16 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:
Головуючий суддя: Качан В.Я.
Судді: Рейнарт І.М., Кирилюк Г.М.
секретар: Архіпова А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участі третьої особи: приватного нотаріуса КМНО Борозенець Ю.Г. про визнання недійсним заповіту та договорів дарування двох земельних ділянок, -
У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту та договорів дарування двох земельних ділянок.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить суд скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, а саме: визнати недійсним заповіт, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Борозенець Ю.Г. та зареєстрований у спадковому реєстрі 13.04.2011 за № 912; визнати недійсними договори дарування двох земельних ділянок, посвідчені приватним нотаріусом КМНО Борозенець Ю.Г. та зареєстровані 09.06.2008 в реєстрі за № 2136 та № 2140, укладені на користь ОСОБА_3 від імені померлого ОСОБА_6, що належали останньому на праві власності.

В обґрунтування своїх вимог позивач ОСОБА_1 посилається на те, що судом першої інстанції неповно було з'ясовано обставини справи, які мають суттєве значення для справи, дана неправильна оцінка доказам, які наявні в матеріалах справи, неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

Справа 753/17179/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/14148/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Сирбул О.Ф.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Качан В.Я.
Заслухавши доповідь головуючого, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_9, відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх представника ОСОБА_10, які з'явилися в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, щоІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 18.05.2013.

В 1993 році померлим ОСОБА_6 була отримана квартира АДРЕСА_1 як службова, в подальшому зазначена квартира була приватизована.

Із державних актів на право власності на землю від 09.02.2008 вбачається, що померлому ОСОБА_6 належали дві земельні ділянки площею 0,2500 га та 0,0630 га, розташовані в с. Глибоке в Бориспільському районі Київської області.

З 15.11.2002 по день смерті ОСОБА_6 був одружений із ОСОБА_2, про свідчить свідоцтво про одруження серії НОМЕР_2 від 15.11.2002.

ОСОБА_1 є сином померлого ОСОБА_6

13.04.2011 померлим ОСОБА_6 було складено заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом КМНО Борозенець Ю.Г., відповідно до якого все своє майно, що належало йому на день смерті він заповів ОСОБА_4

На підставі зазначеного заповіту ОСОБА_4 набув право власності на частину квартири АДРЕСА_1.

Із договорів дарування від 09.06.2008, посвідчених приватним нотаріусом КМНО Борозенець Ю.Г. вбачається, що померлий ОСОБА_6 подарував земельні ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер НОМЕР_3, за реєстровим номером 2136, та 0,0630 га, кадастровий номер НОМЕР_4, реєстровий номер 2140, розташовані в с. Глибоке в Бориспільському районі Київської області ОСОБА_3

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14.04.2011 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, був визнаний обмежено дієздатним та призначено піклувальником позивача ОСОБА_1

Як вбачається зі змісту оспорюваного заповіту від 13.04.2011 та оспорюваних договорів дарування від 09.06.2008, вони були посвідчені приватним нотаріусом КМНО Борозенець Ю.Г., заповіт було засвідченго в присутності двох свідків, а у зв'язку із тим, що ОСОБА_6 не міг власноручно підписати заповіт, то в його присутності текст заповіту підписав ОСОБА_11, при цьому, особи заповідача, свідків та особу, яка підписала заповіт було встановлено нотаріусом, що відображено в тексті заповіту та в посвідчу вальному написі на заповіті.

Відповідно до ст. ст. 41, 45 ЗУ «Про нотаріат» нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, чи приміщенні органів місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з'явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями. Якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено.

Згідно ст. ст. 1248, 1253 ЦК України якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою.

Таким чином, із урахуванням зазначених положень ЗУ «Про нотаріат» та ЦК України, нотаріальне посвідчення оспорюваних заповіту від 13.04.2011 та оспорюваних договорів дарування від 09.06.2008 було вчинено у відповідності до вимог законодавства.

Як вбачається із доводів апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на протиправність дій приватного нотаріуса КМНО Борозенець Ю.Г. щодо грубого порушення вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Однак, такі доводи колегією суддів не беруться до уваги, оскільки відповідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, в даному випадку стосовно порушень, допущених при посвідченні заповіту нотаріусом, позовних вимог заявлено не було.

Відповідно до ст. ст. 1217, 1223, 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Доводи ОСОБА_1 про те, що на час складання заповіту від 13.04.2011 та договорів дарування від 09.06.2008 померлий ОСОБА_6 не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними з посиланням на положення ст. 225 ЦК України, є недоведеними.

Із правової позиції Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-131цс14 від 17.09.2014, вбачається, що відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Із правової позиції Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-9цс12 від 29.02.2012, вбачається, що відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Із п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» вбачається, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та(або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК).

Із абз. 2 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що при розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Як вбачається із відповіді Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 № 626 від 25.03.2015,померлий ОСОБА_6 під наглядом лікаря-психіатра не перебував.

З матеріалів справи вбачається, що клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи в суді першої інстанції позивачем не заявлялося, відповідно зазначена експертиза у справі не призначалася та не проводилася.

При цьому, в судовому засіданні ОСОБА_1 було зазначено, що в матеріалах справи достатньо доказів для підтвердження психічного стану померлого ОСОБА_6 на момент укладання оспорюваних правочинів.

Проте, висновок судово-психіатричної експертизи від 04.03.2010 № 234 та висновки акту додаткової амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 09.12.2010 № 1299, на які посилається ОСОБА_1, не містять висновків про те, що мала місце абсолютна неспроможність спадкодавця у момент складення ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними.

З огляду на зазначене, у зв'язку із відсутністю висновку відповідної експертизи відсутні і підстави вважати, що мала місце абсолютна неспроможність спадкодавця у момент складання ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише є твердження ОСОБА_1 про те, що існуючі в той час порушення психічної діяльності ОСОБА_6 істотно впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених частиною першою статті 225 ЦК України.

Враховуючи викладене та обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки за відсутності доказів того, що волевиявлення померлого спадкодавця на укладення заповіту та договорів дарування не відповідало його справжній волі, тому відсутні підстави вважати, що він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а також відсутні підстави вважати,що мала місце абсолютна неспроможність спадкодавця у момент складення ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до обставин справи, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участі третьої особи: приватного нотаріуса КМНО Борозенець Ю.Г. про визнання недійсним заповіту та договорів дарування двох земельних ділянок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: