Ухвала

іменем україни

16 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення доплати до заробітної плати за роботу в гірському населеному пункті, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 18 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 01 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_1. звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 16 вересня 2010 року по 12 грудня 2012 року працювала у публічному акціонерному товаристві комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») на посаді касира-операціоніста другої категорії у м. Старий Самбір Турківского району Львівської області. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 серпня 1995 року № 647 «Про перелік населених пунктів, яким надається статус гірських» м. Старий Самбір має статус гірського населеного пункту. Згідно з посвідченням, виданим 12 січня 2010 року, позивач має статус особи, яка проживає й працює на території гірського населеного пункту.Посилаючись на те, що вона отримувала заробітну плату без урахування пільг, які встановлені постановою Кабінету Міністрів України № 648 від 11 серпня 1995 року «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах», зокрема, не виплачувалася надбавка у розмірі 25 % до посадового окладу, просила стягнути з відповідача на її користь 9 031 грн 99 коп. недоплачених коштів.

Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 18 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 01 грудня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1. просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судами установлено, що з 16 вересня 2010 року по 12 грудня 2012 року ОСОБА_1. працювала в ПАТ КБ «ПриватБанк» на посаді касира-операціоніста другої категорії в м. Старій Самбір Токмацького району Львівської області.

Згідно з переліком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 серпня 1995 року № 647 «Про перелік населених пунктів, яким надається статус гірських», м. Старий Самбір має статус гірського населеного пункту.

12 січня 2010 року позивачу видано посвідчення серії НОМЕР_1 громадянки, яка проживає і працює на території гірського населеного пункту.

Згідно зі ст. 5 Закону України від 15 лютого 1995 року «Про статус гірських населених пунктів в Україні» (далі - Закон № 56/95-ВР) статус особи, яка проживає і працює (навчається) на території населеного пункту, якому надано статус гірського, надається громадянам, що постійно проживають, постійно працюють або навчаються на денних відділеннях навчальних закладів у цьому населеному пункті, про що громадянам виконавчим органом відповідної місцевої ради видається посвідчення встановленого зразка.

Положення про посвідчення громадянина, який проживає, працює (навчається) на території гірського населеного пункту, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1996 року № 345, визначає, що посвідчення є документом, який підтверджує, що громадянину (громадянці) надано статус особи, яка проживає, працює (навчається) на території населеного пункту, якому надано статус гірського, на підставі якого надаються пільги, встановлені ст. ст. 3, 6 Закону № 56/95-ВР.

Таким чином, статус особи, яка проживає, працює (навчається) на території гірського населеного пункту, громадянин набуває з моменту отримання відповідного посвідчення.

Частина 1 ст. 6 Закону № 56/95-ВР визначає, що умови оплати праці осіб, які працюють у гірських районах, встановлюються Кабінетом Міністрів України.

За змістом п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 серпня 1995 року № 648 «Про умови оплати осіб, які працюють в гірських районах» (далі - Постанова № 648) на підприємствах, в установах, організаціях та військових частинах, розташованих на території населених пунктів, яким надано статус гірських, тарифні ставки і посадові оклади працівників, визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами як мінімальні гарантії в оплаті праці, а також встановлені за рішенням Кабінету Міністрів України або за його дорученням, підвищуються на 25 %.

У разі коли підприємство, установа, організація розташовані за межами населеного пункту, якому надано статус гірського, але мають філії, представництва, відділення, інші відокремлені підрозділи і робочі місця в населених пунктах, що мають статус гірських, тарифні ставки та посадові оклади працівників, які постійно в них працюють, також підлягають підвищенню на 25 %.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ч. 1 ст. 94 Кодексу законів про працю України).

Мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може здійснюватися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). До мінімальної заробітної плати не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати (чч. 1, 2 ст. 95 Кодексу законів про працю України).

Відповідно до ст. 97 Кодексу законів про працю України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Статтею 4 Закону України «Про оплату праці» визначені джерела коштів на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, та госпрозрахункових підприємств.

Госпрозрахункові підприємства, відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці», самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

Забезпечення оплати праці працівників, що працюють на підприємствах, розташованих в гірських населених пунктах, вказані підприємства здійснюють за рахунок доходів від своєї діяльності.

Таким чином, оплата праці працівників госпрозрахункових підприємств (організацій), що розташовані на території населених пунктів, яким надано статус гірських, повинна визначатись з урахуванням зазначених норм матеріального права, а положення п. 1 Постанови № 648 слід розглядати як загальний підхід до обчислення підвищення тарифних ставок та посадових окладів працівників, які працюють на таких підприємствах, а не визначення кола осіб, які претендують на таку виплату.

При цьому, слід враховувати, що відповідно до п. 1 Постанови № 648 на 25 відсотків підвищуються тарифні ставки і посадові оклади працівників, які визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами як мінімальні гарантії в оплаті праці, а також встановлені за рішенням Кабінету Міністрів України або за його дорученням.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06 лютого 2012 року у справі № 6-151цс12 та відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

З огляду на зазначене, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, правильно визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» не є стороною генеральної, галузевої чи регіональної угоди, якою встановлюються умови та розмір оплати праці працівників, які постійно працюють в межах населеного пункту, якому надано статус гірського. При цьому, наявність посвідчення про надання позивачу статусу особи, що працює на території населеного пункту, якому надано статус гірського, не свідчить про те, що така особа має право на підвищення встановленого їй посадового окладу на 25 % відповідно до положень п. 1 Постанови № 648.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваних судових рішень.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 18 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 01 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. Савченко Судді: В.І. Амелін