Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:головуючого судді: ОСОБА_1,

суддів Григоренка М.П., Рожина Ю.М.,

секретар судового засідання Шептицька С.С.,

з участю відповідачки ОСОБА_2,

представника відповідачки - ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, подана її представником ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду від 06 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення завдатку,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду від 06 жовтня 2015 року вказаний позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 4500 доларів США, що станом на 15 липня 2015 року становить 98 955,00 грн., а також судовий збір в сумі 989,55 грн.

Вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим, представник ОСОБА_2 ОСОБА_3, оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує на помилковість висновку суду щодо існування між сторонами правовідносин авансу, оскільки самим договором між сторонами чітко визначено його як договір про завдаток між фізичними особами. Зазначає, що поза увагою суду лишився і той факт, що особисто позивачем було здійснено запис про те, що грошові кошти в сумі 5500 доларів США йому повернуті 14.04.2013 року. Пояснює, що приміщення магазину, щодо купівлі-продажу якого у сторін виникли спірні правовідносини, не було продано позивачу саме з ініціативи позивача, який, посилаючись на тяжку хворобу дядька, попросив повернути йому кошти, а відповідачка в свою чергу повернула їх частину в сумі 5500 доларів США. Стверджує, що судом було проігноровано ту обставину, що ОСОБА_2 здійснила експертну оцінку приміщення магазину, що підтверджується звітом ТОВ «Південні зірки» про оцінку майна, на виконання передбаченого договором зобовязання належним чином. Заперечує висновок місцевого суду про обовязкове нотаріальне посвідчення договору завдатку як такий, що не ґрунтується на нормах ЦК України. З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, беручи до уваги пояснення осіб, що зявились в судове засідання, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 11 березня 2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 досягли домовленості щодо купівлі-продажу приміщення магазину за адресою: м. Рівне, вул. Волинської Дивізії, 31-Б, загальною площею 193 м.кв., за якою позивач зобовязався придбати приміщення магазину, а відповідач зобовязався продати йому дане приміщення у строк до 15 квітня 2013 року. На підтвердження виконання зобовязання і на забезпечення

__________________________________________________________________________Справа № 569/12745/13-ц Головуючий в суді І інстанції ОСОБА_6

Провадження № 22-ц 787/2265/2015 Суддя-доповідач ОСОБА_1

його виконання ОСОБА_5 передав ОСОБА_2 кошти в розмірі 10000 доларів США, оформивши таку передачу коштів договором про завдаток.

16 березня 2013 року ОСОБА_2 повернула позивачу частину коштів у сумі 5500 доларів США, тим самим відмовившись від виконання взятого на себе зобовязання.

Спірні відносини між сторонами виникли у звязку з неповерненням відповідачкою частини коштів в сумі 4500 доларів США.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що сплачені позивачем кошти на виконання домовленості про майбутню купівлю-продаж приміщення магазину є авансом, а не завдатком, а відтак підлягають до стягнення у тому розмірі, в якому вони були сплачені.

На підтвердження даного висновку у рішенні містяться відповідні посилання та доводи, з якими погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Аналіз даної норми дає підстави вважати, що забезпечувальне зобовязання є похідним від основного зобовязання сторін.

Як встановлено судом, сторони попередньо домовилися про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу приміщення магазину за адресою: м. Рівне, вул. Волинської Дивізії, 31-Б, загальною площею 193 м.кв.

За ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, у письмовій формі.

Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Виходячи з того, що законом передбачена складна письмова форма із обовязковим нотаріальним посвідченням для договору купівлі-продажу нерухомості, попередня домовленість сторін, яка не відповідає таким вимогам, є нікчемною в силу ст. 218, 220 ЦК України.

З наведених підстав колегія суддів відхиляє відповідні посилання апеляційної скарги як такі, що суперечать нормам закону.

Що стосується доводів апелянта про визначення сторонами своїх правовідносин як завдатку, то вони оцінюються критично. Так, за ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

На відміну від завдатку, аванс є лише способом платежу, який не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. У разі видачі авансу кредитор не може бути зобов'язаний до повернення авансу в подвійному розмірі.

Так, у визначеннях № 6- 9060св08, № 6- 13084св09 та № 6- 7081св10 суди приходять до висновку, що відповідно до частини 2 статті 570 ЦК у разі якщо сума, сплачена в рахунок належних з боржника за попереднім договором платежів, не є завдатком, вона вважається авансом. Визначення ВССУ № 6- 45857св11 та № 6- 48139св11 також зводяться до висновку, що у разі неукладення сторонами основних договорів в строк передані покупцем у рахунок оплати за основними договорами грошові кошти є відповідно не завдатком, а авансом і підлягають поверненню.

Отже, якщо у разі порушення умов попереднього договору основний договір так і не був укладений, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися

Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року №6-170цс12, і згідно з вимогами ст. 360-7 ЦК України є обовязковою для усіх судів України.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ зясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обовязку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували правильні висновки суду першої інстанції, представником відповідачки ОСОБА_3 не надано.

Разом з тим, місцевим судом при вірному визначенні характеру правовідносин, які виникли між сторонами як правовідносин авансу та правильному застосуванні правових норм при вирішенні даного спору, помилково зазначено у резолютивній частині рішення про задоволення позовної вимоги про стягнення завдатку, у звязку з чим воно підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану її представником ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від 06 жовтня 2015 року змінити, виклавши абзац І резолютивної частини рішення в такій редакції: «Позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задовольнити».

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя Ковальчук Н.М.

Судді : Григоренко М.П.

ОСОБА_7