Києво-Святошинський районний суд Київської області
Справа № 369/8141/15-ц
провадження 2/369/342715
РІШЕННЯ

Іменем України

25.11.2015 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Сохань Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційний втрат та трьох відсотків річних, -

в с т а н о в и в :

У липні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що за рішенням суду від 22 серпня 2014 року з відповідачки стягнуто кошти в розмірі 3 164 418,88 грн. У лютому 2015 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. До цього часу рішення суду невиконано. Вказав, що за наявності судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за не виконання грошового зобовязання. На підставі ст. 625 ЦК України відповідачка має повернути йому борг за період з серпня 2014 року по червень 2015 року з врахуванням індексу інфляції в розмірі 1 634 422,35 грн. та трьох відсотків річних в розмірі 71 784,62 грн.

Просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь інфляційні втрати в розмірі 1 634 422,35 грн. та три відсотки річних в розмірі 71 784,62 грн.; судові витрати покласти на відповідача.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали. Суду пояснили, що правила ст. 625 ЦК України поширюється на всі порушення грошових зобовязань. Відповідачка, знаючи про рішення суду, ухиляється від його виконання. Позивач наголосив, що зважаючи на неправомірну поведінку відповідача, суд зобовязаний ухвалити рішення на його користь. Просили суд задовольнити позов.

У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував, подала суду письмові заперечення. Суду пояснила, що дійсно є рішення суду про стягнення коштів. Про існування виконавчого провадження їм стало відомо лише після отримання даного позову. До відповідачки з вимогами сплатити кошти позивач не звертався, державний виконавець за місцем проживання її не виїздив, тому вона не ухиляється від виконання рішення суду. Просила відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши доводи та пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як визначено у ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 2014 року задоволено частково позов ОСОБА_1 та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 3 164 418,88 грн. та судові витрати в розмірі 3140 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 09 жовтня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року рішення районного суду залишено без змін.

За рішення суду, яке набрало законної сили, видано виконавчий лист.

Постановою державного виконавця відділу ДВС Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області від 20 лютого 2015 року відкрито виконавче провадження по примусовому виконання виконавчого листа №369/224/14ц.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Порушення зобовязання у розумінні ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

За змістом статей 524 та 533 ЦК грошовим є зобовязання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується постановою Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12.

Зобовязальні правовідносини, які належать до грошових, досить різноманітні. Вони можуть бути частиною інших оплатних зобовязань (наприклад, обовязок покупця сплатити гроші за придбаний товар, обовязок наймача оплатити користування майном тощо), а можуть мати самостійний характер (відносини позики, кредиту, банківського вкладу і под.). Разом з тим не є грошовими зобовязання, в яких грошові знаки використовуються не як засіб погашення грошового боргу, а виконують роль товару.

За ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до розяснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ: грошові зобовязання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК, передбачають насамперед договірні правовідносини. Статтею 625 ЦК регулюються зобовязальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами інших, а не договірних зобовязань. Крім того, з рішення суду зобовязальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

При розгляді цієї категорії справ належить звертати увагу на питання чи існує зобов'язання між сторонами, чи є це зобов'язання грошовим, чи доведена наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи є спеціальні норми, що регулюють дані правовідносини та виключають застосування ст. 625 ЦК України, зокрема щодо нарахування процентів за користування коштами (ст. 1214 ЦК України).

Слід також зазначити, що за рішення суду були стягнути кошти на підставі одержання майна без достатніх правових підстав, а саме ст.ст. 469 ЦК УРСР, ст.14 Закону України «Про власність», ст.ст.1212, 1213 ЦК України.

Посилання позивача, що ст. 625 ЦК України поширюється на всі порушення сплати грошового зобовязання, суд не бере до уваги, оскільки статтею передбачено нарахування індексу інфляції та трьох відсотків річних на боргове, договірне зобовязання, а не відшкодування витрат. Крім того, в матеріалах справи не міститься підтвердження факту ухилення відповідача від відшкодування витрат з серпня 2014 року. Враховуючи викладене у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних суд відмовляє.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційний втрат та трьох відсотків річних - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.С. Пінкевич