Справа № 308/5009/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 жовтня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Павліченка С.В.,

суддів: Бондаренка Ю.О., Собослоя Г.Г.,

при секретарі Терпай С.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою представником ОСОБА_3, на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 вересня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 24 березня 2012 року ОСОБА_2 взяла у неї в борг грошові кошти у розмірі 15 тис. доларів США з терміном повернення до 1 жовтня 2012 року, про що цього дня склала розписку. Оскільки відповідачка кошти у зазначений в розписці строк не повернула, позивачка просила, з урахуванням уточнених вимог, стягнути на її користь з відповідачки борг у розмірі 11229 грн. 73 коп. та 3 % річних у розмірі 11229 грн 73 коп.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 вересня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за борговою розпискою від 24 березня 2012 року в сумі: 198346 грн 15 коп. основного боргу, 36313 грн 22 коп. процентів та 11229 грн 73 коп. трьох відсотків річних. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду ян незаконного та не обґрунтованого, зазначається, що між сторонами договір позики не укладався, а існували інші правовідносини.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

При розгляді даної справи суд першої інстанції дійшов висновку, що 24 березня 2012 року ОСОБА_1 позичила ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 15000 доларів США, з терміном повернення до 01.10.2012 року, та що факт отримання грошей підтверджується розпискою від 24.03.2012 року, однак відповідач, взятий на себе обов'язок щодо повернення боргу до 01.10.2012 року не виконала.

На підставі наведеного висновку суд першої інстанції задовольнив позов.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким., що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6 63 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

В даному випадку, матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_2 не позичала грошові кошти від ОСОБА_1, а письмово взяла на себе зобов'язання виплатити позивачці пені кошти у певний строк (а.с. 2).

ОСОБА_1, в свою чергу також письмово зобов'язалась вчинити певні дії після отримання коштів від ОСОБА_2 (а.с.156).

Сторони наведені факти не заперечували.

Зважаючи на наведене, суд першої інстанції не мав підстав для висновку про те, що між сторонами був укладений договір позики та застосовувати до цих правовідносин законодавство, що регулюю правовідносини, які витікають з договору позики.

Зазначені обставини, відповідно до п. 3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і постановлення нового рішення про відмову в задоволенні позову, оскільки сторони не укладали правочин, на виконання якого позивач просила стягнути кошти з відповідача.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області,-

р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, поданою представником ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 вересня 2014 року скасувати .

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді