Ухвала

іменем україни

15 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, обґрунтовуючи вимоги тим, що 24 грудня 2009 року між нею та відповідачем укладено договір позики, відповідно до умов якого вона надала відповідачу в борг 159 360 грн, що еквівалентно 20 000 доларів США терміном до 24 березня 2009 року. 05 березня 2010 року між ними укладено договір про зміни до договору позики, відповідно до яких збільшено розмір позики до 319 368 грн, що еквівалентно 40 000 доларів США та встановлено строк повернення коштів до 01 червня 2010 року. У встановлений в договорі строк ОСОБА_4 кошти не повернув, у зв'язку з чим 04 вересня 2012 року вона звернулася до нотаріуса про вчинення виконавчого напису про стягнення з ОСОБА_4 на її користь 319 368 грн, що еквівалентно 40 000 доларів США. Виконавчий напис звернуто до виконання, відкрито виконавче провадження, яке боржником добровільно не виконується. Посилаючись на те, що ОСОБА_4 не виконав свої зобов'язання за договором позики, позивач просила стягнути з відповідача 352 284 грн 32 коп., з яких: 147 385 грн 72 коп. - проценти за користування позикою за період з 24 грудня 2009 року по 26 березня 2015 року; 46 172 грн 70 коп. -три проценти річних за період з 01 червня 2010 року по 26 березня 2015 року; 158 725 грн 90 коп. - індекс інфляції за період з 01 червня 2010 року по 26 березня 2015 року.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2015 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 352 284 грн 32 коп., з яких: 147 385 грн 72 коп. -проценти за користування позикою за період з 24 грудня 2009 року по 26 березня 2015 року; 46 172 грн 70 коп. - 3 % річних за період з 01 червня 2010 року по 26 березня 2015 року; 158 725 грн 90 коп. - індекс інфляції за період з 01 червня 2010 року по 26 березня 2015 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції й ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову в позові, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення повністю не відповідають.

Судами встановлено, що 24 грудня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримав позику в розмірі 159 360 грн, що еквівалентно 20 000 доларів США терміном до 24 березня 2009 року (а. с. 8).

05 березня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір про зміни та доповнення до договору позики від 24 грудня 2009 року, згідно з умовами якого ОСОБА_4 отримав позику в розмірі 319 368 грн, що еквівалентно 40 000 доларів США терміном до 01 червня 2010 року (а. с. 9).

Виконавчим написом приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Тимченко Т.В. від 14 вересня 2012 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 невиплачені за вищевказаним договором позики кошти в розмірі 319 368 грн, строк повернення яких настав 01 червня 2010 року (а. с. 10).

На підставі зазначеного виконавчого напису постановою відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 20 листопада 2012 року відкрито виконавче провадження (а. с. 11).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідач зобов'язалась повернути позику в строк до 01 червня 2010 року, зобов'язання не виконано, тому на підставі ст. 625 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843697/ed_2014_07_24/pravo1/T030435.html?pravo=1> з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти за користування коштами за період з 24 грудня 2009 року по 26 березня 2015 року, інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми за період з 01 червня 2010 року по 26 березня 2015 року.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. ст. 256 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843297/ed_2014_07_24/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 257 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843298/ed_2014_07_24/pravo1/T030435.html?pravo=1> позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843302/ed_2014_07_24/pravo1/T030435.html?pravo=1> перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до положень ст. 264 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843305/ed_2015_05_14/pravo1/T030435.html?pravo=1> здійснення виконавчого напису не є підставою для переривання перебігу позовної давності, про що вірно встановив суд апеляційної інстанції.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 заявляв клопотання про відмову в позові у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843308/ed_2014_07_24/pravo1/T030435.html?pravo=1> сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом ст. 1048, ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором. Якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договір позики відповідає ознакам безпроцентного договору), позикодавець має право на одержання ще і процентів від суми позики. У разі коли договором не встановлено їх розмір, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч. 2 ст. 1048 ЦК України).

Днем виконання зобов'язання за спірним договором позики сторонами договору визначено 01 червня 2010 року, з цього ж часу розпочався перебіг строку позовної давності для пред'явлення позову до суду з метою захисту своїх цивільних прав та інтересів щодо стягнення з боржника процентів за користування позикою.

Ухвалюючи оскаржувані рішення, суди першої та апеляційної інстанції у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України на зазначені положення законодавства уваги не звернули, зокрема, поза увагою судів залишилося клопотання відповідача щодо відмови в позові у зв'язку з пропуском строку позовної давності, з урахування того, що з моменту закінчення встановленого строку виконання зобов'язання за спірним договором позики пройшло майже п'ять років.

Щодо стягнення з відповідача трьох процентів річних та інфляційних втрат слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843697/ed_2014_07_24/pravo1/T030435.html?pravo=1> боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843697/ed_2014_07_24/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

У п. п. 17, 18 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляд цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843669/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1> України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. -599601 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843670/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>, -604609 ЦК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843675/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1> України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843697/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843595/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 599 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843670/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843697/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1> інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні.

Таким чином, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що відповідач прострочив виконання зобов'язання, тому з нього на користь позивача підлягають стягненню інфляційні витрати та 3 % річних від простроченої суми.

Проте, у порушення вимог ст. -ст. 212214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, та апеляційний суд у порушення ст. ст. 303 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2094/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 315 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2106/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду, на вищевказані обставини справи та норми закону уваги не звернули, належним чином не перевірили доводи та заперечення сторін; не з'ясували, чи виконано виконавчий напис нотаріуса про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики, чи повернуто боржником частину боргу. Крім того, суди дійшли помилкового висновку про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних від простроченої суми за період з 01 червня 2010 року по 26 березня 2015 року, не врахувавши, що з відповідача (з урахуванням його заяви про застосування наслідків пропуску строку позовної давності) на користь позивача підлягають стягненню інфляційні витрати та 3 % річних від простроченої суми в межах строку позовної давності, а саме за останні три роки з моменту звернення до суду з позовом.

Ураховуючи те, що у спірному договорі кошти, що надаються у позику, зазначено також у валютному еквіваленті, судам необхідно було перевірити, чи відповідає вимогам закону стягнення інфляційних втрат, оскільки індексація іноземної валюти у зв'язку із зростанням її курсу відповідно до гривні не передбачена.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_09_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <nau://ukr/1618-15|st336>, 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st340>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак