У Х В А Л А

іменем україни

08 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Мостової Г.І., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про визнання договору факторингу недійсним, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», в інтересах якого діє Рожок Олександр Миколайович, на рішення апеляційного суду Рівненської області від 30 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на те, що 09 жовтня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_3 укладений кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредитні кошти в розмірі 64 800 доларів США на умовах, що передбачені договором. З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором, 09 жовтня 2007 року між АКБ «TAС-Комерцбанк» та ОСОБА_3 укладений іпотечний договір, відповідно до якого останній передав в іпотеку банку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить йому на праві власності.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладений договір факторингу. В цей же день між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» також був укладений договір факторингу, згідно з яким ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги за всіма кредитними договорами, в тому числі і за кредитним договором від 09 жовтня 2007 року, укладеним між АКБ «TAС-Комерцбанк» та ОСОБА_3

Оскільки боржник ОСОБА_3 належним чином не виконував свої зобов'язання за кредитним договором від 09 жовтня 2007 року, у зв'язку з чим, станом на 01 листопада 2013 року утворилась заборгованість в розмірі 881 887,51 грн, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки.

ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ТОВ «Кредитні ініціативи», ТОВ «ФК «Вектор-плюс» про визнання договору факторингу недійсним, посилаючись на те, що договір, укладений 28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор-плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» не відповідає нормам цивільного законодавства, порушує його права та законні інтереси, відтак є недійсним в частині відступлення права вимоги за кредитним договором від 09 жовтня 2007 року, так як в спірному договорі не вказана сума заборгованості, що вказує на його недійсність. Також ТОВ ФК «Вектор-плюс» здійснив наступне відступлення права грошової вимоги без будь-якого дозволу та згоди банку, що вказує на недійсність такого відступлення.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 02 червня 2014 року первісний позов задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки на квартиру АДРЕСА_1 шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження».

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 30 липня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволення позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» про звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі ТОВ «Кредитні ініціативи», в інтересах якого діє Рожок О.М., посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Судове рішення апеляційної інстанції в частині позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_3 про визнання недійсним договору факторину, сторонами не оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Враховуючи, що заявником оскаржується рішення апеляційного суду в частині задоволення позовних ТОВ «Кредитні ініціативи» про звернення стягнення на предмет іпотеки, то колегія суддів вважає за недоцільне виходити за межі касаційної інстанції та переглядати рішення суду апеляційної інстанції в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов ТОВ «Кредитні ініціативи», суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 порушив зобовґязання за кредитним договором і допустив заборгованість, а тому відповідно до ст. ст. 33, 39 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобовґязання банк вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що при вирішенні даного спору підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (набрав чинності 07 червня 2014 року), згідно з яким предмет іпотеки не може бути примусово стягнутий (відчужений без згоди власника), при цьому наявні всі умови для застосування цього Закону.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 09 жовтня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір, згідно з яким позичальник отримав кошти в розмірі 64 800,00 доларів США із сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 11,9% річних та терміном повернення 08 жовтня 2020 року включно.

Для забезпечення виконання умов вказаного вище кредитного договору між банком та ОСОБА_3 укладений іпотечний договір від 09 жовтня 2007 року, згідно з яким ОСОБА_3 передав в іпотеку банку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на праві власності.

ОСОБА_3 не виконав своїх зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту, унаслідок чого в нього перед ПАТ «Сведбанк» виникла заборгованість.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26 червня 2012 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Сведбанк» заборгованість за кредитним договором від 09 жовтня 2007 року в сумі 535 930,00 грн основного боргу, 10 000 грн пені та 3 219 грн судового збору.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ ФК «Вектор Плюс» укладено договір факторингу, за яким, у відповідності до п. п. 2.1, 2.2 банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право вимоги якої належить банку.

28 листопада 2012 року між ТОВ ФК «Вектор Плюс» та ТзОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, за яким наступному фактору переходить право вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право вимоги якої належить первинному фактору.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частинами першою та третьою статті 33 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-ІV «Про іпотеку» (далі - Закон України «Про іпотеку») передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторієм є відстрочення виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Отже, установлений вказаним Законом України мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Саме до цього зводяться правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-57цс15.

Отже, з урахуванням вказаних вимог закону, суд апеляційної інстанції, переглядаючи законність та обґрунтованість рішення місцевого суду не врахував, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не є підставою для відмови в захисті порушених прав, свобод чи інтересів кредиторів, у зв'язку з чим дійшов передчасного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Крім того, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» набрав чинності 07 червня 2014 року, тобто після ухвалення рішення судом першої інстанції, а апеляційний суд відповідно до вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду з огляду на те законодавство, яке існувало на час його ухвалення. Апеляційний суд мав би право на застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», якщо були б підстави, передбачені нормами матеріального та процесуального права, для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки у такому разі при ухваленні власного судового рішення, апеляційний суд застосовує закон, який є чинним на час ухвалення такого рішення.

Також апеляційним судом при вирішенні даного спору не було перевірено чи вживались позивачем заходи щодо виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 червня 2012 року, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Сведбанк» заборгованість за кредитним договором від 09 жовтня 2007 року в сумі 535 930,00 грн основного боргу, 10 000 грн пені, оскільки задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки без з'ясування вказаних обставин може привести до подвійного стягнення суми заборгованості.

Крім того, апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, не звернув уваги на те чи було виконано судом першої інстанції положення ст. 39 Закону України «Про іпотеку», яким визначено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_241/ed_2012_07_05/pravo1/T030898.html?pravo=1>; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Також апеляційний суд, вирішуючи даний спір, залишив не вирішеним зустрічний позов ОСОБА_3 про визнання договору факторингу недійсним.

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу статті 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», в інтересах якого діє Рожок Олександр Миколайович, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 30 липня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

О.В. Кадєтова

Г.І. Мостова

О.М. Ситнік