Справа № 344/9822/15-ц
Провадження № 22-ц/779/2819/2015
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Бойчука І.В., Горейко М.Д.,

секретаря Драганчук У.М.,

з участю представника ПАТ «УкрСиббанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк»» про визнання договору кредиту удаваним та визнання його таким, що був укладений в національній валюті за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 16 листопада 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

14.07.1015 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору про надання споживчого кредиту № 0 від 04 липня 2008 року, укладеного з ПАТ «УкрСиббанк», удаваним правочином; застосування наслідків удаваного правочину та визнання договору про надання споживчого кредиту таким, що укладений в національній валюті України гривні, а саме вважати, що кредит був наданий в сумі 232790,40 грн., на умовах, визначених в договорі; зобовязання ПАТ «УкрСиббанк» провести перерахунок графіку погашення кредиту, виходячи з розміру кредиту в національній валюті гривні.

В заяві зазначив, що укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 від 04 липня 2008 року є удаваним правочином, оскільки його було укладено з метою приховання іншого правочину, які сторони вчинили в дійсності, а саме надання кредиту в національній валюті.

Зокрема, вираження в кредитному договорі валюти зобовязання - долари США, суперечить статті 99 Конституції України, статті 524 Цивільного кодексу України, статті 35 Закону України «Про Національний банк України», статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», оскільки використання іноземної валюти як засобу платежу можливе лише за наявності індивідуальної ліцензії, яка відсутня у Позивача, а банк ввів його в оману, не проінформувавши його про це.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 листопада 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на незаконність рішення суду.

Судом не було враховано того, що кредит був наданий для придбання квартири. А відповідно до ст.3 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19.02.1993 року національна валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України. Оскільки відповідно до ст.533 ЦК зобовязання має бути виконано у гривнях, договором купівлі-продажу квартири було передбачено розрахунок у гривнях.

Апелянт вказує на те, що відповідач, як агент валютного контролю, не мав права надавати кредит в іноземній валюті для використання його для розрахунків між резидентами України на території України без індивідуальної ліцензії НБУ.

Оскільки п.1.5 Кредитного договору передбачає, що кредит надається шляхом зарахування Банком коштів на поточний рахунок Позичальника для подальшого використання за цільовим призначенням, то фактично договір кредиту укладений в національній валюті.

Судом не було враховано положень ст. 192 ЦК про те, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Не враховано судом і вимог ст. 533 ЦК про те, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Апелянт зазначає, що відповідач не мав права видавати та фактично не видавав кредит у іноземній валюті через відсутність у нього відповідної індивідуальної ліцензії, а йому чинним законодавством не було надано права здійснювати використання готівкової іноземної валюти при здійсненні платежів за спірним договором та внесення плати за користування кредитом на користь відповідача шляхом внесення у касу відповідача доларів США.

Таким чином, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті сторони розуміли, що іноземна валюта не може бути використана за цільовим призначенням, а саме для споживчих потреб, а тому з метою отримання відсотків за користування кредитом відповідач запропонував укласти з ним договір кредиту в іноземній валюті, з метою приховати інший правочин яким фактично є позика коштів у національній валюті.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_2 та його представник в судове засідання не зявились, хоча належним чином були повідомлені про місце і час розгляду справи.

Представник ПАТ «УкрСиббанк» апеляційну скаргу не визнав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 04.07.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 0 на суму 48000 доларів США (що в гривневому еквіваленті на день укладення договору становить 232790,40 грн.) зі сплатою 13,5% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, та кінцевим терміном повернення 04.07.2029 року.

Відповідно до п. 1.2.2 Договору позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 575 доларів США на погашення заборгованості за кредитним договором.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Укладаючи такий договір, сторона з'ясовує, на яких умовах він укладається, а відтак з власної ініціативи на момент отримання коштів визначає для себе правила подальшої поведінки.

Встановлено, що 04.07.2008 року сторони уклали договір кредиту і ОСОБА_2 отримав кошти. Факт отримання коштів підтверджений копією заяви про видачу готівки № 60 від 04 липня 2008 року (а.с 96) про отримання ОСОБА_2 коштів в сумі 48 000,00 доларів США, що еквівалентно 232 790,40 грн., про що свідчить його особистий підпис у відповідній графі вказаної заяви.

Згідно розрахунку заборгованості за договором кредиту станом на 04.09.2015 року заборгованість за договором кредиту становить 49359,73 дол. США, в тому числі 44268,33 дол. США заборгованість по тілу кредиту.

Наведене свідчить про часткове виконання боржником зобовязань за договором кредиту, а отже і про погодження з умовами договору.

Відповідно вимог ст. 235 ЦК удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що вимоги про визнання правочину удаваним ОСОБА_2 мотивував тим, що він фактично отримав кредитні кошти в національній валюті гривні, а не в доларах США, та посилався на відсутність у банку права надання Позивачу кредиту в іноземній валюті для використання його для розрахунків між резидентами України на території України без індивідуальної ліцензії НБУ.

В силу приписів ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки позивачем не доведено, що при укладенні Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 04 липня 2008 року в іноземній валюті, воля його сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені даним правочином, тобто наявність у сторін мети приховати інший правочин, як і не доведено, що між сторонами Договору про надання споживчого кредиту настали інші права та обов'язки, ніж ті, що передбачені цим правочином, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про безпідставність позовних вимог.

Посилання позивача у апеляційній скарзі на те, що відповідач за відсутності індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті не мав права надавати кредит в іноземній валюті не заслуговують на увагу з таких підстав.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року N 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може бути застосована.

Враховуючи вищенаведене, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Встановлено, що ПАТ «УкрСиббанк» має відповідну генеральну ліцензію та письмовий дозвіл Національного банку України на право здійснення кредитних операцій у іноземній валюті.(а.с.32-34)

При таких обставинах справи суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про безпідставність позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду.

Враховуючи вищенаведене, підстав для скасування рішення суду немає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Івано-Франківського міського суду від 16 листопада 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: І.В. ОСОБА_4 Горейко