У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справусправу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агроблаго», ОСОБА_4, третя особа - реєстраційна служба Чернігівського міського управління юстиції, про визнання недійсними правочину, свідоцтва про право власності на квартиру та визнання права власності на частку квартири за касаційними скаргами товариства з обмеженою відповідальністю «Агроблаго» на ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 4 серпня 2015 року й рішення апеляційного суду Чернігівської області від 4 серпня 2015 року та касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 4 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що за час перебування її в шлюбі з ОСОБА_4 ними придбана квартира АДРЕСА_1. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 8 травня 2014 року за нею визнано право власності на 1/2 частку зазначеної квартири, проте державний реєстратор відмовив у реєстрації цього права власності, оскільки власником спірної квартири є товариство з обмеженою відповідальністю «Агроблаго» (далі - ТОВ «Агроблаго»). Позивач вважала, що правочин щодо передачі квартири шляхом рішення загальних зборів до статутного капіталу товариства є недійсним, оскільки відповідач діяв без її згоди.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд визнати недійсними правочин передачі ОСОБА_4 до статутного капіталу ТОВ «Агроблаго» квартири АДРЕСА_1, свідоцтво про право власності, видане ТОВ «Агроблаго» на підтвердження реєстрації права власності на цю квартиру та визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 травня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 4 серпня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 скасовано, провадження у справі в цій частині закрито з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 4 серпня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ТОВ «Агроблаго» про визнання недійсними правочину, свідоцтва про право власності на квартиру та визнання права власності на її частку і доОСОБА_4 про визнання недійсними правочину, свідоцтва про право власності на квартиру скасовано, ухвалено нове рішення, яким частково задоволено ці вимоги.

Визнанонезаконною передачу ОСОБА_4 до статутного капіталу ТОВ «Агроблаго» 1/2 частки квартири АДРЕСА_1.

Визнанонедійсним свідоцтво про право власності ТОВ «Агроблаго» на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, видане 21 лютого 2014 року реєстраційною службою Чернігівського міського управління юстиції Чернігівської області.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційних скаргах ТОВ «Агроблаго»просить ухвалу апеляційного суду та рішення апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення її позову в повному обсязі.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що підстав для визнання недійсним правочину щодо передачі ОСОБА_4 до статутного капіталу ТОВ «Агроблаго» спірної квартири невстановлено, при цьомузадоволення вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності ТОВ «Агроблаго» на спірну квартиру може мати місце лише після скасування рішення про державну ресторацію права власності на неї за ТОВ «Агроблаго» від 21 лютого 2014 року.У зв'язку з відсутністю підстав для задоволення вказаних вимог не підлягають задоволенню і вимоги про визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частку спірної квартири.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов ОСОБА_3, виходив із того, що належна позивачу частина спірної квартири незаконно перебуває у власності ТОВ «Агроблаго», оскільки її передано у власність даного товариства особою, яка не мала на це права, тому видане Реєстраційною службою Чернігівського міського управління юстиції ТОВ «Агроблаго» свідоцтво про право власності на 1/2 частку спірної квартири, яка належить ОСОБА_3, є незаконниму силу ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Крім того, закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частку квартири, суд виходив із наявності рішення суду від 8 травня 2014 року про виділення у власність ОСОБА_3 1/2 частки спірної квартири в порядку поділу майна подружжя, яке набрало законної сили. При цьому апеляційний суд задовольнив такі вимоги позивача до ТОВ «Агроблаго», оскільки останнє не брало участь у справі про поділ майна подружжя.

Проте повністюпогодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 21 листопада 2003 року до 2 жовтня 2013 року. За час шлюбу ними 27 лютого 2013 року була придбана квартира АДРЕСА_1.

Згідно зі статутом, затвердженим загальними зборами засновників ТОВ «Агроблаго» на підставі протоколу від 11 лютого 2014 року № 1, єдиним засновником товариства є ОСОБА_4, його частка (100 %) у статутному капіталі становить 367 900 грн. В якості свого майнового вкладу до статутного капіталу ТОВ «Агроблаго» ОСОБА_4відповідно до рішення загальних зборів передав належне йому майно, а саме - квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21лютого 2014 року квартира АДРЕСА_1 належить в цілому на праві приватної власності ТОВ «Агроблаго». Державну реєстрацію ТОВ «Агроблаго» проведено 13 лютого 2014 року.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 8 травня 2014 року, яке набрало законної сили 25 липня 2014 року, у власність ОСОБА_3 виділено 1/2 частку вищевказаної квартири.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції від 22 серпня 2014 року ОСОБА_3 відмовлено у державній реєстрації права спільної часткової приватної власності на 1/2 частку спірної квартири з тих підстав, що на дату ухвалення вищевказаного рішення суду квартира не перебувала у власності ОСОБА_4

У порушення вимог цивільного законодавства та положень ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України апеляційний суд не звернув уваги на те, що за правилами недійсності правочинів не можна визнавати документи, які за своїм змістом не є правочинами. До таких документів слід відносити, наприклад, рішення органів державної влади; свідоцтва (про право власності на житло, про право на спадщину, про придбання майна з публічних торгів, державний акт на земельну ділянку, ордер тощо); рішення, записи про реєстрацію (реєстрація домоволодіння, актів громадянського стану); протоколи загальних зборів господарських товариств, рішення загальних зборів громадських об'єднань, розпорядження про реєстрацію за місцем проживання фізичної особи та багато інших документів (акт приймання-передачі, товарний чек).

Зазначене підтверджується роз'ясненнями, наданими у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 11 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

У ст. 15Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено порядок проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень, зокрема, видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених ст. 18 цього Закону.

Отже, ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» містить лише перелік випадків, коли свідоцтво про право власності на нерухоме майно видається, тому посилання апеляційного суду на дану норму є безпідставним.

Судом установлено, що ОСОБА_3 просила визнати недійсним правочин передачі ОСОБА_4 до статутного капіталу ТОВ «Агроблаго» спірної квартири на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Проте апеляційний суд не врахував, що передача спірної квартири до статутного капіталу ТОВ «Агроблаго» відбулась на підставі рішення загальних зборів засновників, оформленого протоколом загальних зборів засновників про заснування ТОВ «Агроблаго» від 11 лютого 2014 року № 1 та статуту товариства, затвердженого цим же рішенням, які не є правочинами.

Згідно зі ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про господарські товариства» господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками. До господарських товариств належать, зокрема, товариства з обмеженою відповідальністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про господарські товариства» товариство є власником, у тому числі майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу.

Так, власником майна в товаристві з обмеженою відповідальністю є саме товариство, а не його учасники.

Також у п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що ст. 12 Закону України «Про господарські товариства» встановлено, що власником майна, переданого йому засновниками і учасниками, є саме товариство. Вклад до статутного фондугосподарського товариства не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Виходячи зі змісту частин 2, 3 ст. 61 СК України, якщо вклад до статутного фонду господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім'ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів.

У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст. 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

Таким чином, уразі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, заснованого одним із них, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-79цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Отже, починаючи з 19 лютого 2014 року квартира АДРЕСА_1, після передачі в якості вкладу до статутного капіталу, перебуває вже не у власності ОСОБА_4 або ОСОБА_3 чи у їх спільній сумісній власності, а є власністю ТОВ «Агроблаго», про що є відповідне свідоцтво.

Частиною ч. 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Проте у абз. 2 п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що за змістом ч. 3 ст. 61 ЦПК обставини, встановлені під час розгляду справи за позовом про право на майно, не мають обов'язкової сили для осіб, які не брали участі у справі.

Ураховуючи викладене, оскільки ТОВ «Агроблаго» не було залучено до участі в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частку майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ майна подружжя, то належне товариству майно в рамках зазначеної справи не могло, а ні бути поділеним, а ні змінити свою приналежність.

Крім того, п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладення мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Так, на час ухвалення рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 8 травня 2014 року про задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частку майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ майна подружжя спірна квартира вже належала на праві власності ТОВ «Агроблаго».

Проте відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України провадження у цивільний справі може бути закрито з підстав наявності рішення в іншій справі, що набрало законної сили, у разі, коли в обох справах є тотожними одночасно сторони, підстави і предмет позову.

Отже, у порушення ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернув, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не врахував, що вклад до статутного фонду господарського товариства не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, у зв'язку з чим у ОСОБА_3 виникає лише право вимоги виплати половини вартості внесеного майна та, застосувавши положення до п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позовних вимог із закриттям провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частку квартири.

Разом з тим не може залишатись в силі й рішення суду першої інстанції, як просить в касаційній скарзі ТОВ «Агроблаго», оскільки у порушення вимог п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України суд не уточнив позовних вимог, не з'ясував всіх фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення спору.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, щов силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Агроблаго» та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 травня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 4 серпня 2015 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 4 серпня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик