Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"14" січня 2015 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.

при секретарі Гноілек М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва заяву про забезпечення позову, яка подана в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:
В провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

12 січня 2015 року (вх. №759) представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 подала заяву про забезпечення позову, відповідно до поданої заяви просила суд: Накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно Відповідача. Накласти арешт на грошові кошти, що знаходяться на банківських рахунках Відповідача. Заборонити Відповідача виїзд за кордон до повного виконання своїх майнових зобов`язань.

Позивач ОСОБА_1 та її уповноважений представник ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, про час та місце слухання повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наведені представником позивача доводи щодо вжитті заходів забезпечення позову, суд приходить до наступного.

Забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують Відповідно до ст. 151 Цивільного процесуального кодексу України забезпечення позову за заявою осіб, які беруть участь у справі, допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, необхідні для забезпечення позову ( ч.2 ст. 151 Цивільного процесуального кодексу України).

Одним із видів забезпечення позову, відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 152 Цивільного процесуального кодексу України, є накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачу і знаходяться у нього або в інших осіб.

Відповідно до п. 3 та п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року за №9 Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову згідно п. 1 ч. 1 ст. 152 Цивільного процесуального кодексу України позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього в інших осіб.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, необхідно враховувати, що прийняття такого рішення доцільне лише в разі достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як роз`яснено в п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року за №9 Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Звертаючись з клопотанням про забезпечення позову, позивач просить вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно відповідача а також накладення арешту на грошові кошти, що знаходяться на банківських рахунках відповідача, однак позивачем не визначено обсяг майна, яке належить відповідачу на праві приватної власності, виходячи з вартості якого, суд може вжити заходів забезпечення позову в межах суми заявлених позовних вимог, не надано докази, які мають підтвердити необхідність вжиття заходів забезпечення позову, в той же час відсутність зазначених відомостей та обґрунтування підстав для вжиття заходів забезпечення позову, позбавляє суд можливості дійти висновку про наявність достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Крім того, відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 152 Цивільного процесуального кодексу України, визначено види забезпечення позову, які мають альтернативний характер, що виключає можливість їх застосування одночасно.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до п. 5 ч. 1, ч. 2 ст. 6 Закону України Про порядок виїзду і в`їзду в Україну громадян України, громадянинові який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань. При цьому паспорт може бути тимчасово затримано чи вилучено у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті, або в разі використання паспорта для вчинення злочину, або виявлення у ньому підробки, а також у випадках припинення громадянства України. Тимчасове затримання або вилучення паспорта у таких випадках здійснюється судом, органами прокуратури, внутрішніх справ, служби безпеки, Державної прикордонної служби України, військовими комісаріатами та консульською службою України.

Звертаючись з клопотанням про забезпечення позову позивач просила, заборонити відповідачу виїжджати за кордон до повного виконання своїх майнових зобов`язань, однак такий вид забезпечення позову, не передбачений ст. 152 Цивільного процесуального кодексу України, порядок розгляду питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України визначений ст. 377-1 Цивільного процесуального кодексу України, та відноситься до процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судового рішення у цивільній справи.

Оцінивши наведені підстави для вжиття заходів забезпечення позову, суд приходить до висновку, що заява позивача ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник за дорученням Хрумало О.В. про вжиття заходів для забезпечення позову не підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись статями 151-153, 209, 210 Цивільного процесуального кодексу України, суддя, -

у х в а л и в:
Відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову, яка подана від імені позивача ОСОБА_1 представником Хрумало О.В. в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Копію ухвали направити позивачу ОСОБА_1 та її уповноваженому представнику Хрумало О.В.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 293 Цивільного процесуального кодексу України, заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду. У разі подання апеляційної скарги на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, суд першої інстанції повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу, яка не підлягає оскарженню.
С у д д я