо земельної ділянки площею 1,4782 га., цільове призначення якої - ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Гореницька сільська рада, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1.

15 липня 2009 року ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу продав вказану вище земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 ОСОБА_6 (Договір № 1 від 15 липня 2009 року).

Зі змісту такого договору вбачається, що земельна ділянка належала на праві власності ОСОБА_8 на підставі державного акта серії НОМЕР_5, що був виданий Управлінням земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі Київської області 21 березня 2008 року на підставі договору міни від 22 травня 2007 року.

На наступний день, 16 липня 2009 року, ОСОБА_9, діючи від імені ОСОБА_8 на підставі та у межах наданих йому повноважень останнім нотаріально завіреною довіреністю від 03 червня 2009 року, уклав договір купівлі продажу земельної ділянки з аналогічним кадастровим номером НОМЕР_1 на користь ОСОБА_7 (Договір № 2 від 16 липня 2009 року).

Зі змісту такого договору вбачається, що земельна ділянка належала на праві власності ОСОБА_8 на підставі державного акта серії НОМЕР_4, що був виданий Управлінням земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі Київської області 21 березня 2008 року на підставі договору міни від 22 травня 2007 року.

Договір № 1 від 15 липня 2009 року і Договір № 2 від 16 липня 2009 року було вчинено в письмовій формі, нотаріально посвідчено та проведено їх державну реєстрацію, що досліджувалося судами при розгляді справи та не спростовується наявними у ній матеріалами.

За правилами ч. 4 ст. 334, ч. 3 ст. 640 ЦК України (в редакції чинній станом на момент укладення договорів) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Відсутність державного акта на право власності на земельну ділянку, набуту на підставі нотаріально завіреного та зареєстрованого у встановленому законом порядку договору купівлі-продажу, не позбавляє покупця за договором права на придбане за договором майно.

Статтею 126 ЗК України (в редакції чинній на момент укладення договорів) передбачено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Зокрема, право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: а) цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; б) свідоцтвом про право на спадщину.

Аналізуючи вказані вище норми матеріального права, слід дійти висновків, що і Договір № 1 від 15 липня 2009 року, і Договір № 2 від 16 липня 2009 року є укладеними, оскільки вони нотаріально посвідчені та пройшли державну реєстрацію. Покупці за такими договорами набули певних прав та обов'язків, зокрема набули права власності на землю, яке може посвідчуватися в даному випадку самими договорами, оскількизміни меж чи цільового призначення землі не відбулося. Набуття права власності на землю в даному випадку можливе одним із покупців лише за умовиукладання договору купівлі-продажу у відповідності до вимог закону.

Питання законності укладання Договору № 1 від 15 липня 2009 року/Договору № 2 від 16 липня 2009 року, є основним предметом спору між сторонами у справі. Усі інші заявлені позовні вимоги є похідними.

Зміст Договору № 1 від 15 липня 2009 року в цілому відповідає вимогам ст. 132 ЗК України та відповідно положенням ст. 655 ЦК України щодо виконання обов'язків сторони за договором по передачі майна (товару) у власність другій стороні (покупцеві) та прийняття майна (товару) покупцем, або зобов'язання прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, встановив, що ОСОБА_8 передав ОСОБА_13 земельну ділянку, а останній оплатив її вартість. У той же час, Договір № 2 від 16 липня 2009 року було вчинено представником власника земельної ділянки у момент, коли власникові спірна земельна ділянка не належала. Крім того, відсутні відомості про розрахунок по такому договору з власником землі, а тому суди обґрунтовано дійшли висновків, що Договір № 2 від 16 липня 2009 року не відповідає вимогам закону.

Суди при розгляді справи вказані обставин дослідили належним чином і доводи касаційної скарги та наявні в матеріалах справи документи висновків судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_6 та часткового задоволення позову ОСОБА_8 не спростовують.

У зв'язку з наведеним та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_10 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 25 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька О.В. Кафідова В.М. Колодійчук О.В. Умнова