УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області про стягнення грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 03 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 21 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області (далі - УВД ФСС НВВПЗ України в Донецькій області), обґрунтовуючи вимоги тим, що з 24 липня 2002 року вона працювала у відповідача. Наказом від 14 листопада 2014 року № 1464-к її було звільнено з роботи з 21 листопада 2014 року у зв'язку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з управлінням. Згідно з цим наказам відповідач повинен був виплатити їй кошти, що належать їй при звільненні, зокрема грошову компенсацію за невикористані 41 день додаткової оплачуваної відпустки як одинокій матері за 2007-2011 роки. Вказану грошову компенсацію відповідач їй не виплатив, повідомивши про те, що її статус одинокої матері не підтверджено належними доказами. Посилаючись, що така відмова відповідача є незаконною, позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просила стягнути на її користь з відповідача невиплачену грошову компенсацію за невикористані 41 день додаткової оплачуваної відпустки як одинокій матері за 2007-2011 роки в розмірі 9 186 грн 87 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 листопада 2014 року по 23 березня 2015 року в розмірі 27 967 грн 74 коп. Крім цього позивач зазначає, що вищевказаними незаконними діями відповідача їй було заподіяно моральну шкоду, яка виразилася у душевних стражданнях через порушення її конституційного права на своєчасне отримання винагороди за працю. На підставі викладеного та вимог ст. 237-1 КЗпП України просила стягнути на її користь з відповідача 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 03 квітня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з УВД ФСС НВВПЗ України в Донецькій області на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за невикористані 41 день додаткової відпустки як одинокій матері за 2007-2011 роки в розмірі 8 065 грн 52 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 21 липня 2015 року рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 03 квітня 2015 року в частині відмови в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Стягнуто з УВД ФСС НВВПЗ України в Донецькій області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 13 870 грн 18 коп. та 1 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі УВД ФСС НВВПЗ України в Донецькій області просить скасувати рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду й ухвалити нове рішення про відмову в позові, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 перебувала у трудових відносинах з УВД ФСС НВВПЗ України в Донецькій області, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а. с. 13, 14).

Наказом УВД ФСС НВВПЗ України в Донецькій області від 14 листопада 2014 року № 1464-к ОСОБА_3 звільнено на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з управлінням.

У п. 2 зазначеного наказу визначено, що ОСОБА_3 слід виплатити: вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку; грошову компенсацію за 41 календарний день невикористаної додаткової оплачуваної відпустки як одинокій матері за період роботи у 2007-2011 роки та за 35 календарних днів щорічної основної та додаткової відпусток за особливий характер праці (ненормований робочий день) за період роботи з 24 липня 2013 року по 21 листопада 2014 року (а. с. 93).

З акта від 24 листопада 2014 року вбачається, що в особовій справі ОСОБА_3 виявлено факт відсутності певних документів (а. с. 95).

У зв'язку з виявленням відсутності документів, що підтверджують статус ОСОБА_3 як одинокої матері для отримання додаткової оплачуваної відпустки, наказом від 24 листопада 2014 року № 1524-к до наказу від 14 листопада 2014 року № 1464-к внесено зміни до п. 2 та викладено його в новій редакції, зокрема визначено, що при звільненні ОСОБА_3 слід виплатити вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку та грошову компенсацію за 35 календарних днів щорічної основної та додаткової відпусток за особливий характер праці (ненормований робочий день) за період роботи з 24 липня 2013 року по 21 листопада 2014 року (а. с. 94).

Також встановлено, що 02 грудня 2014 року відповідачем на адресу ОСОБА_3 направлено лист № 01-02М8-1252, в якому пропонувалося надати документи для підтвердження статусу одинокої матері у 2007-2011 роках для виплати їй грошової компенсації за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки як одинокій матері (а. с. 27).

З метою підтвердження статусу одинокої матері ОСОБА_3 10 грудня 2014 року направила відповідачу свідоцтво про народження дитини - ОСОБА_4 серії НОМЕР_1, видане 25 травня 2010 року (повторно), свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 24 травня 1997 року, свідоцтво про зміну прізвища дитини серії НОМЕР_3, домову книгу, 2 довідки зі школи, паспорт та ідентифікаційний код (а. с. 23).

Листом від 22 грудня 2014 року № 01-0749-145 відповідач повідомив ОСОБА_3 про те, що надані нею документи не підтверджують статус одинокої матері у 2007-2011 роках та їй відмовлено у виплаті грошової компенсації (а. с. 100, 101).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_3 після розірвання шлюбу виховує доньку сама, що підтверджується довідкою зі школи, ліцею, особовою справою по обліку кадрів, довідкою житлових органів, тому має статус одинокої матері, внаслідок чого має право на отримання компенсації за невикористану відпустку відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки».

Відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягненні моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що під час звільнення ОСОБА_4 не було підтверджено її статус одинокої матері, тому вина відповідача у несвоєчасному розрахунку відсутня.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалюючи рішення про задоволення цих вимог, апеляційний суд вважав, що оскільки ОСОБА_3 не отримувала компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як одинокої матері, при звільненні з нею не був проведений остаточний розрахунок, тому на її користь з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України. З таких же підстав суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України.

Такі висновки суду апеляційної інстанції відповідають вимогам закону та ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про відпустки» жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, одинокій матері, батьку, який виховує дитину без матері (у тому числі й у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла дитину під опіку, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів.

Визначення «одинокої матері» наведено у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» та п. 5 ч. 12 ст. 10 Закону України «Про відпустки».

Так, згідно із зазначеною постановою Пленуму одинокою матір'ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

У п. 5 ч. 12 ст. 10 Закону України «Про відпустки » визначено одиноку матір як таку, яка виховує дитину без батька.

Чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред'явити жінці, яка виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки.

Тому одним із документів для підтвердження того, що батько не бере участі у вихованні дитини, можуть бути: рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав, рішення органів опіки та піклування або суду щодо участі батька у вихованні дитини, ухвала суду або постанова слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів, тощо.

Крім того, підтвердженням відсутності участі батька у вихованні дитини може бути акт, складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією чи будь-якою іншою комісією, утвореною на підприємстві, в установі, організації, а також довідка зі школи про те, що батько не бере участі у вихованні дитини (не спілкується з вчителями, не забирає дитину додому, не бере участі в батьківських зборах) тощо.

Отже, розлучена жінка, яка дійсно виховує сама дитину (без батька), для отримання додаткової соціальної відпустки має надати копію свідоцтва про народження дитини, копію свідоцтва про розірвання шлюбу та документ, який підтверджував би те, що батько не бере участі у вихованні дитини.

У ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно зі ст. ст. 116, 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Отже, вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно встановив фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та дійшли обґрунтованого висновку, що позивачем підтверджено належними та допустимими доказами її статус як одинокої матері, про що відповідачу було відомо, внаслідок чого ОСОБА_3 має право на отримання компенсації за невикористану відпустку відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки».

Доводи касаційної скарги щодо непідтвердження ОСОБА_3 статусу одинокої матері є безпідставними, були предметом перевірки судів попередніх інстанцій та спростовуються матеріалами справи, зокрема й поясненнями батька ОСОБА_4 - ОСОБА_5, наданими у справі про стягнення з нього аліментів на дочку, щодо перебування його в іншому шлюбі, наявності інших дітей та неможливістю у зв'язку із цим брати участь у вихованні та утриманні ОСОБА_4 (а. с. 34-42).

Крім того, задовольняючи вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що оскільки позивач мала право на отримання компенсації за невикористану відпустку, яку відповідачем не було їй виплачено під час звільнення, тому відповідно позивач має право на стягнення коштів, передбачених положеннями ст. ст. 116, 117 КЗпП України.

Також апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення на користь позивача 1 000 грн на відшкодування моральної шкоди на підставі вимог ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, визначивши її розмір з урахуванням принципів розумності та справедливості.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставинами, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки доводи касаційної скарги стосуються переоцінки доказів, викладених в оскаржуваних рішеннях, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області відхилити.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 03 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 21 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

А.В.Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак