У х в а л а

іменем україни

15 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів,

за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Київської області від 17 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив стягнути з ОСОБА_4 на його користь 206 000 євро та 3 % річних, а всього 4 602 906 грн 96 коп.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він передав у власність відповідачці протягом 2003 року 206 000 євро, а вона у свою чергу зобов'язалася їх повернути до 18 квітня 2010 року, що підтверджується генеральною борговою розпискою від 11 червня 2007 року, однак у вказаний строк кошти не повернула.

Вказав, що починаючи з травня 2010 року він неодноразово телефонував відповідачці з приводу повернення коштів, а також особисто зустрічався, і вона стверджувала про повернення позики протягом найближчого часу, проте жодних фактичних дій не вчинила.

З огляду на вказане просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 4 522 579 грн 90 коп., що еквівалентно 234 814,86 євро.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 17 березня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5, мотивуючи свої доводи неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення ОСОБА_4 на касаційну скаргу, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходив з того, що відповідачка отримала грошові кошти від позивача в розмірі 206 000 євро, проте у зазначений у розписці від 11 червня 2007 року строк їх не повернула, у зв'язку із чим дійшов висновку про наявність підстав для стягнення суми боргу та 3 % річних від простроченої суми на користь позивача.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, виходив з того, що висновками судових почеркознавчих експертиз неможливо встановити виконання підпису від імені ОСОБА_4 в генеральній борговій розписці від 11 червня 2007 року нею чи іншою особою, дійшовши висновку, що генеральна боргова розписка, на яку посилався позивач на підтвердження своїх позовних вимог, не може вважатися належним та допустимим доказом в розумінні ст. ст. 57-59 ЦПК України.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до генеральної боргової розписки від 11 червня 2007 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_3 в період з 18 квітня по 31 грудня 2003 року грошові кошти в розмірі 206 000 євро, які зобов'язалася повернути до 18 квітня 2010 року (а. с. 27).

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

У зв'язку з тим що ОСОБА_4 заперечувала отримання грошей, складання та підписання нею розписки, у справі проводились судові експертизи, за висновками яких неможливо встановити, чи виконано підпис від імені ОСОБА_4 в генеральній борговій розписці від 11 червня 2007 року нею чи іншою особою, а саме: висновок експерта НДКЦ при ГУ МВС України в Київській області від 28 березня 2013 року № 172-ВКД (а. с. 82-85), висновок експертів Київського НДІСУ від 15 січня 2014 року № 8140/8141/13-32/8144/13-33 (а. с. 125-131) та висновок експертів від 13 листопада 2014 року (а. с. 144-152).

З'ясування справжньої правової природи розписки від 11 червня 2007 року, яка складена на підставі виданих за період з 18 квітня по 31 грудня 2013 року боргових розписок, є передумовою встановлення наявності або відсутності у позивача права вимагати від позичальника виконання боргового зобов'язання.

Відповідно до частини 2 статті 150 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи, або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

При цьому, визначаючись з правовідносинами, які виникли між сторонами, та їх змістом на підставі наданих сторонами доказів, суд має відповідно до ст. 212 ЦПК України оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Разом з цим, надаючи оцінку наданим сторонами доказів, суд має оцінювати кожний доказ окремо, а потім надавати оцінку сукупності доказів і їх співвідношенню. При цьому суд має з'ясовувати як належність та допустимість доказів формою та їх відношенням до правовідносин між сторонами, так і за їх змістом.

Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Проте відповідно до ст. ст. 212, 316 ЦПК України суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив належність і допустимість всіх наданих сторонами доказів та не надав їм правової оцінки, зокрема, не звернув уваги на те, що жодна із проведених у справі судово-почеркознавчих експертиз не вказує, що підпис на договорі позики та розписці виконаний не ОСОБА_4, у зв'язку із чим дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов'язку з виконання грошового зобов'язання, не врахував інших наявних доказів у справі, зокрема копій розписок, на підставі яких була складена генеральна розписка від 11 червня 2007 року, та які взагалі не були оцінені судом апеляційної інстанції (а. с. 213-238).

Таким чином, на порушення вимог ст. ст. 10, 11 ЦПК України обставини, якими позивач доказував заявлені вимоги, апеляційним судом не перевірені, а поданим доказам, які є у справі, суд апеляційної інстанції належної правової оцінки не надав, втім мав оцінити вказані докази у сукупності з іншими доказами, що мають значення для вирішення спору.

З огляду на викладене колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суд апеляційної інстанції на порушення норм процесуального права на вказане вище уваги не звернув; не встановив всіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а відтак рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, визначених статтею 338 ЦПК України.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 17 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана