У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф.,Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Фольксбанк» до ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 26 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року ПАТ «Фольксбанк» звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 10 квітня 2008 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фольксбанк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір №КF 48405, згідно якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 80 тис. дол. США, з кінцевим строком погашення не пізніше 08 квітня 2033 року під 12,00 % річних.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 16 квітня 2008 року ВАТ «Електрон Банк» і ОСОБА_6 уклали договір іпотеки, згідно з яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 у м. Ужгороді, загальною площею 228,60 кв. м, житловою площею 73,7 кв.м, який розташований на земельній ділянці площею 0,0500 га. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі свідоцтва про право власності.

Станом на 17 квітня 2012 року

заборгованість відповідача складає суму в розмірі 72 496 дол. США 61 цент та 3 326 грн 30 коп., що становить 582 211 грн 73 коп.

Посилаючись на вказане позивач просив суд в рахунок погашення кредитної заборгованості звернути стягнення на вказаний предмет іпотеки із наданням ПАТ «Фольксбанк» повноваження продавця зазначеного майна та виселити відповідача зі спірного житлового будинку.

Правонаступником ПАТ «Фольксбанк» є ПАТ «ВіЕс Банк», що підтверджено статутом ПАТ «ВіЕс Банк», який затверджений протоколом № 11 загальних зборів акціонерів ПАТ «Фольксбанк» від 11 жовтня 2013 року та зареєстрований у державному реєстрі 16 грудня 2013 року за № 0003604.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 26 лютого 2015 року, у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «ВіЕс Банк», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

10 квітня 2008 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фольксбанк», та ОСОБА_6 укладено кредитний договір №КF 48405, згідно якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 80 тис. дол. США, з кінцевим строком погашення не пізніше 08 квітня 2033 року під 12,00 % річних.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 16 квітня 2008 року ВАТ «Електрон Банк» і ОСОБА_6 уклали договір іпотеки, згідно з яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 у м. Ужгороді, загальною площею 228,60 кв. м, житловою площею 73,7 кв.м, який розташований на земельній ділянці площею 0,0500 га. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі свідоцтва про право власності.

Правонаступником ПАТ «Фольксбанк» є ПАТ «ВіЕс Банк».

Станом на 17 квітня 2012 року у заборгованість ОСОБА_6 за кредитним договором №КF 48405 складає суму в розмірі 72 496 дол. США 61 цент та 3 326 грн 30 коп., що становить 582 211 грн 73 коп.

Частинами 1 та 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок чи житлове приміщення, а також згідно ч. 1 ст 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що будинок, який передано в іпотеку є забезпеченням кредитного договору наданого в іноземній валюті, він використовується як місце постійного проживання ОСОБА_6, площа будинку не перевищує 250 кв.м, у зв'язку із чим позовні вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягають задоволенню згідно з положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Проте, з такими висновками судів погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають з огляду на наступне.

Позивачем заявлені вимоги про звернення стягнення на будинок, який є предметом іпотеки та виселення відповідача із вказаного житлового приміщення.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з п. 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак установлений Законом України «Про мораторій» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з п. 4 Закону України «Про мораторій» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій» не підлягає виконанню.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-57цс15 від 27 травня 2015 року.

Відповідно до частини 1 статті 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Крім того, до висновку у справі суди дійшли без урахуваннях її фактичних обставин та матеріалів справи.

Можливість застосування положень п. 1 Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» пов'язується, зокрема, із наявністю таких умов: нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя і при цьому у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.

Єдиною державною інформаційною системою, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав є Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка є в матеріалах справи, містить відомості про об'єкти нерухомого майна, яке перебувають у власності ОСОБА_6 (а.с.143 -149).

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій, у порушення вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України, на зазначені обставини та матеріали справи уваги не звернули, не врахували зазначені вимоги норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановили та не перевірили обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тому, з метою забезпечення своєчасного розгляду справи та вирішення спору між сторонами колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає за можливе скасувати ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 26 лютого 2015 року з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 26 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель
О.В. Закропивний
С.Ф. Хопта
С.П. Штелик