Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"14" січня 2015 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.,

при секретарі Гноілек М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись з позовом до суду, просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь основну суму боргу за договором позики у розмірі 12155,00 доларів США., що в гривневому еквіваленті станом на 13.11.2014 року становить суму 236 250,00 грн., три відсотки річних в сумі 1841,07 грн., пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ в сумі 15 342,23 грн., втрати від інфляції в сумі 11893,94 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору, мотивуючи тим, що 20 листопада 2013 року позивач ОСОБА_1 позичила відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 15000,00 доларів США, факт передачі грошових коштів підтверджується борговою розпискою. Відповідач, будучи обізнаною про строк повернення грошових коштів, який погоджено між сторонами та визначено до 20 липня 2014 року, не виконала взяті на себе зобов'язання в частині повернення боргу, лише частково повернула позивача кошти в сумі 2400,00 доларів США та 7000,00 грн., залишок невиплачених коштів наміру повертати не має, борг до цього часу не повернуто, всі зусилля позивача вирішити питання в досудовому порядку виявились марними, тому позивач вимушена звернутись з цим позовом до суду.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та проти винесення заочного рішення не заперечувала.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи повідомлялась належним чином шляхом направлення судових повісток за адресою, вказаною у позовній заяві, яка підтверджується даними Адресного бюро міста Києва, факт отримання виклику до суду підтверджується зворотними поштовими повідомленнями, про причини неявки відповідача не повідомила, процесуальним правом надати письмові пояснення по суті предмету спору не скористалась.

На підставі ч.1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 20 листопада 2013 року ОСОБА_1 позичила ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 15000,00 доларів США, які зобов'язувалась в повному обсязі повернути не пізніше 20 липня 2014 року, факт отримання грошових коштів підтверджується письмовою розпискою, яка датована 20 листопада 2013 року, та в оригіналі зберігається у позивача. (а.с.7)

В порядку ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. (ч.1 ст.1051 Цивільного кодексу України)

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

Згідно положень частини першої статі 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Позивач, в своїй позовній заяві, вказує на те, що відповідач частково повернув позичені грошові кошти в сумі 2400,00 доларів США. та 7000,00 грн., обставини часткового виконання відповідачем зобов'язань по договору позики визнані позивачем, тому в силу ч.1 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України не потребують доказуванню.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що відповідачем порушено умови договору позики в частині своєчасного повернення грошових коштів, на час звернення позивача до суду відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання за договором позики, грошові кошти позивачу в повному обсязі не повернув, в порядку ст.1051 Цивільного кодексу України, відповідач не заявляв вимог з приводу оспорювання договору позики, тому позивачем правомірно пред'явлено вимоги до відповідача про стягнення основної суми боргу в розмірі 12155,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 13 листопада 2014 року за офіційним курсом Національного банку України складає 191 450,00 грн.

Відповідно до частини першої статті 1050 Цивільного кодексу України визначено наслідки порушення договору позичальником, серед іншого передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Так, статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Три проценти річних від суми простроченої позики нараховується від дня, коли сума позики мала бути повернута, до дня її фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, передбачених договором позики.

Зважаючи на те, що статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору позики від 20 листопада 2013 року між сторонами спору, який оформлений у вигляді боргової розписки, індексації не підлягає, тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в рішенні від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736вов10, тому в силу положень ч.1 ст.360-7 Цивільного процесуального кодексу України є обов'язковим для застосування для всіх судів України.

Враховуючи, що між сторонами у справі укладено договір позики в іноземній валюті, виконання зобов'язання щодо повернення грошових коштів передбачено сторонами в іноземній валюті, тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положення закону, який регулює порядок сплати боргу, визначеного договором у гривні, тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням рівня інфляції, яка визначена позивачем в сумі 11893,94 грн., не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст. 533 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлено договором або законом чи іншим нормативно правовим актом.

Таким чином, неналежне виконання відповідачем умов договору позики, в частині несвоєчасного його виконання, тягне за собою цивільно-правову відповідальність, що передбачена вищенаведеними нормами Цивільного кодексу України, тому суд приходить до висновку, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сума боргу за договором позики в розмірі 12155,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 13 листопада 2014 року складає 191 450,00 грн., 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в сумі 1841,07 грн., які розраховані позивачем з урахуванням положень ст. 625 Цивільного кодексу України, в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Виходячи з предмету позову, позивачем окремо заявлені вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування грошовими коштами на підставі ст. 1048 Цивільного кодексу України, які нараховані позивачем за період з 20 липня 2017 року по 13 листопада 2014 року, виходячи з подвійної облікової ставки НБУ 25 %, що складає 15 342,23 коп. (а.с. 1-3)

Як передбачено ч.1 ст. 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Разом з тим, відповідно до положень статті 2 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", яка визначає сферу дії цього Закону ; статті першої, що містить вичерпний перелік суб'єктів, на яких поширюється дія цього Закону, та у якій наведено визначення фінансової послуги, вбачається, що сфера дії зазначеного Закону за суб'єктним складом учасників є обмеженою і не поширюється: по-перше, на юридичних осіб, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами; по-друге, на фізичних осіб, які не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Оскільки спір виник між фізичними особами про стягнення боргу за договором позики, то право позикодавця, який не є ні юридичною осіб, ні суб'єктом підприємницької діяльності, які відповідно до цього Закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг, на отримання від позичальника обумовлених договором позики процентів за користування грошима регулюється статтями 1046 - 1048 Цивільного кодексу України, а не вказаним вище Законом.

Постановою Правління національного банку України "Про затвердження Положення про процентну політику" від 18.08.2004 N 389 Національного банку України, визначено, що облікова ставка Національного банку - один з монетарних інструментів, за допомогою якого Національний банк установлює для суб'єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку.

Виходячи з предмету спору, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача в частині стягнення з відповідача процентів за користування грошовими коштами, які нараховані позивачем з виходячи з подвійної облікової ставки НБУ в розмірі 25 %, оскільки така позиція позивача не кореспондується з положеннями ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України, якою передбачено нарахування розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України, тому в цій частині вимоги позивача підлягають зменшенню до 7671,11 грн., при визначені розміру процентів суд виходить з встановленої НБУ облікової ставки 12,5%, яка діяла в період з 20.07.2014 року по 13.11.2014 року, та визначена позивачем для нарахування процентів за час користування грошовими коштами.

Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики підлягає задоволенню частково, суд присуджує стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 основну суму боргу за договором позики в розмірі 12155,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 13 листопада 2014 року складає 191 450,00 грн., проценти на рівні облікової ставки Національного банку України в розмірі 7671,11 грн., 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в сумі 1841,07 грн., в іншій позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд, виходячи із суми вимог майнового характеру, які підлягають задоволенню, присуджує стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2009,63 грн., які сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду, та підтверджується залученим до справи оригіналом платіжного документа. (а.с.14)

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 526, 530, 625, 1046, 1047, 1048, 1050 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 4, 10, 11, 58, 60, 88, 208, 212-215, 218, 224-226 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 основну суму боргу за договором позики в розмірі 12155,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 13 листопада 2014 року складає 191 450,00 грн., проценти на рівні облікової ставки Національного банку України в розмірі 7671,11 грн., 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в сумі 1841,07 грн., судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2009,63 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга, яка подається до Апеляційного суду міста Києва через Дніпровський районний суд міста Києва, протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10-ти днів з дня отримання відповідачем копії судового рішення.

С у д д я