Ухвала

іменем україни

14 липня 2015 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ

Журавель В.І.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 16 червня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання осіб такими, що не набули права на користування житлом, виселення та зобов'язання вчинити певні дії та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - комунальне підприємство «ЖЕК-13» Чернігівської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом,

в с т а н о в и в:

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду із указаним позовом, в якому просила визнати ОСОБА_3, ОСОБА_2 такими, що не набули права користування квартирою АДРЕСА_1, виселити їх із зазначеної квартири, зобов'язати УДМС України в Чернігівській області скасувати незаконно поновлену реєстрацію ОСОБА_2 за згаданою адресою.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є наймачем спірної квартири, яка належить до державного житлового фонду, і вселилася у неї на підставі ордеру від 1 жовтня 1992 року, виданого на виконання рішення ВК м. Чернігова № 263 від 24 вересня 1992 року про обмін жилими приміщеннями.

У 2003 році її двоюрідна сестра ОСОБА_3 із своїм неповнолітнім сином ОСОБА_2 вселилися у дане жиле приміщення у якості тимчасових мешканців.

Зазначала, що вона почала тимчасово їздити до Росії, при цьому, три-чотири рази на рік приїжджала додому.

18 жовтня 2013 року, повернувшись з Росії, не змогла потрапити у квартиру, оскільки ОСОБА_3 замінила замки у вхідних дверях.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 лютого 2010 року ОСОБА_3 визнано наймачем спірного жилого приміщення.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 8 квітня 2014 року рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 лютого 2010 року скасовано.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 3 червня 2013 року позов ОСОБА_3 задоволено, визнано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_1.

У подальшому зазначене заочне рішення було скасовано на підставі п. 2 ч. 3 ст. 231 ЦПК України, а рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 4 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 13 серпня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

20 серпня 2014 року Деснянським РВ УДМС у Чернігівській області реєстрація в спірній квартирі ОСОБА_2 була безпідставно поновлена.

Враховуючи наведені обставини та те, що відповідачі продовжують без законних підстав проживати у спірній квартирі, просила позов задовольнити.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1.

Зазначав, що він разом із матір'ю ОСОБА_3 проживає у спірній квартирі з 2003 року.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 не проживає у ній з 2003 року, не сплачує комунальні послуги, з 2009 року до листопада 2013 року жодного разу не приїжджала до квартири, та те, що він виконує усі обов'язки квартиронаймача по утриманню житла і 20 серпня 2014 року його реєстрація у квартирі була поновлена, просив позов задовольнити.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 16 червня 2015 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_3, ОСОБА_2 такими, що не набули права на користування квартирою АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині позову ОСОБА_4 відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3 просять скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до місцевого суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У відкритті касаційного провадження по вищевказаній справі слід відмовити, виходячи з наступного.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішень судів попередніх інстанцій.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову, місцевий суд, із висновком якого погодився й апеляційний суд, застосувавши положення ст. ст. 65, 98, 99, 109 ЖК УРСР, на підставі, поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, виходив із того, що ОСОБА_3, ОСОБА_2 є тимчасовими мешканцями у спірному приміщенні та підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення.

Водночас суди зазначили, що відсутні правові підстави вважати ОСОБА_2 належним позивачем у справі.

Таким чином, встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суди правильно застосували правові норми та ухвалили правильне по суті рішення, підстав для скасування яких не вбачається.

Доводи заявників зводяться до оцінки доказів, їх належності та допустимості, проте в силу ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у відкритті касаційного провадження в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання осіб такими, що не набули права на користування житлом, виселення та зобов'язання вчинити певні дії та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - комунальне підприємство «ЖЕК-13» Чернігівської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом.

Копію ухвали разом з доданими до касаційної скарги матеріалами направити заявникам.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ В.І. Журавель