Ухвала

іменем україни

16 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Гвоздика П.О., Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г., Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,
за участю: представника Міністерства оборони України,

представника Концерну «Військторгсервіс» - Фещенко І.В.,

представника Генеральної прокуратури України - ЩипкиВ.П.,

представника ОСОБА_8 - ОСОБА_9,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Чернівецького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Державного господарського об'єднання Концерну «Військторгсервіс», ОСОБА_10, третя особа - ОСОБА_8, про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, за касаційною скаргою військового прокурора Чернівецького гарнізону на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 13 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року Чернівецький прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Державного господарського об'єднання Концерну «Військторгсервіс» (далі - Концерн «Військторгсервіс») та ОСОБА_10 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 14 грудня 2005 року між Державним підприємством Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» та ОСОБА_10 було укладено договір купівлі-продажу приміщення кафе 1-1 - 1-29, загальною площею 397,40 кв. м по АДРЕСА_1.

Вказуючи, що відчуження вказаного майна відбулось з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки дозвіл на його відчуження на момент вчинення правочину Міністерством оборони України не видавався, прокурор просив визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу нерухомого майна від 14 грудня 2005 року.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 30 жовтня 2014 року позов задоволено. Визнано договір купівлі-продажу нежитлового приміщення - кафе, загальною площею 397,4 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1,укладений 14грудня 2005 року між Державним підприємством Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» та ОСОБА_10, недійсним з моменту вчинення.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 24 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та у справі ухвалено нове рішення, яким узадоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2015 року касаційну скаргу заступника військового прокурора Чернівецького гарнізону задоволено частково.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 24 грудня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 13 травня 2015 року рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 30 жовтня 2014 рокускасовано, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі військовий прокурор Чернівецького гарнізону просить скасувати рішення апеляційного суду Чернівецької області від 13 травня 2015 року, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Судами попередніх інстанцій установлено, що спірне майно - приміщення магазину АДРЕСА_2 є загальнодержавною власністю, перебувало на праві господарського відання Концерну «Військторгсервіс».

Судами також установлено, що 12 листопада 2004 року начальником Головного управління торгівлі Міністерства оборони України ОСОБА_11., який був наділений повноваженнями на відчуження нерухомого майна на підставі довіреності Міністерства оборони України від 04 жовтня 2004 року № 220/2071, було надано дозвіл начальнику Державного підприємства «Управління торгівлі Західного оперативного командування» Свідерському Г.М. на відчуження вищевказаного нерухомого майна.

Вказану довіреність, яка надана ОСОБА_11, було скасовано окремим дорученням Міністра оборони України від 12 лютого 2005 року.

05 жовтня 2005 року Державним підприємством Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» в особі Свідерського Г.М. було видано довіреність, якою уповноважено ОСОБА_13 відчужити зазначене нерухоме майно.

14 грудня 2005 року на підставі вказаної довіреності, за договором купівлі-продажу Державне підприємством Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» передало у власність ОСОБА_10 спірне приміщення.

Враховуючи відсутність розпорядчого акта Міністерства оборони України на відчуження спірного майна та погодження Фонду державного майна України на відчуження майна, суди дійшли висновку, що ОСОБА_13 не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності на укладення договору купівлі-продажу спірного майна.

Таким чином, відбулося відкликання 12 лютого 2005 року Міністром оборони України ОСОБА_14 довіреності на право укладання договорів. Врахувавши, що генеральний директор Концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_11 не повідомив про це начальника філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» Концерну «Військторгсервіс» СвідерськогоГ.М., який 05 жовтня 2005 року надав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_13 від імені Концерну «Військторгсервіс» відчужити приміщення магазину № 24, площею 117,5 кв. м по АДРЕСА_1, суди дійшли висновку про те, що оскільки ОСОБА_13 не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності на укладення договору купівлі-продажу спірного майна, то спірна угода не відповідає вимогам чинного законодавства.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що укладення спірного договору мало місце 14 грудня 2005 року, держава в особі Міністерства оборони України та Генеральна прокуратура України мали можливість довідатися про порушення права оспорюваним правочином в грудні 2005 року, а за захистом цього права прокурор звернувся до суду у квітні 2014 року, тобто після спливу позовної давності, не вказавши поважних причин пропуску строку.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Проте з таким висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна.

Відповідно до частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статей 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як убачається з матеріалів справи, до винесення рішення у справі судом першої інстанції третьою особою не заявлено про застосування позовної давності. У поясненнях, наданих ОСОБА_8 під час розгляду справи в апеляційному суді, заявлено про застосування позовної давності та про відмову у задоволенні позову з цих підстав.

Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом, може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Оскільки стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права, суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-780цс15.

Так, скасовуючи рішення апеляційного суду Чернівецької області від 24 грудня 2014 року, ухвалене у даній справі, та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 11 березня 2015 року вказувала на допущені апеляційним судом порушення, зокрема, що прокурором було заявлено позов лише про визнання недійcним правочину в інтересах особи, яка була стороною даного правочину, до іншої сторони правочину та не заявлялися вимоги до останнього набувача спірного майна, який не є стороною оспорюваного правочину.

Таким чином, враховуючи те, що між сторонами у справі наявні договірні правовідносини, спір про недійсність правочину необхідно вирішувати відповідно до вимог ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України, а тому на спірні правовідносини положення ст. ст. 387, 388 ЦК України (віндикація) не розповсюджуються.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

У порушення зазначеної норми апеляційний суд під час нового розгляду справи в апеляційному порядку не врахував у достатньому обсязі вимоги ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2015 року та не встановив обставин, на які вказував суд касаційної інстанції.

У зв'язку з наведеним апеляційним судом порушено принципи, закріплені ст. 303 ЦПК України, та допущено ухвалення у справі судового рішення, яке суперечить вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України.

Оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені апеляційним судом, то рішення цього суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу військового прокурора Чернівецького гарнізону задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 13 травня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік