У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Хопти С.Ф.,
Черненко В.А., Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення суми, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулось до суду із указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 08 лютого 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_6 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 50 тис. дол. США, а останній зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 08 лютого 2014 року та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 12,3% річних. Додатковими угодами до зазначеного договору, які укладались між банком та позичальником, змінювався графік погашення заборгованості та проводилась реструктуризація боргу.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань позичальника за спірним кредитним договором, 08 лютого 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_7 було укладено договір поруки № П/0.

Також, 14 липня 2009 року, з метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань позичальника за спірним кредитним договором, між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_8 було укладено договір поруки № 239334.

Посилаючись на неналежне виконання позичальником умов кредитного договору, у зв'язку з чим станом на 01 квітня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 23 544 дол. США 22 центи, що за курсом Національного банку України станом на указану дату становить 258 941 грн 67 коп., позивач просив суд стягнути зазначену суму кредитної заборгованості з відповідачів солідарно.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2015 року, позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ПАТ «УкрСиббанк» борг з повернення кредитних коштів, процентів за користування кредитом згідно договору про надання споживчого кредиту № 0 від 08 лютого 2007 року в сумі 23 544 дол. США 22 центи, що за курсом Національного банку України станом на 01 квітня 2014 року складає 258 941 грн 67 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Судами встановлено, що 08 лютого 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_6 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 50 тис. дол. США, а позичальник зобов'язалась повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 08 лютого 2014 року та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 12,3% річних. Додатковими угодами до зазначеного договору № 1 від 27 травня 2009 року, № 2 від 14 липня 2009 року та № 3 від 16 червня 2010 року, які укладались між банком та ОСОБА_6, змінювався графік погашення заборгованості та проводилась реструктуризація боргу.

08 лютого 2007 року, з метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань позичальника за спірним кредитним договором, між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_7 було укладено договір поруки № П/0.

Також, 14 липня 2009 року, з метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань позичальника за спірним кредитним договором, між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_8 було укладено договір поруки № 239334.

Із розрахунку заборгованості за кредитним договором № 0 станом на 01 квітня 2014 року вказана заборгованість складає 23 544 дол. США 22 центи, що за курсом Національного банку України станом на указану дату становить 258 941 грн 67 коп.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_6 її обов'язків за кредитним договором утворилась кредитна заборгованість на суму в розмірі 23 544 дол. США 22 центи, що за курсом Національного банку України станом на 01 квітня 2014 року становить 258 941 грн 67 коп. і указана сума заборгованості підлягає солідарному стягненню з боржника та поручителів за різними договорами поруки.

Проте, повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За своєю юридичною природою порука є договірним зобов'язанням, оскільки виникає на підставі договору.

За положеннями ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що в разі укладення кількох договорів поруки, які забезпечують виконання одного зобов'язання, виникає кілька самостійних зобов'язань, сторони яких (поручителі) перебувають у правовідносинах з одним боржником, проте не пов'язані правовідносинами між собою. У такому разі кожен поручитель відповідає перед кредитором боржника в обсязі та відповідно до умов договору поруки, стороною якого він є.

Порука кількох осіб може визначатися як спільна в разі укладення договору поруки кількома поручителями та встановлення умовами договору волевиявлення цих осіб щодо спільного забезпечення зобов'язання. Лише в такому випадку поручителі відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою (спільна порука).

Норми закону, якими врегульовано поруку, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого. У разі укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов'язання у них не виникає солідарної відповідальності між собою.

За таких обставин кредитор, керуючись ст. 543 ЦК України, має право на свій розсуд пред'явити вимогу до боржника й кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі або частково, але поручитель, що виконав зобов'язання, не має права пред'явити вимогу до іншого поручителя щодо розподілу відповідальності перед кредитором.

У справі, яка переглядається, предметом спору є різні самостійні договори поруки, за якими кожен з поручителів поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарні боржники за порушення умов одного й того ж кредитного договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-511цс15 від 11 листопада 2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 ч. 1 ст. 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанції, у порушення статей 213, 214, 303, 315 ЦПК України на зазначене уваги не звернули, не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, зокрема, не врахували, що у нормах чинного законодавства та в умовах укладених між сторонами договорів відсутні положення про солідарну відповідальність поручителівза різними договорами поруки між собою, а тому дійшов передчасного висновку про стягнення заборгованості солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Крім того, визначаючи (перевіряючи) суму спірної кредитної заборгованості, яка утворилась внаслідок неналежного виконання ОСОБА_6 її кредитних зобов'язань, суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на наступне.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_6 вказувала на те, що спірна кредитна заборгованість нарахована банком за відсотковою ставкою 24, 3 % річних, хоча умовами укладеного між сторонами договору розмір такої ставки складає 12, 3 % річних.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Договір має виконуватися відповідно до таких погоджених умов.

Згідно з п. 1.3.1 договору про надання споживчого кредиту № 0 від 08 лютого 2007 року за користування кредитних коштів протягом 30 (тридцяти) календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 12,3 % річних.

По закінченню цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п. 9.2 даного договору.

У випадку, якщо банк не повідомив позичальника про зміну розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування в порядку, що передбачений п. 9.2 даного договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий згідно цього договору в попередньому місяці.

Матеріали не містять доказів того, що сторони вносили зміни чи доповнення до указаного пункту договору про надання споживчого кредиту № 0 від 08 лютого 2007 року.

Так, п. 9.2 договору про надання споживчого кредиту № 0 від 08 лютого 2007 року передбачено підстави для зміни банком розміру процентної ставки в сторону її збільшення, а також регламентовано процедуру, дотримання якої є обов'язковим для такої зміни відсоткової ставки за цим договором.

Оскільки сторони, укладаючи договір про надання споживчого кредиту № 0 від 08 лютого 2007 року, дійшли згоди про порядок зміни відсоткової ставки в сторону її збільшення, який визначено п. 9.2 договору, для правильного вирішення спору в даній справі необхідним є встановлення тієї обставини, чи відбулась зміна банком відсоткової ставки за договором та чи дотримано при цьому погодженого сторонами порядку. Спір між сторонами підлягає вирішенню на підставі з'ясування цих обставин.

Однак, судом першої та апеляційної інстанції не з'ясовано указані обставини, не дано належної оцінки відповідним доводам ОСОБА_6, що не відповідає вимогам ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50), у зв'язку із чим суди допустили порушення норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик