У х в а л а

іменем україни

15 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей та сім'ї Згурівської районної державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд за кордон на постійне місце проживання та виготовлення проїзного документа без згоди батька,

за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою його представником ОСОБА_5, на рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, в якому з урахуванням зменшення позовних вимог просила надати дозвіл на виготовлення малолітньому ОСОБА_6 проїзного документа дитини для виїзду за кордон без згоди батька ОСОБА_4 та надати дозвіл на виїзд з України ОСОБА_6 разом з його матір'ю ОСОБА_3 на постійне місце проживання до Федеративної Республіки Німеччина без згоди та супроводу батька.

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивачка зазначила, що 17 березня 2014 року шлюб із ОСОБА_4 розірвано та у липні 2014 року вона уклала шлюб з ОСОБА_8, який є громадянином Федеративної Республіки Німеччина, та за шлюбом взяла прізвище ОСОБА_8.

ОСОБА_3 вказала, що має намір виїхати разом зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_6 на постійне місце проживання до свого чоловіка, але батько дитини - ОСОБА_4 відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання, хоча раніше проти цього не заперечував.

У зв'язку із зазначеним просила суд задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 листопада 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 лютого 2015 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Надано дозвіл на виготовлення малолітньому ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, проїзного документа дитини для виїзду за кордон без згоди батька ОСОБА_4

Надано дозвіл на виїзд з України ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з його матір'ю ОСОБА_3 на постійне місце проживання до Федеративної Республіки Німеччина (ФРН) без згоди та супроводу батька ОСОБА_4

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення ОСОБА_3 на касаційну скаргу, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що в чинному законодавстві України відсутній правовий механізм вирішення в судовому порядку питання про виїзд дитини без згоди одного з батьків за кордон на постійне місце проживання.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, виходив з того, що після розірвання шлюбу місце проживання дитини було визначене за обопільною згодою батьків разом з матір'ю та спорів щодо участі батька у вихованні дитини не виникало, дійшовши висновку, що намір ОСОБА_3 виїхати разом із дитиною на постійне місце проживання до ФРН не направлений на позбавлення сина батьківського піклування та на створення батькові перешкод у спілкуванні з сином та приймати участь у його вихованні.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували в шлюбі з 27 листопада 2007 року, в якому 12 грудня 2008 року народився ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про народження № НОМЕР_1, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві (а. с. 12).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 5 березня 2014 року шлюб між сторонами розірвано (а. с. 10).

19 липня 2014 року між позивачкою та громадянином ФРН ОСОБА_8 зареєстрований шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану м. Меммінгерберг (а. с. 15-17).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що матір дитини ОСОБА_3 має посвідку на проживання у ФРН, стала на облік у м. Беркхайм, має дозвіл на здійснення трудової діяльності (працевлаштування) на території ФРН (а. с. 15-20, 117-122).

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання позбавить його можливості спілкуватись з сином, брати участь у його вихованні, що порушить його законні права та законні права дитини виховуватись батьком.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами) (далі - Правила), виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Відповідно до пп. 1 п. 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Посилаючись на вказану норму Закону, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що він регулює виїзд дитини за кордон, а не визначення постійного місця проживання. У разі посилання на цей Закон слід указувати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий) з визначенням його початку й закінчення.

Надання за рішенням суду дозволу на виїзд з України ОСОБА_6 разом з його матір'ю ОСОБА_3 на постійне місце проживання до ФРН без згоди та супроводу батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст. ст. 141,157 СК України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини.

Таким чином, суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 141, 153, 157 СК України фактично позбавив батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості особистого спілкування з нею.

За викладених обставин колегія суддів касаційного суду вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, враховуючи вимоги Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та Правил, дійшов обґрунтованого висновку, що заявлені позивачкою вимоги про надання дозволу на виїзд дитини на постійне місце проживання до ФРН без згоди та супроводу її (дитини) батька не носять тимчасового характеру.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду, невірно з'ясував обставини справи, дійшовши помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що під час встановлення фактичних обставин справи судом першої інстанції дотримані норми процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права, а тому скасоване апеляційним судом в цій частині помилково.

Відповідно до положень ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T041618.html> скасовано судове рішення <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T041618.html>, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T041618.html> скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T041618.html>.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_5, задовольнити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 лютого 2015 року скасувати, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 листопада 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана