Номер справи 623/4861/15-ц
Номер провадження 2/623/1269/2015
РІШЕННЯ

іменем України

10 грудня 2015 року м. Ізюм

Ізюмський міськрайонний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Бутенка В.М.

при секретарі Костенко В.В.

судового розпорядника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ізюм цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину автомобіля, -

в с т а н о в и в:

27 жовтня 2015 року позивач, ОСОБА_2, звернулася до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частини майна подружжя, зазначивши на те, що 28.02.2006 року між нею і відповідачем укладено шлюб, спільних дітей не мають. За час шлюбу ними було придбано автомобіль марки УАЗ 3962 (1997), бежевого кольору, номер двигуна НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_3, 25.02.2015 року вказаний автомобіль було зареєстровано на імя ОСОБА_3

Посилаючись на те, що шлюб між нею і ОСОБА_3 не розірвано, проте її право на 1/2 частини спільної сумісної власності подружжя відповідач не визнає, та угоди про добровільний поділ майна, що є їхньою спільною власністю, між ними не досягнуто, тому просить суд:

- визнати за нею, ОСОБА_2, право власності на 1/2 частини автомобіля марки УАЗ 3962 (1997), бежевого кольору, номер двигуна НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_3, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

(а.с. 3-5)

Позивачка та її представник в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує і просить суд позов задовольнити повністю.

Відповідач в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає і просить суд позов задовольнити повністю.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін та без здійснення фіксації судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ст. 197 ЦПК України.

Перевіривши і дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України.

Позивачка на підставу своїх вимог посилається на статті 60-61, 69-70 СК України, ст. 368 ЦК України, а згідно зі статтею 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей СК, ЦК), позивачка в силу статті 10 ЦПК України зобовязана довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сімї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сімї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). У статті 3 СК України встановлено, що сімя створюється на підставі шлюбу та на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, серед яких визначено проживання жінки та чоловіка однією сімєю.

Рівність прав і обовязків у шлюбі та сімї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України (далі СК України, ЦК України). Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

З наведених положень випливає, що власність у сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сімєю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

Відповідно до Конституції України усі субєкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Відповідно до розяснень, які містяться у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Згідно п.п. 22 і 23 вищевказаної постанови Пленуму поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 6972 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо.

Судом установлено, що 28.02.2006 року між сторонами укладено зареєстрований шлюб, спільних дітей сторони не мають. За час шлюбу 1 лютому 2015 року сторонами було придбано автомобіль марки УАЗ 3962 (1997), бежевого кольору, номер двигуна НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_3, 25.02.2015 року вказаний автомобіль було зареєстровано на імя ОСОБА_3 (а.с. 6-12).

Судом встановлено, що на цей час позивачка ОСОБА_2 проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1; відповідач ОСОБА_3 її прав на 1/2 частини спільної сумісної власності подружжя не визнає, угоди про добровільний поділ майна, що є їхньою спільною власністю, між сторонами не досягнуто, відповідач володіє і користується автомобілем марки УАЗ 3962 (1997), бежевого кольору, номер двигуна НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_3.

Судом встановлено, що у процесі розгляду справи сторони дійшли згоди на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема автомобіля марки УАЗ 3962 (1997), бежевого кольору, номер двигуна НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_3, вартістю 5 тис грн, зареєстрований 25.02.2015 року на імя ОСОБА_3 ВРЕВ №8 ГУМВС України.

Таким чином, суд дійшов висновку у порядку поділу майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, суд визнає за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини автомобіля марки УАЗ 3962 (1997), бежевого кольору, номер двигуна НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_3, вартістю 5 тис грн, зареєстрований 25.02.2015 року ВРЕВ №8 ГУМВС України.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати позивачки, які документально підтверджуються квитанцією про оплату судового збору в сумі 487,20 грн, компенсуються відповідачем (а.с. 2).

Керуючись статтями 10, 11, 60, 88, 197, 208, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину автомобіля задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на 1/2 частини автомобіля марки УАЗ 3962 (1997), бежевого кольору, номер двигуна НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_3, вартістю 5 тис грн, зареєстрований 25.02.2015 року ВРЕВ №8 ГУМВС України.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4, не працює, значиться зареєстрованим і проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, на користь ОСОБА_2 судові витрати на судовий збір в сумі 487 гривень 20 копійок.

Правовстановлюючі реєстраційні документи на 1/2 частини автомобіля марки УАЗ 3962 (1997), бежевого кольору, номер двигуна НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_3, вартістю 5 тис грн, зареєстрований 25.02.2015 року ВРЕВ №8 ГУМВС України, на ім'я ОСОБА_3, - визнати втративши силу.

Рішення може бути оскаржене в строк 10 днів з дня отримання копії рішення шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Харківської області через Ізюмський міськрайонний суд Харківської області.

Головуючий: суддя -