У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Мартинюка В.І., Наумчука М.І.,
Мостової Г.І., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення процентів за банківським вкладом за період прострочення повернення вкладу, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Полтавської області

від 26 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що 13 березня 2008 року між ним та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), укладений договір № 20/02-02/17 на вклад «Універсальний».

Цього ж дня позивачем внесено на рахунок у банку депозит у розмірі 30 тис. доларів США строком на 12 місяців під 25 % річних.

Оскільки після закінчення строку дії договору банк відмовив позивачу у поверненні грошових коштів готівкою, ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 08 січня 2014 року стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_6 299 737 грн 50 коп. за договором від 13 березня 2008 року № 20/02-02/17.

Так як вказане судове рішення виконано банком 07 березня 2014 року, просив стягнути з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» передбачені укладеним договором проценти за користування коштами за період 292 дні у розмірі 6 тис. доларів США.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 лютого 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_6 проценти за період прострочення повернення банківського вкладу за договором від 13 березня 2008 року № 20/02-02/17 на вклад «Універсальний» у розмірі 6 тис. доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) еквівалентно 97 446 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 26 березня

2015 року рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 лютого 2015 року скасовано, у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали цивільної справи та вивчивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд керувався тим, що належних доказів про те, що дія укладеного між сторонами договору після закінчення його строку була продовжена на тих же умовах, зокрема, що стосується розміру процентів, не надано.

Із такими висновками суду погодитися не можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги апеляційним судом не дотримано.

Судами встановлено, що 13 березня 2008 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_6 укладений договір № 20/02-02/17 на вклад «Універсальний», відповідно до умов якого останній розмістив на рахунку в банку грошові кошти у розмірі 30 тис. доларів США строком на 12 місяців під 25 % річних. На підтвердження отримання та зарахування коштів позивачу було видано відповідний прибутковий валютний ордер.

У зв'язку з тим що звернення ОСОБА_6 до керівництва і дирекції відповідача про повернення суми вкладу і нарахованих відсотків після закінчення строку дії договору не було задоволено, у червні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про повернення депозитного вкладу.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 08 січня 2014 року стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_6 299 737 грн 50 коп. за договором від 13 березня 2008 року № 20/02-02/17, що за курсом НБУ на час ухвалення рішення еквівалентно 37 тис. доларів США, а саме: 30 тис. доларів США - сума депозитного вкладу та 7 500 доларів США (станом на 06 червня 2013 року) - сума відсотків за депозитом (а. с. 4−7).

Грошові кошти на повернення суми депозитного вкладу з відсотками перераховані позивачу на рахунок 07 березня 2014 року (а. с. 57).

Згідно з. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Згідно із ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач направив банку заяву про повернення банківського вкладу 15 травня 2013 року, яка отримана банком 18 травня 2013 року (а. с. 12), чим він засвідчив свій намір припинити дію договору.

У зв'язку із цим банк був зобов'язаний повернути вкладнику депозитні кошти з процентами 18 травня 2013 року, проте повернув кошти позивачу лише 07 березня 2014 року, чим порушив свої грошові зобов'язання, у зв'язку із чим з відповідача на користь позивача необхідно стягнути проценти за банківським вкладом за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладнику.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 29 травня 2013 року у справі № 6-39цс13.

Разом з тим суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, навів у мотивувальній частині розрахунок на підставі розміру відсотків за депозитом до дня повернення вкладу позивачеві та правильно визначив курс НБУ на день ухвалення судового рішення.

Судом апеляційної інстанції помилково скасовано рішення суду першої інстанції, тому рішення апеляційного суду належить скасувати, рішення суду першої інстанції - залишити в силі.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 339, 343, 344, 345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 26 березня 2015 року скасувати, рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 лютого 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.О. Кузнєцов
Судді: В.І. Мартинюк
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук
О.М. Ситнік