Справа № 404/1703/15-ц
Номер провадження 2/404/1627/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2015 року Кіровський районний суд м.Кіровограда в складі:

головуючого судді Іванової Н.Ю.

при секретарі - Гуйван О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про вселення, зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2, Управління державної міграційної служби України в Кіровоградській області про позбавлення права користування житловим приміщенням квартири, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3, по якій просила визнати за нею право користування житловим приміщенням у квартирі № 96, корп. 1, будинку № 13 на вул. Маршала Конєва у м. Кіровограді і вселити її у вказану квартиру.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 09 грудня 1997 року її син ОСОБА_2 уклав договір купівлі-продажу квартири, яка знаходилася за адресою: АДРЕСА_1. Кошти на квартиру давала позивач.

В зв'язку з тим, що на момент купівлі-продажу квартири, яка знаходилася за адресою: АДРЕСА_1, позивач була громадянкою ОСОБА_4, сину запропонували оформити договір купівлі-продажу квартири на своє ім'я. Підтвердженням даного факту є письмова заява сина, яку він надавав до Кіровського суду. У вказаній квартирі позивач проживала та була зареєстрована.

З червня 2014 року син запропонував тимчасово проживати з ним за адресою: м. Кіровоград, пров. Колгоспний, 2, проте спільне проживання не склалось, син погрожував їй весь час, вказував, що може вигнати з будинку в будь-який час.

Тому позивач вирішила повернутися проживати за своїм місцем реєстрації, однак відповідачами чиняться перешкоди, не впускають до квартири. Позивач є жінкою похилого віку, вимушена цілими днями знаходитися на вулиці, так як не може проживати за своїм місцем реєстрації.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просила задовольнити.

Відповідачі та представник відповідача позовні вимоги не визнали, звернулись до суду з зустрічною позовною заявою, якою просять позбавити ОСОБА_1 права користуватися житловим приміщенням квартири № 96 в будинку № 13 корпус № 1 по вулиці Маршала Конєва в місті Кіровограді.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначено, що ОСОБА_3, являється одноособовим власником квартири № 96, що в будинку № 13 корпус № 1 по вулиці Маршала Конєва в місті Кіровограді.

Майже одразу ж після укладення договору дарування позивач ОСОБА_3, допоміг відповідачу - своїй бабі ОСОБА_1 перевезти її майно із, належної на праві власності, вище вказаної квартири в будинок № 2 по провулку Колгоспний в м. Кіровограді, де та за своїм бажанням стала проживати разом із своїм сином - ОСОБА_5, після чого він завіз свої речі у спірну квартиру та поселився в ній, де жив спочатку сам, а згодом із своєю дружиною ОСОБА_6, з якою 25 квітня 2014 р. зареєстрував шлюб, а згодом і із сином ОСОБА_7, який народився 26.09.2014 р.

Отже, після набуття у власність квартири № 96, що в будинку № 13 корпус № 1 по вулиці Маршала Конєва в місті Кіровограді та по теперішній час у цій квартирі фактично проживає троє: ОСОБА_3 власник квартири, його дружина ОСОБА_6, та їх малолітній син ОСОБА_8

У січні 2014 р. після того, як позивач став власником квартири № 96, що в будинку №13 корпус № 1 по вулиці Маршала Конєва в місті Кіровограді, відповідач ОСОБА_1 із квартири добровільно вибула, свого майна та особистих речей в квартирі не має, плату за користування квартирою не вносить, оплату комунальних послуг по утриманні квартири не здійснює, до березня 2015 року свого наміру щодо повернення до квартири для проживання жодним чином не виказувала.

Будь-яких домовленостей про можливість збереження за відповідачем ОСОБА_1 жилого приміщення квартири після зміни власника квартири та на період її відсутності у квартирі між нами не було.

Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника, а тому відповідач ОСОБА_1 має бути позбавлена права користування житловим приміщенням квартири, що належить ОСОБА_3, на праві власності.

Окрім того, не проживання у житловому приміщенні квартири понад встановлений строк (понад рік) без поважних причин дають підстави для визнання цієї особи в судовому порядку такою, що втратила право користування ним.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29.04.2015 р. зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2, Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області про позбавлення право користування житловим приміщенням квартири об»єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про вселення до спільного розгляду.

В судовому засіданні відповідачі та представник відповідача вимоги зустрічного позову підтримали у повному обсязі, просили задовольнити.

Позивач по первісному позову вимоги зустрічної позовної заяви не визнала у повному обсязі.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні показала, що проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 на протязі 13 років. З літа минулого року в будинку № 2 по пров. Колгоспний в м. Кіровограді проживає ОСОБА_1.

Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення позивача, відповідачів, представника відповідача, покази свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо відмови у задоволенні первісного позову та задоволенні зустрічних позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно статті 15 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів , що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником квартири № 96, що в будинку № 13 корпус № 1 по вулиці Маршала Конєва в місті Кіровограді, що підтверджується договором дарування від 12.01.2014 р., посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_10, зареєстрованого в реєстрі за № 70, згідно якого ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_3 прийняв у дар вказану квартиру /а.с. 25-27/.

У вказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_3 власник, ОСОБА_6 дружина, ОСОБА_8 син, ОСОБА_1 бабуся, ОСОБА_2 батько /а.с. 28/.

25.02.2015 р. ОСОБА_1 зверталась до Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області з заявою, що її син ОСОБА_2 не впускає її до квартири /а.с. 4/.

Згідно довідки ЖЕО № 4 ОСОБА_1 дійсно не проживає за місцем реєстрації (АДРЕСА_2) з січня 2014 року /а.с. 29/.

Відповідно до довідки Квартального комітету № 20 Ленінського району м. Кіровограда від 28.04.2015 р. ОСОБА_1 з січня 2014 року проживає без реєстрації за адресою: м. Кіровоград, пров. Колгоспний, 2 /а.с. 65/.

Позивач вказує, що спірна квартира придбана за її кошти, на підтвердження надає заяву ОСОБА_2 від 28.03.2010 р., в якій зазначено, що дійсно квартира за адресою: АДРЕСА_3 куплена на гроші ОСОБА_1.

Конституція України встановила основні засади права власності.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним, складається з права володіння, права користування і права розпорядження.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

На даний час власником квартири є ОСОБА_3, позивач не набула самостійного права на житло у належній ОСОБА_3 на праві власності, квартирі з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем як члена його сім'ї чи на підставі ордера, тощо - ст. 810 ЦК України, ст.ст. 61, 64 ЖК України).

За вказаного, первісні позовні вимоги задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Щодо зустрічних позовних вимог, то згідно із положеннями ст. 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщення нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Статтею 64 ЖК України визначено, що:

- члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем

усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого

приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову

відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору (чатина

перша цієї статті),

- до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї

наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з

наймачем і ведуть з ним спільне господарство (частина 2 цієї статті),

- якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї (частина 3 цієї статті).

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до п. 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, визначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно, при цьому чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника.

Із зазначеного слідує висновок, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири), права власності на цей будинок, (квартиру) а відтак - припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком.

Отже, права членів сім'ї власника будинку (квартири) на об'єкт власності є похідними від прав самого власника.

Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири), на відміну від договору найму (оренди) житла - ст.ст. 810,814 ЦК України.

Частина 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Згідно ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній, установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 втратила право користування спірним житловим приміщенням, відтак дає суду підстави позбавити її права користування житловим приміщенням.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про вселення - відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2, Управління державної міграційної служби України в Кіровоградській області про позбавлення права користування житловим приміщенням квартири задовольнити.

Позбавити ОСОБА_1 права користування житловим приміщенням квартири № 96 в буд. № 13 корп. 1 по вул. Маршала Конєва в м. Кіровограді.

Судові витрати залишити по фактично понесеними.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Кіровського Н. Ю. Іванова

районного суду

м.Кіровограда