Справа № 462/2719/15 Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/783/6809/15 Доповідач в 2-й інстанції: Тропак О. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого Тропак О.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.,

за участю секретаря Іванової О.О.,

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою третьої особи на стороні відповідача Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, до якої приєднався відповідач -Львівська міська рада, на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до Львівської міської ради про визнання права власності на реконструйовану і збільшену у площі квартиру за участю на стороні відповідача третіх осіб: Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради та Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області ,-

в с т а н о в и л а :

В квітні 2015 року ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7 звернулися в суд з позовом про визнання права спільної сумісної власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 з тих підстав, що позивачі є співвласниками квартири АДРЕСА_1. Загальна площа квартири на момент набуття права власності на неї складала 46, 2 кв.м., а житлова - 17 кв. м. Бажаючи поліпшити існуючі житлові умови, позивачі розпочали реконструкцію власного житла шляхом збільшення його площі за рахунок добудови і влаштування окремих входів до квартир НОМЕР_1 і НОМЕР_2. Будівництво було розпочато без наявності дозвільних документів, однак 28 липня 2003 року легалізоване розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 679 відповідно до якого було дозволено завершити розпочату реконструкцію згідно з погодженими проектними пропозиціями. При проведенні будівельних робіт позивачі дотримались існуючих ДБН, санітарних, протипожежних і архітектурних норм і вимог, не порушили прав третіх осіб. Завершити заплановане будівництво з дотриманням усіх приписів дозволу на будівництво - розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 679 від 28 липня 2003 року - було неможливо Зокрема, позивачі не оформили право землекористування та не отримали дозвіл на ведення будівельних робіт в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю. Проте самі ці приписи розпорядження вони і не могли виконати в силу вимог законодавства чинного на час прийняття цього дозвільного документу. Звернення позивачів до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради з приводу введення в експлуатацію реконструйованої квартири залишилося без реагування, а тому відповідач фактично не визнає їхнього права власності на спірне нерухоме майно у його оновленому вигляді.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 03 вересня 2015 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 право спільної сумісної власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 з урахуванням добудови на неї, загальною площею 96, 4 кв.м.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржено третьою особою Залізничною районною адміністрацією, яка покликаючись на його незаконність просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обгрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що 28 липня 2003 року головою Залізничної районної адміністрації винесено розпорядження № 679, яким надано дозвіл на продовження робіт по реконструкції спірної квартири. Однак таке розпорядження видане строком на 2 роки, тобто до 28 липня 2005 року. З часу винесення даного розпорядження позивачі не звертались до органів місцевого самоврядування в т.ч. і до Залізничної районної адміністрації з проханням продовження дії, внесення змін у зв'язку з неможливістю виконати умови такого розпорядження, не оскаржували таке у судовому порядку. Відтак покликання суду в рішенні, в якості доказу на підставу задоволення такого на розпорядження голови Залізничної районної адміністрації від 28 липня 2003 року № 679 як на дозвільний документ є безпідставним з огляду на закінчення дії такого 28 липня 2005 року. З 28 липня 2005 року будівництво здійснене позивачами відноситься до самочинного і позивачі мали б повторно звернутись до міжвідомчої комісії при Залізничній районній адміністрації з метою надання дозволу на технічну експлуатацію здійсненої ними реконструкції квартири за рахунок прибудови. Більше того, позивачам було надано відповідь Залізничною районною адміністрацією від 28 травня 2015 року відповідно до якої районна адміністрація не розглянула по суті питання про погодження самочинного будівництва з огляду на те, що позивачами не надано документів, вичерпний перелік яких встановлено п. 4.2 Положення про врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові, яке затверджено ухвалою виконавчого комітету Львівської міської ради 09 вересня 2011 року № 835. Аналогічного змісту надана відповідь і Департаментом архітектурно-будівельного контролю у Львівській області.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідача і третьої особи, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити з наступних мотивів.

У відповідності до ч. 1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно матеріалів справи квартира позивачів , загальною площею 46,20 кв.м., розташована на 1-му і 2-му поверсі двоповерхового будинку.

Розпорядженням Залізничної районної адміністрації № 679 від 28.07.05 року позивачам надано дозвіл на продовження робіт по реконструкції їхньої квартири з розширенням за рахунок двоповерхової прибудови розміром 6,3 х 6,3 м., та вказано, зокрема, звернутися в Львівське міське управління земельних ресурсів для вирішення питання земелекористування, на протязі 3-х місяців з дня прийняття даного розпорядження розробити через ліцензовану проектну організацію документацію на будівництво , погодити її у встановленому порядку з управлінням архітектрури і містобудування, і отримати дозвід на виконання будівельних робіт в міській інспекції Держархбудконтролю.

Однак , позивачами не було надано доказів в підтвердження того, що прибудова до їхньої квартири була здійснена:

на земельній ділянці, відведеній для здійснення прибудови до житлового будинку;

з належного дозволу чи належно затвердженого проекту;-

відтак, у відповідності до положень ч. 1 ст. 376 ЦК України, прибудова, яка була здійснена позивачами вважається самочинним будівництвом.

У відповідності до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

У відповідності до ч. 3 ст. 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване майно.

У відповідності до роз»яснень, наведених у Постанові Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)»:

- За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України). У зв»язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати наявність спору про право ( другий абзац пункту 9 Постанови);

Позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на чужій земельній ділянці може бути пред»явлено до органу державної влади або органу місцевого самоврядування та власника (користувача) земельної ділянки у випадку забудови на земельній ділянці , яка належить до державної чи комунальної власності або фізичній чи юридичній особі.

Водночас у цій справі позивачами не було надано доказів:

в підтвердження тієї обставини , що перед пред»явленням позову позивачі зверталися в Департамент архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області з декларацією про готовність об»єкта до експлуатації та здійснювали інші необхідні дії, передбачені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльнсті « та Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об»єктів, затверджених постановою КМ України від 13.04.11 р № 461.

А також не надано доказів про надання позивачам, у встановлему порядку, земельної ділянки, під уже споруджену прибудову.

Таким чином, реконструкція квартири НОМЕР_2 в АДРЕСА_1 з прибудовою до цієї квартири була здійснена на земельній ділянці, що не була відведена для житлового будівництва, не було отримано позивачами і документів, які давали би право виконувати будівельні роботи, а також у позивачів не було належно затвердженого проекту. За таких обставин, у відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦК України спірний об»єкт слід вважати самочинним будівництвом, і у відповідності до ч. 2 ст. 376 ЦК України, позивачі не могли набути права власності на цей об»єкт.

Враховуючи те, що земельна ділянка, на якій позивачами було здійснено добудову до своєї квартири , не перебувала у власності позивачів, не була надана Львівською міською радою позивачам в оренду для житлового будівництва чи - під уже збудоване нерухоме майно, то не було також підстав, встановлених ч. 3 ст. 376 ЦК України, та зважаючи на те, що представники відповідача - Львівської міської ради та третьої особи - Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, при розгляді справи судом першої інстанції, заперечували проти визнання за позивачами права власності на самочинне будівництво, у справі були відсутні правові підстави для визнання за позивачами права власності на самочинно збудоване майно за рішенням суду.

Оскільки позивачами не було доведено законності, проведеного ними самочинного будівництва, зокрема здійснення прибудови до їхньої квартири, та зважаючи на очевидність неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а саме положень ч. ч. 1-3 ст. 376 ЦК України, що призвело до порушення законних прав і інтересів власника земельної ділянки в особі Львівської міської ради, апеляційну скаргу належить задовольнити, оскаржене рішення скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу третьої особи на стороні відповідача Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради , до якої приєднався відповідач -Львівська міська рада, - задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 вересня 2015 року скасувати і ухвалити нове.

У задоволенні позову про визнання за ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 права спільної сумісної власності на реконструйовану квартиру НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 з урахуванням добудови до неї, загальною площею 96,4 кв.м. - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий Тропак О.В.

Судді: Приколота Т.І.

Федоришин А.В.