Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів:Ізмайлової Т.Л., Ситнік О.М.,Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Боднар Наталія Володимирівна, про визнання квартири спільним майном подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання права власності на частину квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_11, яка діє в інтересах ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду м. Києва від 11 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання квартири спільним майном подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання права власності на частину квартири, посилаючись на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем у період з 27 листопада 1999 року по 25 вересня 2008 року. В період шлюбу ними було придбано АДРЕСА_1 шляхом інвестування грошових коштів у будівництво. Грошові кошти були внесені повністю. Відповідач лише у 2012 році отримав свідоцтво про право власності на вказану квартиру, а 21 жовтня 2013 року спірну квартиру продав. Вона свою згоду на продаж квартири не надавала, про укладення договору купівлі-продажу квартири дізналася лише під час розгляду справи судом, а тому вважає його недійсним.

Після уточнення позовних вимог, позивач просила: визнати квартиру АДРЕСА_2 об'єктом спільної сумісної власності подружжя; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, ОСОБА_9 21 жовтня 2013 року; визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_2; визнати за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину двокімнатної АДРЕСА_4.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01 грудня 2014 року, позов задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_5 об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_12

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5, укладений 21 жовтня 2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, ОСОБА_9

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_6, у м Києві.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_6, у м Києві.

Повернуто сторони за договором купівлі-продажу від 21 жовтня 2013 року у попередній стан.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 11 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_11, яка діє в інтересах ОСОБА_6 просить скасувати ухвалене рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та заперечення на неї, перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив із того, що квартира АДРЕСА_7 є спільним сумісним майном подружжя, оскільки кошти за інвестиційним контрактом були внесені у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а тому дані кошти є спільними коштами подружжя.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що спірна квартира не є спільним сумісним майном подружжя, оскільки грошові кошти, які були ним інвестовані на придбання спірної квартири є особистою приватною власністю ОСОБА_7

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 27 листопада 2009 року по 25 вересня 2008 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу та свідоцтвом про розірвання шлюбу.

В період шлюбу 05 квітня 2005 року між ОСОБА_7 та ТОВ «Деснабуд» був укладений інвестиційний контракт № 12 (про інвестування у житлове будівництво).

Відповідно до умов контракту його предметом є двокімнатна квартира за адресою об'єкта будівництва: АДРЕСА_8

Грошові кошти за контрактом були внесені у розмірі 245 595, 64 грн у повному обсязі 05 квітня 2005 року, що підтверджується відповідною довідкою та платіжними документами.

20 грудня 2012 року ОСОБА_7 на своє ім'я отримав Свідоцтво про право власності на АДРЕСА_1, яка складається з двох кімнат, жилою площею 37,60 кв. м, загальною площею 74,20 кв. м на праві приватної власності.

21 жовтня 2013 року між ОСОБА_7, з однієї сторони, та ОСОБА_8 і ОСОБА_9, з другої сторони, був укладений договір купівлі-продажу АДРЕСА_1.

Згідно із ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 1 статті 190 ЦК України визначено, що майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї.

Крім того, за правилами ст. 60 СК України <nau://ukr/2947-14|st60> майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 70 СК України <nau://ukr/2947-14|st70> встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58 <nau://ukr/1618-15|st58>, 59 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st59>), і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10 <nau://ukr/1618-15|st10>, 60 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st60>).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд вказаних вимог закону не врахував та дійшов помилкового висновку, що спірна квартира не є спільним сумісним майном подружжя з тих підстав, що шлюб між сторонами було розірвано 25 вересня 2008 року, а свідоцтво про право власності на неї ОСОБА_7 отримав у 2012 році, оскільки одержання ОСОБА_7 свідоцтва про право власності на спірну квартиру лише у 2012 році не має правового значення, так як інвестиційний контракт був укладений ОСОБА_7 05 квітня 2005 року і грошові кошти за вказаним контрактом були внесені у повному обсязі 05 квітня 2005 року, тобто у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, тому майно одержане за цим договором є спільним майном подружжя.

Крім того, суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, врахував рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 березня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_13 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики, яким було встановлено, що грошові кошти у розмірі 250 000,00 грн, які були інвестовані на цільове використання, зокрема на придбання спірної квартири, є особистою приватною власністю ОСОБА_7, так як вони отримані ним в дар від своєї матері ОСОБА_13

Однак апеляційний суд, не звернув уваги на те, що ОСОБА_7 не було надано належних доказів того, що саме ці грошові кошти в розмірі 250 000,00 грн, які отримані ним в дар від своєї матері згідно розписки, були вкладені для придбання спірної квартири, оскільки в даній розписці не зазначено для придбання якої саме квартири були надані грошові кошти ОСОБА_7

Крім того, судом апеляційної інстанції взагалі не надано належної правової оцінки доводам ОСОБА_6, які містяться в запереченнях на апеляційну скаргу про те, що ними було продано спільну трикімнатну квартиру 21 березня 2005 року, яка була придбана подружжям в період шлюбу, і саме ці гроші від продажу були вкладені 05 квітня 2005 року для придбання спірної квартири за інвестиційним контрактом.

В той же час, колегія суддів не може визнати законним та обґрунтованим рішення суду першої інстанції, оскільки ним також не було надано належної правової оцінки вище вказаним обставинам.

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_6, ОСОБА_7 надав рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 березня 2014 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_13 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики, яким було встановлено, що 05 квітня 2005 року ОСОБА_13 (мати відповідача) передала в борг ОСОБА_7 грошові кошти в розмірі 250 000,00 грн для придбання квартири, що підтверджується розпискою.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення, визнав вказані заперечення безпідставними та необґрунтованими, з тих підстав, що дане рішення не може мати преюдиційного значення, оскільки про передачу коштів матір'ю відповідача ОСОБА_7 йдеться лише у мотивувальній частині рішення, а також через те, що дане рішення ухвалене між іншими сторонами. При цьому судом першої інстанції не було враховано роз'яснення, викладені в пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, згідно яких за змістом ч. 3 ст. 14, ч. 3 ст. 61, ч. 2 ст. 223 ЦПК України особи, які не брали участі в цивільній господарській або адміністративній справ, в якій судом ухвалено відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої цивільної справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цими судовими рішеннями. У даному випадку суд має ухвалювати рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів.

Отже ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно зазначив, що рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 березня 2014 року не має преюдиційного значення для вирішення даної справи, однак обставини встановлені вказаним рішенням суд повинен був оцінити з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК України про їх належність та допустимість, які повинні бути підтверджені належними доказами, а також з урахуванням доказів, які можуть бути надані іншою стороною для спростування вказаних обставин.

Також судом першої інстанції при вирішенні даної справи було повернуто сторони за договором купівлі-продажу від 21 жовтня 2013 року у попередній стан, що не узгоджується з вимогами ч.1 ст. 216 ЦК України, якою передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За таких обставин, ухвалені судові рішення підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_11, яка діє в інтересах ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 01 грудня 2014 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 11 березня 2015 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова О.М. Ситнік Г.І. Мостова