Провадження № 2/161/5116/15
У Х В А Л А

10 грудня 2015 року Луцький міськрайонний суду Волинської області в складі

головуючої -- судді Плахтій І.Б.,

секретаря судових засідань ОСОБА_1,

з участю представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку справу за позовом ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Акціонерний комерційний банк «Укрсиббанк» про стягнення страхового відшкодування,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся в Луцький міськрайонний суд з даним позовом до відповідача, в якому просив стягнути в його користь страхове відшкодування за договором добровільного страхування майна.

В судовому засіданні представники відповідача заявили клопотання про передачу справи за належною підсудністю до Подільського районного суду м. Києва. Клопотання мотивували тим, що договір страхування майна укладений на користь вигодонабувача третьої особи, а тому позивач не є споживачем послуг ПрАТ «УПСК» у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». Вважають, що цей закон не застосовується до спірних правовідносин, в тому числі, з посиланням на узагальнення судової практики ВСУ. А тому, відповідно, не підлягають застосуванню і норми ст.110 ЦПК України щодо підсудності справи за вибором позивача.

Представник позивача в судове засідання не зявилася.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

Відповідно до ч.2 ст. 109 ЦПК України позови до юридичних осіб предявляються в суд за їхнім місцезнаходженням.

Згідно з ч.5 ст. 110 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть предявлятися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Звертаючись до Луцького міськрайонного суду Волинської області з позовом про стягнення страхового відшкодування в порядку ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач підсудність даного позову визначив за правилами ч. 5 ст. 110 ЦПК України, посилаючись на порушення відповідачем його прав споживача страхових послуг, які витікають із договору страхування.

Відповідно до вимог п. п. 3 та 5 ч.2 ст. 119 та ст. 31 ЦПК України позивач визначає підставу та предмет позову, а тому якщо у позовній заяві міститься посилання на порушення відповідачем прав позивача як споживача, право вибору суду для звернення з таким позовом належить позивачу.

Як зазначено в п.2, п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», Закон України «Про захист прав споживачів» не визначає певних меж своєї дії, а тому, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів страхування. Споживачі за власним вибором звертаються до суду за місцем свого проживання, або за місцем знаходження відповідача, або за місцем заподіяння шкоди, або за місцем виконання договору. Жоден із цих судів не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви або переслати її до іншого суду з мотивів непідсудності.

Лист Верховного Суду України від 01.02.2013 року «Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування», на який покликається сторона відповідача, не є рішенням, висновком щодо застосування норм права, який підлягає обовязковому застосуванню відповідно до вимог ст.360-7 ЦПК України.

Разом з тим, у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року, справа № 6-126цс14, прийнятій за наслідками перегляду судового рішення з мотивів неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права, що у відповідності з положеннями ч.1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, зроблено висновок, що до відносин, які регулюються норами Закону України « Про захист прав споживачів», належать, зокрема, відносини, які виникають при укладенні договору страхування та що договір страхування є за своєю правовою природою договором про надання послуг.

За вказаних обставин, підстав для висновку, що при відкритті провадження у справі порушені правила підсудності, у суду немає.

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що дана справа підсудна Луцькому міськрайонному суду, а тому в задоволенні клопотання слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 209-210 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні клопотання представників відповідача про передачу справи для розгляду Подільського районному суду м. Києва -- відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Луцького міськрайонного суду І.Б. Плахтій