АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/5562/14-ц 22-ц/774/1245/К/15
Справа № 210/5562/14-ц Головуючий в І інстанції
Провадження 22-ц/774/1245/К/15 ОСОБА_1
Категорія № 26 (1) Доповідач Ляховська І.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2015 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Ляховської І.Є.,

суддів Барильської А.П., Михайлів Л.В.,

при секретарі Петренко К.І.,

за участю: представника відповідача ПАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний

комбінат» ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 15 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПАТ «ІнГЗК»), Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням та просив стягнути з відповідачів моральну шкоду у розмірі 100 000 грн. з кожного.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 15 квітня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково, на користь позивача з ПАТ «ІнГЗК» стягнуто 100 000 грн. моральної шкоди. Крім того, стягнуто з ПАТ «ІнГЗК» на користь держави судовий збір 5000 грн.

В апеляційній скарзі представник ПАТ «ІнГЗК» ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків обставинам справи. Зокрема, ставить під сумнів наявність у позивача моральних страждань і факт набуття ним професійного захворювання саме з вини відповідача, зазначаючи, що довідки МСЕК і виписки з історії хвороби позивача не є беззаперечними доказами заподіяння моральної шкоди. Вважає, що суд не прийняв до уваги той факт, що відповідач створює для своїх працівників безпечні умови праці, і наполягає, що зі сторони роботодавця не вчинено ніяких навмисних протиправних дій. Крім того, посилається на відсутність позивача під час розгляду справи та представлення його інтересів іншою особою, яка не змогла в повній мірі передати наявність або відсутність моральних страждань позивача. Також, відповідач не погоджується з сумою стягнутого судового збору, посилаючись на норми ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

У запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_4 просить відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 працював на підприємстві відповідача з 05 жовтня 1977 року по 17 жовтня 1978 року - складачем потягів залізничного цеху ІнГЗК; з 18 грудня 1980 року по 15 листопада 1982 року та з 17 травня 1985 року по 01 березня 1988 року - помічником машиніста локомотива (тепловоза) залізничного цеху ІнГЗК; з 01 березня 1988 року по 24 червня 1994 року - машиністом локомотива (тепловоза) залізничного цеху ІнГЗК; з 03 квітня 2001 року по 21 червня 2001 року - слюсарем з ремонту автомобілів цеху технологічного автотранспорту ІнГЗК; з 21 червня 2001 року по 05 серпня 2013 року - водієм автотранспортних засобів для вивезення гірничої маси з кар'єра цеху технологічного автотранспорту ІнГЗК (а.с.13-14). Звільнився позивач з ПАТ «ІнГЗК» 05 серпня 2013 року за власним бажанням, у зв'язку з виходом на пенсію (а.с.15).

Згідно довідки МСЕК від 18 лютого 2014 року про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги ОСОБА_3 первинно встановлено 40% втрати професійної працездатності (25% - вібраційна хвороба, 10% - ХОЗЛ, 5% - туговухість) з датою переогляду 01 лютого 2015 року (а.с.12).

Пунктами 16, 17 ОСОБА_4 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 25 грудня 2013 року встановлено обставини, за яких у ОСОБА_3 виникли професійні захворювання, працюючи на ПАТ «ІнГЗК» (а.с.9, 10).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції керувався положеннями ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, ст. 1167 ЦК України й виходив з обов'язку відповідача її відшкодувати.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням трудових обовязків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як убачається з ОСОБА_4 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 25 грудня 2013 року (а.с.7-11), причиною професійного захворювання ОСОБА_3 є виконання важкої праці та підпаданя під дію загальної вібрації, пилу та шуму, показники котрих перевищували нормативні, у звязку з порушення керівництвом підприємства, де працював хворий ст. 153 КЗпП України, де передбачено обовязок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Право на відшкодування моральної шкоди у звязку з ушкодженням здоровя ОСОБА_3 повязано з виконанням трудових обовязків та виникло у позивача з 18.02.2014 року, тобто з моменту встановлення йому стійкої втрати професійної працездатності (а.с. 12).

Виходячи з викладеного, доводи ПАТ «ІнГЗК» про відсутність обовязку підприємства відшкодовувати моральну шкоду завдану позивачу з тих підстав, що він особисто винний у нещасному випадку, суперечать нормам діючого законодавства.

Також спростовуються й доводи відповідача ПАТ «ІнГЗК» щодо відсутності підстав відшкодування ОСОБА_3 моральної шкоди, оскільки факт заподіяння такої шкоди, у звязку з отриманим ним професійним захворювання, встановлений в судовому засіданні. Внаслідок чого, позивачу заподіяні моральні й фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних і професійних можливостей, погіршилися відносини з оточуючими людьми, змінився його звичний спосіб життя.

Крім того, безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо відсутності висновку МСЕК про наявність моральної шкоди, оскільки такий висновок є обов'язковим лише у випадку встановлення тимчасової втрати працездатності, в той час як позивачу встановлена стійка втрата працездатності.

Однак, колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди визначений судом без повного урахування розяснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, характер отриманого позивачем професійного захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди визначений судом першої інстанції без урахування відсотку втрати професійної працездатності, який згідно висновків МСЕК становить 40 %, тяжкості отриманого позивачем професійного захворювання, тривалості розладу здоровя, конкретних обставин по справі, характеру отриманого позивачем професійного захворювання і повязаних із ним фізичних і моральних страждань, істотності вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, наслідків, що наступили. Крім того, позивачем не надано відомості щодо переогляду його 18 лютого 2015 року медичною комісією з приводу визначення ступеня втрати професійної працездатності.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суму моральної шкоди, стягнутої судом першої інстанції з ПАТ «ІнГЗК» на користь позивача, необхідно зменшити з 100 000 грн. до 17 000грн., у звязку із чим рішення підлягає зміні на підставі п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, а апеляційна скарга - частковому задоволенню.

Крім того, суд першої інстанції, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, не дотримався норм ст. 4 Закону України «Про судовий збір», якою визначено, що за подання позовної заяви немайнового характеру встановлена ставка судового збору у розмірі 0,2 мінімальної заробітної плати, отже розмір судового збору, стягнутого судом першої інстанції з ПАТ «ІнГЗК» на користь держави, необхідно зменшити з 5000 грн. до 243грн.60коп. грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.3 ч.1 ст. 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 15 квітня 2015 року, - в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з Публічного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" на користь ОСОБА_3, змінити, зменшивши цей розмір зі 100 000(ста тисяч) гривень до 17 000 (сімнадцяти тисяч) гривень.

Рішення суду в частині визначення розміру судового збору, стягнутого з Публічного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" на користь держави, змінити, зменшивши його з 5 000 (пяти тисяч) грн. до 243 (двохсот сорока трьох) гривень 60 копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий : І.Є.Ляховська

Судді: А.П.Барильська

ОСОБА_5