провадження 2/201/ 2671/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2015 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсною та скасування третейської угоди і стягнення витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 18 червня 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсною та скасування третейської угоди і стягнення витрат, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником в ході судового засідання посилалися на те, що 29 липня 2008 року позивач уклав з відповідачем кредитний договір для споживчих цілей, банк кошти видав і позивач використав їх. Позивач сплачував передбачені договором суми з метою погашення встановленої суми кредиту та відсотків по ньому. Але відповідно до п. 6.2 кредитного договору вказано, що в разі неможливості врегулювання спорів шляхом переговорів, сторони домовились про те, що спір розглядається третейським судом при Асоціації українських банків. Позивач вважає вказане обмеженням її прав, це на законно, вказане застереження є порушуючим закони і Конституцію України, Конвенцію з захисту прав людини, рішення судів та інш.. Позивач вважає, що через вказане кредит укладався з порушенням закону, оскільки містить несправедливі і протиправні положення, що говорить про прихованість намірів банку відповідно до правочину і не відповідність правочину національному законодавству. На звернення позивача і його представника до відповідача про зясування обставин укладання кредитного договору та розгляду спору третейським судом, вказаної третейської угоди спірне питання вирішене не було, була відмова. Вважає вказане неправомірним, оскільки порушує його права, зобовязання повинно бути законним і справедливим. Просили визнати недійсною та скасування третейської угоди, оформлену п. 6.2 кредитного договору від 29 липня 2008 року, стягнути витрати, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В письмовому зверненні до суду, проти позову заперечував, посилаючись на те, що дійсно на прохання позивача вони уклали з ним кредитний договір, гроші банк надав, позивач ними користується. Позивачем з дотриманням графіку проводилося погашення кредиту, сплачуються необхідні по договору суми, мається заборгованість. Договір укладався з урахуванням спірного п. 6.2, позивачка погодилась з ним і добровільно підписала його, порушень допущено не було. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі і справу розглянути без участі їх представника. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивача і його представника, зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що 29 липня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та позивачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 134/0308, згідно якого цей відповідач надав позивачеві споживчий кредит (на придбання автомобіля) у сумі 22951 доларів США зі сплатою обумовлених річних (8.99%) за користування кредитними коштами з кінцевим строком погашення кредиту 28 липня 2015 року. В забезпечення виконання зобов'язань по вказаному кредитному договору ніякі інші договори (поруки) не укладалися, позивач згідно умов кредитного договору сам взяв на себе зобов'язання відповідати по своїм кредитним зобов'язанням і нести відповідальність перед відповідачем у повному обсязі цих зобов'язань, включаючи сплату основного боргу за кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойки (штрафу, пені). Банк виконав умови кредитного договору та на підставі заяви позивача надав йому зазначені кредитні кошти, що підтверджується і не заперечується сторонами.

21 липня 2008 року між ТОВ «Сервіс-Центр Альфа» та ОСОБА_3 укладається № 162/S купівлі продажу автомобіля. Предметом цього договору купівлі - продажу № 162/S є те, що продавець TOB «Сервіс-Центр Альфа» зобовязується надати у власність транспортний засіб марки SUZUKI JIMNY 1.3L, а покупець зобовязується прийняти даний транспортний засіб та сплатити його вартість. Відповідно до п. 2.1. договору купівлі - продажу № 162/S - вартість товару складає 114 500 гривень. Відповідно до умов цього договору купівлі - продажу сплата за даним договором відбувається у два етапи: покупець сплачує 10% від загальної суми вартості автомобіля у розмірі ї 1 450 гривень; покупець оформлює кредит у банку та доплачує 103 050 гривень (решта 90% від вартості автомобіля) шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок автосалону. В той же самий день 21 липня 2008 року ОСОБА_3 внесла у касу автосалону 10% від загальної суми автомобіля - 11 450 гривень згідно до умов договору купівлі - продажу № 162/S від 21 липня 2008 року. Відповідно до умов договору купівлі - продажу № 162/S від 21 липня 2008 року останні 90 % покупець повинен був внести до 31 липня 2008 року.

Відповідно до п. 6.2 даного кредитного договору зазначено, що «у разі неможливості вирішенню спорів шляхом переговорів, сторони, керуючись ст. 5 Закону України «Про третейські суди» домовились про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошенко Василем Миколайовичем постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, шо знаходиться за адресою: 02002 , м. Київ, вулиця М. Раскової, 15. У випадку неможливості розгляду спору вказаним суддею, спір розглядається третейським суддею Мороз Оленою Анатоліївною, або ОСОБА_4 у порядку черговості».

Позивачка та її представник вважають, що встановлення обмеження особистого немайнового права ОСОБА_3 в оспорюваному договорі є неправомірним та незаконним, та таким, що суперечить Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, Цивільному Кодексу України та Закону України «Про захист прав споживачів», а тому є недійсним з моменту укладення договору про внесення змін і доповнень, тобто з 29 липня 2008 року.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Положення ст. 627 ЦК України встановлюють, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зокрема, згідно зі ст. ст. 2, 5, 12 Закону України «Про третейські суди» сторони можуть укласти третейську угоду у вигляді третейського застереження та передати спір на розгляд третейському суду. Проте вчинення такого правочину не аналогічне повноваженню, у виданій позивачем довіреності, оскільки укладення третейської угоди, а в подальшому участь у третейському розгляді передбачає домовленість сторін як на визначення спору, який буде в цьому суді розглядатись, так і на визначення конкретного чи постійно діючого третейського суду, місця розгляду справи, а також його регламенту.

Відповідно до ст. 51 Закону України «Про третейські суди» рішення третейського суду може бути оскаржене сторонами, третіми особами, а також особами, які не брали участь у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, у випадках, передбачених цим Законом, до компетентного суду відповідно до встановлених законом підвідомчості та підсудності справ. Рішення третейського суду може бути оскаржене та скасоване з підстав визнання недійсною компетентним судом третейської угоди.

Позивач вважає, що через вказане кредит укладався з порушенням закону, оскільки містить несправедливі і протиправні положення, що говорить про прихованість намірів банку відповідно до правочину і не відповідність правочину національному законодавству. На звернення позивача і його представника до відповідача про зясування обставин укладання кредитного договору та розгляду спору третейським судом, вказаної третейської угоди спірне питання вирішене не було, була відмова. Вважає вказане неправомірним, оскільки порушує його права, зобовязання повинно бути законним і справедливим. З вказаними питаннями позивач звернувся до відповідача і просив вирішити це питання в позасудовому порядку, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню з наступних підстав.

На підставі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що надаючи грошові кошти позивачеві, банком було задоволене потреби позивача, надавши йому в користування грошові кошти. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитора і позичальника та з урахуванням вимог цивільного, банківського законодавства та вказаних правил. Зупинивши свій вибір на ПАТ «Укрсоцбанк», позивач погодився на умови про надання кредиту як такі, що його влаштовували. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитора і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства та правил. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст. ст. 3 та 627 ЦК України. Свобода договору включає в себе й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. За ст. 632 ЦК України ціна договору встановлюється за домовленістю сторін, тобто є вільною. Позивач звернувся до банку з проханням про видачу кредиту, з свого боку банком потреби позивача було задоволено та надано кредитні кошти. При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, за яких він буде виконуватися, зокрема враховувати тенденції зростання (падіння) цін на ринку товарів, послуг тощо.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Цивільне законодавство базується на принципі обов'язкового виконання сторонами зобов'язань за договором. За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст. ст. 1051, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобо'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Положення ст. 5 Закону України «Про звернення громадян» передбачають вимоги до звернення адресованого громадянином органам державної влади і місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань, а саме, вимогу направлення письмового звернення поштою чи через уповноважену ним особу.

Вимоги до письмових доказів встановлені ст. 64 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

В той час, ст. 59 ЦПК України, яка регулює питання допустимості доказів, передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Позивач в своїй заяві зазначає, що договір укладений між ним та ПАТ «Укрсоцбанк», який ним виконувався, та усі обовязкові умови якого були виконані з боку відповідача належним чином, є несправедливими та створюють істотний дисбаланс між сторонами, що в повному обсязі не відповідає дійсності, а позивач застосовуючи оціночні, субєктивні поняття вводить суд в оману з метою уникнення цивільно-правової відповідальності за порушення умов кредитного договору зі свого боку. Позивач стверджує, що наявність третейського застереження, обмежує права позивачки, що не відповідає дійсності, оскільки жодного обмеження прав на захист своїх прав засобами встановленими чинним законодавством, третейське застереження в собі не несе, що саме і підтверджується зверненням позивача до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська та подальше відкриття провадження у справі, отже жодного обмеження прав третейським застереженням фактично позивачем не доведено. Позивач зазначає, що відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «кожна людина має право на розгляд справи незалежним і безстороннім судом», проте не надає жодних доказів зворотнього, при розгляді справи Постійнодіючим

третейським судом при Асоціації українських банків, третейське застереження не обмежує прав позивача на звернення до суду першої інстанції за захистом своїх прав, чим позивач і скористався. Тобто, окрім ствердження про невідповідність судового розгляду в Постійнодіючому третейському суді при Асоціації українських банків вимогам незалежності і безсторонності, жодного доказу позивачем не надано, а згідно постанови Верховного суду України від 06 червня 2012 року у справі № 6-50цс12 третейська угода «Про переданих спору на розгляд третейського суду» не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав.

Позивач в свої позовній заяві стверджує про дисбаланс сторін при укладанні кредитного договору, що також залишається на рівні безпідставних заяв, та не підкріплені з боку позивача жодними фатами або обставинами, які відповідають вимогам законодавства про належність і допустимість доказів. Твердження позивача про позбавлення права на оскарження судового рішення (рішення третейського суду), не відповідає дійсності, оскільки цивільно-процесуальний кодекс передбачає окремий порядок оскарження рішень третейських судів. Позивач заявляє, що в нього була відсутня можливість ознайомитись з умовами кредитного договору, що не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки позивач отримав всю необхідну інформацію, фактично обрав бажаний транспортний засіб, строк кредитування, суму кредитування, та особисто підписав кожний аркуш кредитного договору, а після цього ще й виконував його умови, що виключає можливість відсутності реальної можливості позивача ознайомитись з умовами кредитного договору, а навпаки підтверджує наявність факту ознайомлення з умовами кредитного договору, а головне - згоди з усіма його пунктами. Позивач стверджує, що кредитний договір - є договором приєднання, посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі 1-26/2011, що також є викривленим поданням фактів, оскільки фактично рішення зазначає інакшу правову позицію, а саме: суд зазначає про те, що споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму - тобто жодної згадки про те, що це стосується саме кредитних договорів немає. Отже визначення застосоване позивачем, що «кредитний договір, який має вид формуляру та іншу стандартну форму є договором приєднання» яке трактує позивач на власну користь, у вказаному рішенні Верховного Суду України немає. Так, дійсно існують кредитні договори (як і решта договорів на придбання товарів і послуг), які мають форму формуляра (приклад: картковий кредит, або договір на купівлю однакового товару), або іншу стандартну форму, але це жодним чином не стосується кредитного договору № 134/03-8 від 29 липня 2008 року, оскільки він має свій чітко визначений предмет - надання грошових коштів у сумі 22951 долар США зі сплатою 8.99 відсотків річних з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 28 липня 2015 року на придбання автомобіля марки Suzuki Jimny 1,3L AT Mode 2 2008 року випуску, згідно з договором купівлі продажу № 162/S від 21 липня 2008 року. Тобто договір має чітко визначений предмет - який є індивідуалізований, чітко визначений термін його виконання - також індивідуалізований, п. 6.2. взагалі зазначає, що сторони домовились про розгляд справи шляхом звернення до вказаного третейського суду, що не може бути у договорі приєднання (договір - формуляр).

Крім того, позивач уникає зазначення того факту, що вказаний кредитний договір був укладений на підставі його заяви, в якій чітко зазначено предмет (сума, валюта, транспортний засіб), строк (84 місяці), складену власноруч і особисто підписану (додаток 1) та запиту на отримання кредиту (додаток 2), в якому також зазначено, крім основних умов кредитного договору наступне: «Власним підписом на цій заявці на отримання кредиту позичальник свідчить про той факт, що банк, надав йому повну, достовірну та вичерпну інформацію, власне про особу та місцезнаходження банку та про всі умови отримання, користування та повернення кредиту, щодо якого цей запит на отримання кредиту підписаний позичальником та поданий на розгляд у банк. Разом з тим, власним підписом на цій заявці на отримання кредиту позичальник свідчить про відсутність у нього будь-яких зауважень чи заперечень стосовно змісту наданої йому банком інформації, як про особу і місце знаходження банку, так і про умови отримання, користування та повернення кредиту».

Даний запит також особисто підписаний позивачем та погоджений Кредитною комісією індивідуальним протокольним рішенням № 138 від 23 липня 2008 року (додаток 3), яким умови викладені позивачем в заяві на отримання кредиту в подальшому були викладені в кредитному договорі 134/03-8 від 29 липня 2008 року.

З урахуванням вище зазначеного, можна зробити висновок, що доводи позивача про те, що його позбавили можливості ознайомитись з умовами кредитного договору, не відповідає дійсності; п. 6.2. був типовою та обовязковою умовою кредитного договору, а також сам кредитний договір № 134/03-8 від 29 липня 2008 року був типовим і не був погоджений сторонами - не відповідають дійсності, та спрямовані на викривлення позивачем обставин справи, кінцевою метою яких було введення суду в оману з метою отримання бажаного результату - уникнення цивільно-правової відповідальності.

Позивач зазначає, що Регламент третейського суду відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» розглядається як невідємна частина третейської угоди та позивач не мав можливості з ним ознайомитись. Дане твердження також є хибним, оскільки, дійсно Регламент Третейського суду при Асоціації українських банків є невідємною частиною третейської угоди, проте в жодному пункті Закону України «Про третейські суди» не зазначено, що він має бути залучений як складова частина договору, вирішення спорів за яким передається на розгляд конкретного третейського суду, а сам регламент Третейського суду при Асоціації українських банків, перебуває у вільному доступі як на офіційному сайті Третейського суду, так і в приміщенні самого суду. Тобто доводи позивача, про порушення умов Закону України «Про третейські суди» та позбавлення його права на ознайомлення з Регламентом Третейського суду при Асоціації Українських банків не відповідають дійсності, а вказівка позивача, що дане застереження є несправедливим, знову є субєктивною та оціночною.

Позивач стверджує, що Третейський суд при Асоціації українських банків заснований Асоціацію українських банків, до якої «начебто» входить ПАТ «Укрсоцбанк», отримав більш вигідне становище ніж позивач, що обґрунтовано виключно субєктивним відношенням позивача, його внутрішніми оцінками та емоціями, та не відповідає дійсності і спрямоване на введення суду в оману, з метою уникнення від цивільно-правової відповідальності за порушення взятих на себе зобовязань.

Відповідно до ст. 3 ЦПК Україн и кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За правилами ст. 31 ЦПК України крім прав та обовязків, визначених у статті 27 Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи змінити підставу або предмет позову збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково, предявити зустрічний позов. Право пред'явити зустрічний позов надано відповідачу законодавцем виходячи з принципу рівності сторін та з метою захисту прав відповідача у спосіб, передбачений цивільно-процесуальним законодавством.

Судом встановлено, що сторони скористалися повністю своїми правами, позовні вимоги не змінювалися та не уточнювалися, зустрічні вимоги в передбаченому законом порядку своєчасно заявлені не були.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обовязковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.

З приводу цього Пленум Верховного суду України в п. 28 постанови «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 розяснив, що «…якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини другої статті 185 ЦПК просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття 60 ЦПК ) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності за клопотанням особи, яка зробила таку заяву, суд відповідно до правил частини четвертої статті 10 ЦПК сприяє їй у збиранні цих доказів (призначає експертизу, витребовує інформацію від особи, за іменем якої видано документ, оголошує перерву або відкладає розгляд справи, якщо це потрібно, тощо)…».

Крім того, в п. п. 23, 27 постанови «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2 Пленум Верховного суду України звернув увагу на наступне:«…розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів…», «…виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК…».

Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків позивачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача по третейському застереженню, угоді, крім вказаних в кредитному договорі сторін, а відповідач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсною та скасування третейської угоди і стягнення витрат відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсною та скасування третейської угоди і стягнення витрат в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 61, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 3, 6, 15, 16, 60, 202, 203, 215, 237, 244, 626-629, 638, 1054 ЦК України, ст. ст. 2, 5, 15, 51 Закону України «Про третейські суди», ст. ст. 2, 4, 47, 66 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. ст. 3, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсною та скасування третейської угоди і стягнення витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя