Справа № 372/3082/15-ц Головуючий у І інстанції Зінченко О. М.
Провадження № 22-ц/780/6788/15 Доповідач у 2 інстанції Лащенко В. Д.
Категорія 1 17.12.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

17 грудня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Лащенка В.Д.,

суддів: Кулішенка Ю. М., Сушко Л. П.,

при секретарі: Волинець Я. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна,

встановила:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, ДВС Міністерства юстиції України про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 21 жовтня 2010 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір дарування земельної ділянки, площею 0,30 га. в АДРЕСА_1. На оригіналі Державного акту на право власності на земельну ділянку приватним нотаріусом було здійснено відмітку про перехід права власності на земельну ділянку до позивача.

В липні 2015 року йому стало відомо від нотаріуса про неможливість посвідчення договору купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, оскільки державною виконавчою службою 21 грудня 2010 року накладено арешт на його земельну ділянку, що унеможливлює посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки. Також постановою відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України від 12 листопада 2010 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника - ОСОБА_3

Просив визнати за ним право власності на земельну ділянку, зняти арешт із земельної ділянки та зобов'язати Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України здійснити всі необхідні заходи для знаття арешту.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 22 жовтня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ДВС Міністерства юстиції України про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. 1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення є, зокрема, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а також неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих відносин.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що хоч позивач і є власником земельної ділянки площею 0, 30 га в АДРЕСА_1, разом з тим не доведено порушення його прав відповідачами.

З такими висновками не може погодитися апеляційна інстанція.

Матеріалами справи підтверджується, що 21 жовтня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування земельної ділянки, згідно якої останній прийняв в дар земельну ділянку, площею 0,30 га. в АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.6-7). На Державному акті на право власності на земельну ділянку попереднього власника нотаріусом здійснено запис про перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_2 (а.с. 8).

Державною виконавчою службою 21 грудня 2010 року накладено арешт на вказану земельну ділянку, а 12 листопада 2010 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника - ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦК України особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» судам роз'яснено, що за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним.

Положення статті 722 ЦК України передбачають, що право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору або символів речі (ключів, макетів тощо є прийняттям дарунка.

За таких обставин позовні вимоги про зняття арешту із земельної ділянки підлягають задоволенню, оскільки позивач став власником земельної ділянки на підставі договору дарування, укладеного 21 жовтня 2010 року, тоді як державною виконавчою службою накладено арешт на майно для виконання рішення суду, де боржником є ОСОБА_3, тільки 12 листопада 2010 року.

З урахуванням викладеного рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про зняття арешту із земельної ділянки необхідно скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про зняття арешту із земельної ділянки, площею 0,3000 га., яка розташована на території АДРЕСА_1, власником якої є позивач.

Разом з тим позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на спірну земельну ділянку задоволенню не підлягають, оскільки його право власності ніхто не оспорює. Крім того договір дарування земельної ділянки, відповідно до якого позивач отримав у дар земельну ділянку та Державний акт на право власності на земельну ділянку, з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_2, не визнані недійсними. У зв'язку із зазначеним, колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку.

На підставі викладеного та керуючись ст..ст. 307, 308, 309 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 жовтня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про зняття арешту із земельної ділянки скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення. Зняти арешт із земельної ділянки, площею 0,3000 га., яка розташована на території АДРЕСА_1, цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських споруд, кадастровий номер НОМЕР_1, який накладений відповідно до постанов відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 21 грудня 2010 року та від 12 листопада 2010 року, виконавче провадження № 21381431.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді