Ухвала

іменем україни

15 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 30 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 27 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, обґрунтовуючи вимоги тим, що рішенням Виноградівського районного суду від 31 липня 2014 року на його користь стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 686 621 грн 44 коп. заборгованості за договором позики та судові витрати. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 12 вересня 2014 року рішення Виноградівського районного суду від 31 липня 2014 року скасовано в частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та в задоволенні позовних вимог до останньої відмовлено. Позивач зазначав, що за період перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі ними придбано житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1. Даний будинок та земельна ділянка зареєстровані за ОСОБА_5 16 липня 2013 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано. На даний момент ОСОБА_4 має перед ним боргові зобов'язання в розмірі 686 621 грн 44 коп. Посилаючись на те, що відповідачі змовилися між собою з метою ухилення від виконання боргових зобов'язання та заявляють, що спільно набутого майна в них немає, просив визнати зазначені житловий будинок та земельну ділянку спільною сумісною власністю подружжя для подальшого можливого виконання рішення про стягнення боргу.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 30 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 27 березня 2015 року, позов задоволено частково. Визнано житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_4 В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Статтею 214 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Встановлено, що рішенням Виноградівського районного суду від 31 липня 2014 року на користь ОСОБА_3 стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 686 621 грн 44 коп. заборгованості за договором позики.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 12 вересня 2014 року рішення Виноградівського районного суду від 31 липня 2014 року скасовано в частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_5 та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог до неї.

Також встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 17 листопада 2001 року по 16 липня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

За час шлюбу подружжям було придбало житловий будинок по АДРЕСА_1.

Із технічного паспорту на зазначений житловий будинок вбачається, що обстеження та обміру перебудованого подружжям будинку проведено 08 травня 2013 року, тобто ще до розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а вже саме свідоцтво про право власності на вказаний будинок зареєстровано в цілому за ОСОБА_5 06 вересня 2013 року, тобто після розірвання шлюбу.

Частково задовольняючи позов та визнаючи будинок спільною сумісною власністю відповідачів, суд першої інстанції виходив із того, що такий придбаний у період шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, що узгоджується з положеннями ст. ст. 60-62 СК України та роз'яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Відмовляючи в позові в частині визнання земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя, суд виходив із того, що придбання її під час зареєстрованого шлюбу жодними належними й допустимими доказами не підтверджено.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції та залишив ухвалене ним рішення без змін.

Із висновками апеляційного суду повністю погодитися не можна з огляду на таке.

Статтею 55 Конституції України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_177/ed_2014_03_02/pravo1/Z960254K.html?pravo=1> передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Згідно зі ст. 15 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843046/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st3> кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 16 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843047/ed_2013_01_19/pravo1/T030435.html?pravo=1> передбачено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу та визначені способи такого захисту цивільних прав та інтересів судом.

У разі порушення права у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення, тобто особа має право обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_278/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1> майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі ст. 392 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843443/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення вимог ст. ст. 212, 213 ЦПК України на вказане уваги не звернув, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин й правовою нормою, що підлягає застосуванню й відповідно не перевірив, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту його прав щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_4 у вигляді вимоги про визнання вищевказаного майна спільною сумісною власністю подружжя, нормам цивільного та сімейного законодавства.

За змістом ст. ст. 303, 316 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд зобов'язаний надати відповіді на всі доводи апеляційної скарги.

Недотримання вказаних вимог є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в частині мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на зазначені вимоги законодавства уваги не звернув, у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України доводи апеляційної скарги та докази, надані на її обґрунтування, належним чином не перевірив, відхиляючи апеляційну скаргу, обмежився лише узагальнюючою фразою про те, що висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, вимогам закону, тому дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції повністю не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <nau://ukr/1618-15|st336>, 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st340>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 27 березня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак