Справа № 344/4904/15-ц
Провадження № 22-ц/779/2672/2015
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Васильковського В.М.

суддів: Девляшевського В.А., Меленко О.Є.,

секретар Мельник О.В.,

з участю відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання інформації неправдивою, спростування інформації за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Івано-Франківського міського суду від 05 жовтня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

у березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся з даним позовом посилаючись на те, що у скарзі від 28.01.2015 на ім`я голови Держфінінспекції України відповідачі поширили відносно нього недостовірну інформацію, а саме: «Випадки обману та шахрайства із сторони ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_8 непоодинокі. Деякі з них вдалося замовчати, але окремі ні. На даний час Івано-Франківським міським судом розглядається кримінальна справа щодо обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 190 КК України. Раніше при зустрічах ОСОБА_8 з потерпілими ОСОБА_3 теж був присутнім і особисто обіцяв нам повернути кошти, якими шахрайським шляхом заволоділа його дружина і тільки щоб ми його не вплутували як співучасника до злочинів дружини, так як тоді він не зможе повернути нам кошти. На даний час ОСОБА_3 працює у Вашій установі і при зустрічах з нами потерпілими вже погрожує тим, що він використовуючи всі можливості, які йому надаються посадою у Вашій установі, буде впливати на правоохоронні органи, банки в яких у нас є кредити, які ми були змушені отримувати для покриття матеріальних збитків, що були спричинені шахрайськими діями ОСОБА_8 для того, щоб ми відмовилися від своїх претензій до його дружини. В своїх погрозах ОСОБА_3 запевняє, що він особисто готовий проплатити власні кошти для ініціювання перевірок фінансово-господарської діяльності, так як ми є підприємцями, і здійснювати супровід цих перевірок. Незважаючи на те, що кримінальна справа порушена та розслідується стосовно тільки ОСОБА_8, проте вважаємо, що всі свої дії вона погоджувала з чоловіком ОСОБА_3 та здійснювала за його вказівкою. ОСОБА_8 навіть розлучилась із ОСОБА_3 тільки для того, щоб відвести підозри від чоловіка, який раніше займав відповідальну посаду в Прикарпатському університеті ім. В.Стефаника. Натомість вони й надалі продовжують проживати разом, обманювати людей та погрожувати нам потерпілим». Позивач просив визнати вказану інформацію неправдивою та такою, що принижує його честь і гідність, а також ділову репутацію, як громадянина та державного службовця; зобовязати відповідачів таким самим способом спростувати викладену неправдиву інформацію та стягнути з них на його користь 60 000 грн завданої моральної шкоди.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 05 жовтня 2015 року позов задоволено частково. Визнано неправдивою та такою, що принижує честь і гідність ОСОБА_3 інформацію, що вказана у скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до голови Державної фінансової інспекції України, а саме: «Випадки обману та шахрайства із сторони ОСОБА_3 та його дружини - непоодинокі. Деякі з них вдалося замовчати, але окремі ні. …На даний час ОСОБА_3 працює у Вашій установі і при зустрічах з нами потерпілими вже погрожує нам тим, що він використовуючи всі можливості, які йому надаються посадою у Вашій установі, буде впливати на правоохоронні органи, банки, в яких у нас є кредити, які ми були змушені отримувати для покриття матеріальних збитків, що були спричинені шахрайськими діями ОСОБА_8 для того, щоб ми відмовилися від своїх претензій до його дружини. … В своїх погрозах ОСОБА_3 запевняє, що він особисто готовий проплатити власні кошти для ініціювання фінансових перевірок фінансово-господарської діяльності, так як ми є підприємцями, і здійснювати супровід цих перевірок. … ОСОБА_8 навіть розлучилась із ОСОБА_3 тільки для того, щоб відвести підозри від чоловіка, який раніше займав відповідальну посаду в Прикарпатському університеті ім. В.Стефаника. Натомість вони й надалі продовжують проживати разом, обманювати людей та погрожувати нам потерпілим»; зобов`язано ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 спростувати вказану інформацію таким же способом, в який її було поширено; стягнуто солідарно з відповідачів на користь ОСОБА_3 2500 грн моральної шкоди. В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідачі посилаються на незаконність та необґрунтованість судового рішення, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначають, що виклад відомих їм обставин причетності позивача до кримінальних правопорушень є оціночними судженнями, а не недостовірною інформацією, і не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Конституцією України гарантовано їх право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не врахував, що метою їх звернення зі скаргою було прохання провести службову перевірку щодо доцільності та можливості перебування ОСОБА_3 на займаній посаді. Не врахував суд і те, що Івано-Франківським міським судом розглядається кримінальна справа про обвинувачення ОСОБА_8 за ст. 190 КК України, а на досудовому слідстві є кримінальне провадження щодо ОСОБА_3 за ст. 386 КК України. Скарга ними подана до державного та правоохоронного органу, оскільки усі особи мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, посадових і службових осіб цих органів, які зобовязані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Держфінінспекція, будучи наділена функціями здійснення перевірок за заявами і зверненнями громадян, провела перевірку поданої заяви та надала відповідь. Тому просять оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав. ОСОБА_3, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, не зявився, що згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає її розглядові.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши подані докази і доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Встановлено, що 28.01.2015 відповідачі надіслали на ім`я голови Державної фінансової інспекції України скаргу з проханням проведення службової перевірки і розслідування відносно ОСОБА_3, доцільності перебування його на займаній посаді.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що поширення інформації про позивача або про його колишню дружину як про шахраїв за місцем його роботи до вступу в законну силу обвинувального вироку суду є поширенням неправдивої інформації, що спрямоване на порушення честі та гідності фізичної особи. Відповідачі не вправі були поширювати за місцем роботи позивача інформацію щодо його особистого життя та відносин з дружиною, причини розірвання шлюбу, спільного проживання тощо без його згоди, і не довели ту обставину, що вони поширювали таку інформацію за згодою позивача. Крім того, на думку суду, до компетенції Державної фінансової інспекції України не входить питання розслідування шахрайства чи особистого життя позивача, тому вказана установа не може вважатися державним органом, до якого відповідачі звернулись для реалізації свого права на звернення громадян.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки вони зроблені судом при неправильному застосуванні норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що 26.01.2015 ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулись зі скаргою на ім`я голови Державної фінансової інспекції України на неправомірні, на їх думку, дії працівника цієї установи ОСОБА_3, просили за наведеними фактами провести службову перевірку щодо доцільності та можливості його перебування на займаній посаді.

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обгрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Закон України "Про звернення громадян" забезпечує громадянам можливість брати участь в управлінні державними і громадськими справами, впливати на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, відстоювати свої права і законні інтереси та поновлювати їх у разі порушення шляхом викладення в письмовій або усній формі пропозицій (зауважень), заяв (клопотань) і скарг.

Згідно з ч. 5 ст. 55 Конституції України "кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань", а в ст. 4 Закону України "Про звернення громадян" передбачено підстави, які дають громадянам право оскаржувати рішення, дії (бездіяльність) у сфері управлінської діяльності.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд першої інстанції повинен був визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Не можуть бути предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Крім того, поза увагою суду першої інстанції залишились роз'яснення, дані у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" про те, що згідно положень статті 40 Конституції України та з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, а не поширення недостовірної інформації.

Разом із тим звернення має бути адресоване органу державної влади, органу місцевого самоврядування та посадовій і службовій особам цих органів, що компетентні розглянути таке звернення. Наявність у зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і це звернення було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України.

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

На час подачі відповідачами скарги ОСОБА_3 працював головним державним фінансовим інспектором відділу контролю у сфері освіти, науки, спорту та інформації Державної фінансової інспекції України в Івано-Франківській області.

Відповідно до п. п. 6, 11 ст. 4 Положення про Державну фінансову інспекцію України, затвердженого постановою КМ України від 06.08.2014 № 310, Держфінінспекція відповідно до покладених на неї завдань: здійснює розгляд листів, заяв і скарг про факти порушення законодавства з фінансових питань, вживає згідно із законодавством відповідних заходів для їх усунення; здійснює розгляд звернень громадян з питань, пов'язаних з діяльністю Держфінінспекції, її територіальних органів.

Крім того, згідно п. 1 ст. 5 цього Положення Держфінінспекція з метою організації своєї діяльності забезпечує в межах повноважень, передбачених законом, здійснення заходів щодо запобігання корупції і контроль за їх реалізацією в апараті Держфінінспекції, її територіальних органах, на підприємствах, в установах та організаціях, що належать до сфери її управління.

Наказом начальника Державної фінансової інспекції України в Івано-Франківській області від 03.02.2015 призначено службове розслідування за зверненням відповідачів щодо можливого зловживання службовим становищем головним державним фінансовим інспектором Сівківим В.П.

З огляду на викладене у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" роз'яснення, суд першої інстанції дійшов помилкового виснову, що оскільки до компетенції Державної фінансової інспекції України не входить питання розслідування шахрайства чи особистого життя позивача, тому вказана установа не може вважатися державним органом, до якого відповідачі звернулись для реалізації свого права на звернення громадян.

Колегія суддів вважає, що офіційне звернення відповідачів до державного органу, в якому працював позивач, яке містить певні відомості про використання останнім свого службового становища при спілкуванні з ними, було передано не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою перевірки питань, повязаних з діяльністю посадової особи територіального органу Держфініспеції України. Тому таке звернення за змістом ст. 277 ЦК України не може вважатися поширенням недостовірної інформації, яка порушує особисті немайнові права або завдає шкоди інтересам посадової особи цього органу.

Неправильним є посилання суду першої інстанції на Рішення Конституційного Суду України від 20.01.2012 № 2-рп/2012 про заборону поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди відносно її особистого та сімейного життя, як підставу для задоволення позову. Вказівка у скарзі відповідачів на те, що «ОСОБА_8 розлучилась із ОСОБА_3, щоб відвести підозри від чоловіка, який раніше займав відповідальну посаду в Прикарпатському університеті. Натомість вони й надалі продовжують проживати разом, обманювати людей та погрожувати нам потерпілим» не містить будь-яких заборонених відомостей або даних про сімейні відносини позивача. До того ж, у цьому рішенні Конституційного Суду України міститься виняток про інформацію, що стосується здійснення особою, яка займає посаду, повязану з виконанням функцій держави, своїх службових повноважень.

Парламентська ОСОБА_9 Європи у своїй Резолюції від 25.12.2008 № 1165 (1998) вказала, що публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на приватність їхнього життя (пункт 6).

Крім того, як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 10.04.2003 № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей), проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах "Нікула проти Фінляндії", "Яновський проти Польщі" та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що скарга ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до голови Державної фінансової інспекції України на дії службової особи її територіального органу ОСОБА_3 не містить ознак поширення недостовірної інформації, оскільки їх звернення було викликано наміром виконати свій громадянський обов'язок і захистити свої права та законні інтереси у спосіб, передбачений ст. ст. 40, 55 Конституції України і було адресоване органу державної влади, що компетентний розглянути таке звернення.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 05 жовтня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання інформації неправдивою, спростування інформації відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення. Касаційна скарга на рішення може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Васильковський В.М.

Судді: Девляшевський В.А.

ОСОБА_10