АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8712/15 Справа № 203/2137/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Глущенко Н.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ

16 грудня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г.

суддів - Осіяна О.М., Пищиди М.М.

за участю секретаря - Хлус Ю.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 серпня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - П'ята дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, визнання недійсною відмови від спадкування, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25.08.2015 року та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права / а. с. 97-100 /.

Зазначеним рішенням суду від 25.08.2015 року ОСОБА_2 відмовлено в її позовних вимогах до ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, визнання недійсною відмови від спадкування / а. с. 93-94 /.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 є онукою, а відповідач ОСОБА_4 є сином ОСОБА_5, яка померла 22.12.1989 року.

За життя ОСОБА_5 належало на праві власності 24/100 частин домоволодіння по вул..Українській, 37 у м. Дніпропетровську, що підтверджується витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 24.12.2004 року / а. с. 77 зворот-78 /.

Згідно заповіту ОСОБА_5 від 22.09.1987 року, що посвідчений в нотаріальному порядку, остання заповіла належну їй частину домоволодіння № 37 по вл. Українській в м. Дніпропетровську ОСОБА_4 та Чухрай (нині ОСОБА_2) С.С., визначивши кожному із спадкоємців конкретні приміщення / а. с. 76 зворот-77 /.

Згідно ст. 548 ЦК УРСР 1963 року (що діяв на момент відкриття спадщини) для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців він продовжується до трьох місяців.

В силу ст. 553 ЦК УРСР 1963 року спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вичинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (ст..549 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу (тобто протягом шестимісячного строку для прийняття спадщини з часу відкриття спадщини). Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.

Після відкриття спадщини після померлої 22.12.1989 року ОСОБА_5 питання щодо прийняття та оформлення спадщини ні сторонами, ні іншими спадкоємцями не вирішувалося.

Факт неприйняття спадщини у встановлений законом термін підтвердила нотаріусу ОСОБА_6 (донька померлої ОСОБА_7Л.) своєю заявою від 29.12.2004 року, в якій вона вказала і на те, що вона не буде звертатися до суду за поновленням строку на прийняття спадщини, і й відомо про те, що свідоцтво про право на спадщину буде видаватися сину померлої ОСОБА_3 / а. с. 74 /.

Також, факт неприйняття спадщини у встановлений законом термін підтвердила нотаріусу і ОСОБА_2 своєю заявою від 29.12.2004 року, в якій вона вказала і на те, що вона не буде приймати спадщину і не буде звертатися до суду за поновленням строку на прийняття спадщини, і й відомо про те, що свідоцтво про право на спадщину буде видаватися сину померлої ОСОБА_3 / а. с. 74 зворот /.

Згідно копії паспорта відповідача ОСОБА_4 останній з 17.01.1987 року зареєстрований та проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 / а. с. 83 /. Як пояснила суду позивачкаАДРЕСА_1 це та квартира, яка належала на праві власності її бабусі, але вона мала два виходи.

Відповідач ОСОБА_3 30.12.204 року звернувся до Пятої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу йому Свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки він прийняв спадок, а інших спадкоємців, що прийняли спадщину, немає / а. с. 73 зворот /.

Державним нотаріусом Пятої дніпропетровської державної нотаріальної контори 30.12.2004 року ОСОБА_3 було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого він успадкував 24/100 частин домоволодіння № 37 по вул. Українській в м. Дніпропетровську після своєї матері ОСОБА_5 / а. с. 81 /.

Свідоцтво про право на спадщину за законом від 30.12.2004 року, як на момент звернення позивачки з даним позовом, так і на момент ухвалення судом першої інстанції рішення по справі, є чинним, оскільки не оспорене у встановленому законом порядку.

За таких обставин. суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі зясував права та обовязки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

При вище викладених обставинах справи, суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку про відмову ОСОБА_2 в її позовних вимогах до ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, визнання недійсною відмови від спадкування, в силу ст. ст. 548,549,553 ЦК УРСР 1963 року та ст. ст. 1270,1273 ЦК України.

Приведені в апеляційній скарзі доводи позивачки не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Посилання позивачки в апеляційній скарзі на те, що відмова її від спадщини є незаконною, а суд першої інстанції не прийняв до уваги цю обставину, - не можуть бути прийняті оскільки, як вбачається з матеріалів справи, заява ОСОБА_2 від 29.12.2004 року, що подана до Пятої державної нотаріальної контори / а. с. 74 зворот/, не може, за її змістом та часом її подання, бути прийнята як відмова від спадку, оскільки заява про відмову від спадку (згідно вище зазначених норм матеріального права, що діяли, як на момент відкриття спадку, так і на момент подачі заяви до нотконтори) могла була бути подана спадкоємцем лише протягом шестимісячного строку для прийняття спадщини з часу відкриття спадщини, тобто в період з 22.12.1989 року до 22.12.1990 року. До тог ж, цією заявою від 29.12.2004 року позивачка лише підтвердила нотаріусу факт того, що у встановлений законодавством термін вона спадщину не прийняла, в суд за поновленням строку на прийняття спадщини звертатися не буде і приймати спадщину не буде. Ніяка відмова від спадку в цій заяві не зазначена.

Щодо посилань позивачки в апеляційній скарзі на безпідставність відмови суду першої інстанції у визнанні за нею права власності в порядку спадкування за заповітом на спадкову частину житлового будинку, то вони теж не можуть бути прийняті до уваги, оскільки такі позовні вимоги ОСОБА_2 є передчасними, так як Свідоцтво про право на спадщину за законом від 30.12.2004 року, що видане відповідачу ОСОБА_3 на спірні 24/100 частин домоволодіння № 37 по вул. Українській в м. Дніпропетровську, після смерті ОСОБА_7, є чинним і не оспорене у встановленому законом порядку.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими для вирішення спірного питання і не спростовують висновки суду першої інстанції.

Справа розглянута судом у відповідності з вимогами ст. ст.10,11,60 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих суду сторонами.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 209,303,307,308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

СУДДІ: