Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/5898/15р. Головуючий у 1-й інстанції: Піх Ю.Р.
Є.У.№ 2-4438/11 Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 грудня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого Крилової О.В.

суддів Дзярука М.П.,

ОСОБА_2

при секретарі Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду Запорізької області від 12 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: державний нотаріус Шостої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2011 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа: державний нотаріус Шостої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування.

В позові зазначала, що ОСОБА_3 в грудні 2006 року приїхав до ОСОБА_6 та запропонував їй оформити договір довічного утримання. Вона погодилась так як ОСОБА_3 пообіцяв забезпечувати її утриманням та доглядом довічно, зокрема допомагати матеріально в придбанні продуктів харчування, одягу та інших предметів першої необхідності, та здійснювати нагляд за станом її здоров'я, умовами побуту, в замін чого після її смерті належна їй частина будинку перейде у власність ОСОБА_3

До грудня 2010 року ОСОБА_3 належним чином виконував обіцяне, по декілька разів на тиждень приїжджав до неї, цікавився її здоров'ям, приносив продукти харчування, частково надавав кошти на сплату комунальних послуг.

Але на початку грудня 2010 р. відношення ОСОБА_3 до ОСОБА_6 різко змінилося. Він став вимагати від неї, щоб вона звільнила будинок в якому вона проживає. При цьому зазначав, що вона в цьому будинку ніхто, що він належить йому. На її зауваження він стверджував, що вона сама за власною згодою подарувала йому частину будинку, і що у нього не має жодного зобов'язання перед нею.

В січні 2011 р. ОСОБА_3 на підтвердження своїх слів, надав їй копію договору який вона в 2006 р. підписала у нотаріуса.

Зважаючи на свій похилий вік (09.06.1926 р.н.), ОСОБА_6 звернулась за допомогою до свого онука ОСОБА_7, який їй пояснив, що насправді між нею та ОСОБА_3 був підписаний не договір довічного утримання, а договір дарування, за яким 957/1600 частин жилого будинку, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Енгельса, 23 вона подарувала ОСОБА_3

Враховуючи викладені обставини ОСОБА_6 при. даруванні частини будинку мала на меті вчинення договору довічного утримання, при цьому вона неправильно сприймала істотні умови укладеного договору, що вплинуло на її волевиявлення. Якщо б не попередня домовленість з ОСОБА_3 про те, що вказаний будинок перейде у його власність тільки після її смерті, а до того моменту він буде доглядати за нею, допомагати матеріально, вона ні в якому випадку не укладала би оспорюваний договір дарування.

02.05.2014 року ОСОБА_6 померла, правонаступником після її смерті її ОСОБА_4

За таких підстав ОСОБА_4 просила суд визнати договір дарування недійсним.

Рішенням Комунарського районного суду Запорізької області від 12 січня 2015 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір дарування посвідчений 26.12.2006 року державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_5, №4-1974, укладений 26.12.2006 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 25 березня 2015 року було скасоване рішення Комунарського райсуду від 12 січня 2015 року та відмовлено у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 вересня 2015 року було скасовано рішення апеляційного суду Запорізької області від 25 березня 2015 року та справа передана на новий апеляційний розгляд.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

За ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення. Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

При розгляді справи судом першої інстанції встановлені та не оспорюються сторонами наступні обставини.

Було встановлено, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 26.12.2006 року укладений договір дарування 957/1600 частин житлового будинку № 23 по вул. Енгельса м.Запоріжжя, посвідчений державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_5

02.05.2014р. ОСОБА_6 померла. Правонаступником у справі залучена ОСОБА_8 Сторони в справі - ОСОБА_3 та ОСОБА_8 обидва є діти померлої ОСОБА_6

За положеннями ст. ст. 213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним, обґрунтованим, а також має вирішити питання щодо наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин і яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції ухвалене без достатнього зясування всіх обставин справи та надання їм належної правової оцінки, без врахування положень ст. 3 ЦК у відповідності до якої загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, та ст. 1 ЦПК, за якою завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Звертаючись до суду, у жовтні 2010 року ОСОБА_6 просила визнати недійсним договір дарування, який вона уклала у 2006 році з відповідачем (своїм сином), посилаючись на те, що вона помилилася щодо змісту правочину, нотаріусом не було розяснено їй, що вона укладає договір дарування а не договір довічного утримання.

Статтею 229 ЦК України передбачено, що, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

З оскарженого рішення вбачається, що суд виходив з того, що ОСОБА_6 на час укладення договору у 2006р. була похилого віку (1926р.н.), мала на меті вчинення договору довічного утримання, вважала, що будинок перейде у власність ОСОБА_3 тільки після її смерті.

Натомість крім віку ОСОБА_6 жодних доказів щодо наявності будь-яких обставин, які достовірно свідчили б про наявність помилки судом не встановлено.

При повторному апеляційному розгляді встановлено, що за життя ОСОБА_6 мала у власності не лише спірну частину жилого будинку, щодо якої укладений договір дарування з відповідачем, а й трикімнатну квартиру.

При цьому за два роки до укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_6 уклала договір довічного утримання з ОСОБА_9, за яким передала ОСОБА_8 у власність трикімнатну квартиру в обмін на зобовязання довічного утримання.

Тож на час укладення оспорюваного договору ОСОБА_6 була забезпечена довічним утриманням, тому її посилання на те, що вона сподівалася на те, що відповідач надаватиме їй допомогу а також на те, що вона не усвідомлювала різницю між договорами довічного утримання і дарування є спірними.

Як пояснила при апеляційному розгляду позивач ОСОБА_8 , яка стала правонаступником ОСОБА_6, ОСОБА_6 отримувала від неї утримання, але хотіла утримання ще від сина ОСОБА_10

Такі посилання є припущенням та не узгоджуються з наступними діями первісного позивача ОСОБА_6, яка, як встановлено при повторному апеляційному розгляді, 19 грудня 2012 року, тобто вже після ухвалення в справі первісного рішення, незважаючи на її обґрунтування потреби у догляді, уклала договір дарування, за яким подарувала належну їй частину спірного жилого будинку ОСОБА_8, приховавши це від ОСОБА_3

Також ОСОБА_3 не був повідомлений про те, що майже одразу після дарування частини будинку 25 січня 2013 року будинок був проданий іншій особі.

Тобто за життя ОСОБА_6 всупереч власним доводам про необхідність довічного утримання та проживання у спірному будинку, уклала ще один договір дарування будинку, а потім будинок був проданий.

Ці обставини були приховані і при подальшому розгляді справи, та досліджені лише апеляційним судом на підставі ч. 2 ст. 303 ЦПК України під час повторного апеляційного розгляду.

З огляду на зазначені обставини, судова колегія вважає, що доводи позивача щодо необхідності довічного утримання та потреби у будинку для власного проживання, а також щодо неправильного сприйняття істотних умов укладеного договору, не узгоджуються з її фактичними діями.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 в суді пояснень не давала ані в якості позивача, ані свідка. Відповідно, суд першої інстанції не міг встановити вказані ним обставини на підставі пояснень від імені ОСОБА_6

Рішення суду ґрунтується також показами свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, які пояснили відомі їм обставини, зокрема щодо намірів сторін договору та їх поганих стосунків, які існували до укладення оспорюваного правочину або через декілька років по його укладенню.

Ґрунтуючи рішення на цих показах, суд порушив ст. 63, ст. 212 ЦПК України, за якими показання свідка це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, відображаючи у рішенні результати оцінки доказів.

Рішення суду першої інстанції не містить аналізу цих доказів як окремо так і сукупності, оцінки доказів у рішенні не наведено.

Судом першої інстанції не взяті до уваги розяснення п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 09.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за яки ми відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Допитані судом свідки не мали відомостей щодо обставин, які стосуються безпосередньо укладення оспорюваного договору.

Разом з тим, оспорюваний договір укладений нотаріально, а допитаний нотаріус який посвідчив цей договір, пояснила, що розяснює сторонам умови договору, наслідки підписання та зясовує, чи правильно розуміються ними умови договору.

В обґрунтування висновку суд в рішенні зазначає, що ОСОБА_6 помилилася при укладенні договору дарування, оскільки вважала, що право власності у ОСОБА_3 виникне тільки після її смерті, тому мала на увазі договір довічного утримання.

Вказаний висновок не відповідає нормам матеріального права з огляду на положення ст.ст. 334, 722, 748 ЦК України, за якими як при укладенні договору дарування, так і при укладенні договору довічного утримання право власності виникає у набувача не після смерті відчужувача, а з моменту прийняття дарунку (за договором дарування) або з моменту нотаріального посвідчення договору довічного утримання.

Крім того, як вже зазначалося, на час укладення договору з відповідачем, ОСОБА_6 вже мала договір довічного утримання, за яким була відчужувачем, не оспорювала як цей договір довічного утримання, так і не оспорила наступні договори щодо спірного будинку (договір дарування будинку ОСОБА_8, договір купівлі-продажу будинку іншій особі).

Висновки суду щодо впливу похилого віку ОСОБА_6, та її стану здоровя на її волевиявлення при укладенні договору не мають доказового підтвердження.

Одночасно з матеріалів справи вбачається, що до січня 2006р. ОСОБА_6 виконувала висококваліфіковану роботу лікаря, до якої була здатна за станом здоровя та звільнена у тому ж році, коли укладено оспорюваний договір. Тож висновок суду першої інстанції про те , що ОСОБА_6 через похилий вік не була здатна узгодити волю з власним волевиявленням не є переконливим.

Досліджуючи законність укладеного договору дарування, судова колегія виходить з того, що за ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Як пояснив відповідач, ОСОБА_6 мати сторін, мала намір залишити трикімнатну квартиру дочці ОСОБА_8, а належну їй частину будинку відповідачеві ОСОБА_3 Це узгоджується з тим, що на час укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_6 вже передала за договором довічного утримання квартиру ОСОБА_8, та через деякий час подарувала належну їй частину будинку відповідачеві ОСОБА_6.

З 2006 року до часу звернення до суду у жовтні 2011 року ОСОБА_6 не оспорювала договір дарування, тоді як ОСОБА_3 фактично прийняв дарунок, був зареєстрований та постійно проживав у будинку, як він пояснив, (та це не оспорено позивачем) з 1975 року та іншого житла не має.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року № 9, правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до ст. 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Тож суд першої інстанції у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не надав належної оцінки наявним у справі доказам, зокрема, не надав належної оцінки змісту договору дарування, не звернув уваги на покази нотаріуса щодо роз'яснення умов та правових наслідків договору дарування, а також на ту обставину, що вказаний договір було прочитано та підписано позивачем без будь-яких застережень щодо зобов'язання ОСОБА_3 надавати довічне утримання.

Крім того, статтею 204 ЦК встановлена презумпція правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Наступні дії щодо розпорядження тим же будинком також за договором дарування не оспоювалися ОСОБА_3 та свідчать про її намір на від відчуження будинку, що суперечить змісту її позовної заяви.

За ст. 10 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічним чином питання обов'язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на зазначені положення закону та встановлені судом фактичні обставини справи, немає підстав вважати, що позивачем доведені позовні вимоги щодо визнання недійсним оспорюваного договору дарування.

Відповідачем у справі не заявлялося питання про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного цивільного права або інтересу.

Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі", установивши, що строк для звернення до суду з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, наслідки спливу позовної давності застосовуються лише в тому випадку, якщо порушене право підлягає захисту.

З огляду на досліджені обставини справи та надані сторонами докази, судова колегія не вбачає підстав для задоволення позову ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування, тож рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2015 року у цій справі скасувати т ухвалити нове рішення наступного змісту.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування 957/1600 частин житлового будинку по вул. Енгельса,23 м.Запоріжжя, укладеного 26.12.2006р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: