Провадження № 2-о/638/328/15
У Х В А Л А

іменем України

"14" грудня 2015 р. суддя Дзержинського районного суду м. Харкова Рибальченко Л.М., розглянувши заяву ОСОБА_1 заінтересована особа Кваліфікаціно-дисциплінарна комісія адвокатури Харківської області про встановлення факту, який має юридичне значення,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: визнати його особою, що не має судимості.

Дослідивши матеріали заяви, суд вважає, що у відкритті провадження по даній цивільній справі слід відмовити виходячи з наступного.

В обґрунтування своєї заяви ОСОБА_1 зазначає, що 20 лютого 2014 року вироком Ленінського районного суду м.Харкова його визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.364 КК України та призначено остаточне покарання на підставі ст.70 КК України шість років шість місяців позбавлення волі, з позбавленням права займати посади працівників правоохоронних органів строком на 3 роки, з конфіскацією всього майна.

08 липня 2014 року ухвалою апеляційного суду Харківської області змінено вирок та на підставі ст.2 Закону України «Про амністію в 2014 році» його звільнено від відбування покарання у вигляді позбавлення волі на строк три роки один місяць вісім днів та позбавлення права займати посади працівників правоохоронних органів на строк три роки.

Посилаючись на ч.3 ст.88 КК України відповідно до якої особи, засуджені за вироком суду без призначення покарання або звільнені від покарання чи такі, що відбули покарання за діяння, злочинність і карність якого усунута законом, визнаються такими, що не мають судимості, заявник вважає, що він не є судимим.

Заявник ОСОБА_1 посилається на те, що необхідність встановлення факту його несудимості викликано тим, що в усній бесіді в Кваліфікаціно-дисциплінарній комісії адвокатури Харківської області йому повідомили про недопущення до кваліфікаційного іспиту, оскільки він є судимим.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 256 ЦПК України передбачений перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Факт, який просить встановити в своїй заяві ОСОБА_1 даним переліком не передбачений.

Згідно ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», роз'яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Рішенням Конституційного Суду України від 23.05.2001 року № 6-рп/2001 кримінальне судочинство визначено, як врегульований нормами Кримінально-процесуального кодексу України порядок діяльності органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів.

У зв'язку з цим необхідно зазначити, що захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи права оскаржити до суду окремі процесуальні дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження окремих процесуальних актів, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування і прокуратури до суду може здійснюватися у порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України.

Повноваження цих органів та їхніх посадових осіб щодо порядку прийняття заяв і повідомлень про злочини та їх розгляду регламентовані Кримінального процесуальним кодексом України.

Завданнями кримінального провадження відповідно до статті 2 Кримінального процесуального кодексу України є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Отже, кримінальне судочинство - це врегульований нормами Кримінального процесуального кодексу України порядок діяльності органів досудового розслідування, прокуратури і суду щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їхніх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів.

Заява, з якою ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку окремого провадження, випливає з відносин повязаних з прийняттям рішень по кримінальних справах щодо погашення та зняття судимості відповідно до вимог розділу ХІІІ Кримінального кодексу України. Порядок зняття та погашення судимості встановлюється Кримінальним процесуальним кодексом України, тому такій спір не підлягає розгляду в порядку окремого провадження.

Між тим, до заяви ОСОБА_1 додано довідку 270-26112015/63210 Управління інформаційного забезпечення Міністерства внутрішніх справ України серії РАХ №867417 відповідно до якої, станом на 03.12.2015 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 є особою, яку було засуджено 20.02.2014 року Ленінським судом м.Харкова за ст.190 ч.4, ч.2 ст.364, ч.1 с.70 КК України до шести років шести місяців позбавлення волі, з позбавленням прав займати певні посади строком на 3 роки. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 08 липня 2014 року його звільнено з місць позбавлення волі керуючись ст.2 Закону України «Про амністію в 2014 році».

За таких обставин заява, з якою ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку окремого провадження, випливає з відносин щодо дій субєкта владних повноважень - Управління інформаційного забезпечення Міністерства внутрішніх справ України, що регулюються Кодексом адміністративного судочинства України, тому такій спір не підлягає розгляду в порядку окремого провадження.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України,суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 209, 210, 256 ЦПК України, суддя, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 заінтересована особа Кваліфікаціно-дисциплінарна комісія адвокатури Харківської області про встановлення юридичного факту, який має юридичне значення.

Роз'яснити заявнику, що відмова у відкритті провадження у справі перешкоджає повторному зверненню до суду з такою ж самою заявою.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Рибальченко Л.М.