АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 216/140/15-ц 22-ц/774/1556/К/15
Справа №216/140/15-ц Головуючий в першій інстанції
Провадження № 22-ц/774/1556/К/15 суддя Філатов К.Б.
Категорія -32 ( ІІІ ) Доповідач Михайлів Л.В.
РІШЕННЯ

Іменем України

09 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Михайлів Л.В.,

суддів - Барильської А.П., Ляховської І.Є.,

секретар - Маслова К.В.,

за участю: представника позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 19 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою,-

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодоюпосилаючись на те, що 12.01.2014 року ОСОБА_4, керуючи автомобілем марки «Форд Сіерра», державний номер НОМЕР_1, скоїв наїзд на мати позивачів, яка вийшла на смугу його руху із-за автобусу, який зупинився на зустрічній смузі руху. Внаслідок отриманих травм мати позивачів загинула. У звязку із тим, що вина ОСОБА_4 викликала сумнів у слідства та керуючись принципом презумпції невинуватості кримінальна справи відносно нього була закрита. Проте, не зважаючи на це та на те, що відповідач добровільно відшкодував витрати на лікування та поховання матері позивачів, останні вважають його винним за шкоду, заподіяну внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Враховуючи зазначене, просили суд стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду: витрати на спорудження надгробного памятнику загиблої, у розмірі -6630 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 3000 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди, на користь кожної із позивачів, по 50 000 грн.

У червні 2015 року, позивачі подали змінену позовну заяву, в якій збільшили розмір позовних вимог в частині розміру матеріальної шкоди, та просили суд стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі - 9660 грн., в іншій частині позовні вимоги були залишені без змін.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 19 червня 2015 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 2000 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн., а всього 7000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн. та на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн.

В інших вимогах відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставлять питання про зміну рішення суду та ухвалення нового рішення, яким задовольнити заявлений позивачами позов у повному обсязі, при цьому виключити із мотивувальної частини рішення суду посилання на те, що ДТП сталося тому, що потерпіла умисно порушувала правила ПДР, а тому відповідач неповинен нести відповідальність за шкоду, спричинену джерелом підвищеної небезпеки, в іншій частині рішення суду залишити без змін. Так, на думку апелянтів, суд помилково вказав у своєму рішенні, про те що оскільки постанова про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_4 набрала законної сили, то обставини викладені в ній, в силу ч.3 ст. 61 ЦПК України, не підлягають доведенню. Оскільки зазначене є властивістю судових рішень а не постанов слідчого, а отже до неї не можна застосовувати положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України, оскільки вона мала оцінюватись судом на загальних підставах.

Крім того, судом не враховано, що за відсутності умислу потерпілої підстав для звільнення ОСОБА_4 від відповідальності немає. Судом не враховано і те, що витрати на поховання, зокрема спорудження надгробного памятника, завжди підлягає повному відшкодуванню без врахування вини потерпілого. Також, апелянти не погоджуються з розміром стягнутої на їх користь моральної шкоди, вважаючи що сума у 5 000 грн., визначена судом без врахування всієї вагомості втрат позивачів, тривалості їх переживань та вимушених змін у їх житті. Безпідставною та не вмотивованою вважають і відмову суду у стягнені витрат на правову допомогу, яка надавалась адвокатом позивачам під час розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів заявлених позовних вимог та апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню наступних підстав.

Судом встановлено, що 12 січня 2014 року приблизно о 19 год. 30 хв., в Саксаганському районі в м. Кривому Розі з боку мкр.Гірницький по напрямку вул. Соборна, в районі зупинки громадського транспорту «мкр. Сонячний», сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Форд Сіерра», державний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4, який скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_6, внаслідок чого остання було смертельно травмовано.

Відповідно до свідоцтва про смерть, серії І-КИ № 550672, виданого Саксаганським відділом державної реєстрації актів цивільного стану, реєстраційної служби КМУЮ у Дніпропетровській області, ОСОБА_6 померла у віці 56 років, 15 січня 2014 року, актовий запис №115. (а.с.7)

ОСОБА_6 була матірю позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 /а.с.8- 9/

Постановою слідчого СВ Криворізького МУ ГУМВС Дніпропетровській області від 08 квітня 2014 року кримінальне провадження № 0000160 від 13.01.2014 року, відносно ОСОБА_4 закрито у звязку із відсутністю в його діяннях складу кримінального правопорушення.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися, судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року, чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року, не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 в частині відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 2000 грн. та вимог позивачів про стягнення моральної шкоди, визначивши при цьому її розмір у 5 000 грн. кожній із позивачів та відмовляючи в задоволені решти позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності вини відповідача у вчинені дорожньо-транспортної пригоди, яка потягла за собою смерть матері позивачів, часткового визнання відповідачем позову та добровільній сплаті ним витрат на лікування та поховання померлої.

Проте, колегія суддів не може у повній мірі погодитись з зазначеним висновком суду з огляду на наступне.

За положеннями ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати.

У п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди розяснено, що у випадку смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобовязані відшкодувати витрати на поховання (в тому числі на ритуальні послуги і обряди) тій особі, яка понесла ці витрати.

Як встановлено в суді першої, та не спростовано в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_4 у добровільному порядку відшкодував позивачам витрати на лікування та поховання їх матері.

Спір в даному випадку виник з приводи стягнення з нього витрат на спорудження надгробного памятника померлої.

Звертаючись до суду з уточненим позовом, позивачі просили суд стягнути з ОСОБА_4 витрати на спорудження надгробного памятника померлої, виходячи з розміру фактично понесених ОСОБА_1 витрат у розмірі 9660 грн., на підтвердження чого нею було надано рахунок № 04 від 26.02.2015 року, на зазначену суму на користь ФОП ОСОБА_7 /а.с.58/

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, та стягуючи з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 2 000 грн., суд першої інстанції, не врахував того, що вказані витрати є витратами на поховання матері позивачів - ОСОБА_8, а виходив із підстав, які в даному випадку не мають правового значення, а саме із відсутності встановленої вини відповідача у скоєнні ДТП та визнання відповідачем свого обовязку по сплаті саме цієї суми.

Не врахувавши при цьому, що вказані витрати мають відшкодовуватись у тій мірі, в якій вони є необхідними, тобто звичайними для людей, що проживають в цій місцевості, у звязку доводи апеляційної скарги в цій частині ґрунтуються на законі.

З гідно із абз. 2 п.24 вищевказаної Постанови, витрати на виготовлення пам'ятників і огорож визначаються, виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам'ятників і огорож в даній місцевості.

Згідно довідки вих. №31 від 08.07.2015 року, наданої громадською організацією «Спілка працівників ритуальних послуг», щодо вартості ритуальних послуг протягом 2014 року- І півріччя 2015 року гранична вартість стандартного памятника в м. Кривому Розі, яка включає в себе виготовлення та встановлення памятника огорожі, виготовлення фотографій, табличок тощо складає 9500 грн. - 10 000 грн.(а.с. 99)

Відповідачем, в супереч с.ст.10,60 ЦПК України, не надано суду апеляційної інстанції, будь - яких інших відомостей, які б могли свідчити про інший розмір граничної вартості стандартного памятника в м. Кривому Розі, на час виготовлення та встановлення його померлій.

Оскільки суд, не звернув належної уваги на положення статті 1201 ЦК України, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині стягнення майнової шкоди підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_1 витрат на виготовлення пам'ятника померлій ОСОБА_6 у розмірі 9660 грн.

Переглядаючи рішення суду в частині часткового задоволення позову про стягнення моральної шкоди на користь кожної із позивачів, колегія суддів вважає, що висновки суду щодо підстав відповідальності та розміру моральної шкоди відповідають вимогам 1167 ЦК України, згідно ч.2 якої, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи яка її завдала, п.1, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров"я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки та розясненням наведених у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року.

Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України закріплює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, обовязковому зясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому.

Так, позивачами доведено факт заподіяння моральної шкоди, оскільки загибель їх матері створює душевні страждання, тяжкість вимушених змін у їх житті, та втрата самої рідної людини вимагає від їх вжиття додаткових зусиль для налагодження свого подальшого життя.

Колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивач, визначений судом з урахуванням розяснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних, душевних, психічних і фізичних страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення) з урахуванням в кожному конкретному випадку, ступеня вини відповідача та інших обставин.

Враховуючи зазначене, підстав для зміни рішення в цій частині колегія суддів не вбачає.

Проте, перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне, зазначити про те, що суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення, безпідставно зазначив, що потерпіла умисно, порушуючи ПДР, своїми необережними діями спровокувала скоєння ДТП, що в свою чергу не підтверджено жодними наявними у матеріалах справи документами. Крім того, судом не враховано і того, що наявність умислу, означає свідоме бажання потерпілого отримати шкоду завдану джерелом підвищеної небезпеки, що в даному разі не відповідає дійсності.

Крім того, колегія суддів не може, погодитись і з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позову ОСОБА_1 про відшкодування на її користь витрат на правову допомогу.

Ст. 79 ЦПК України визначені види судових витрат, до яких, відносяться витрати повязані з розглядом справи, зокрема витрати на правову допомогу.

У п. п. 47, 48 наведеної вище Постанови Пленуму ВССУ від 17 жовтня 2014 р. розяснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

У звязку з чим, доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу.

Відповідно до ч.1 ст.84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Як розяснено в п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84,88,89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Виходячи з положень ст. 88 ЦПК України та ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" та враховуючи складання позовної заяви представником позивача, час витрачений ним у судових засіданнях при розгляді зазначеної справи, надання консультацій щодо характеру спірних правовідносин , підготовки процесуальних документів та вивчення правового аналізу матеріалів справи, на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на правову допомогу в сумі 537,60 грн., що становить 17,92 % пропорційно задоволеним позовним вимогам, виходячи з наступного розрахунку: 109 660,00 грн. заявлена вимога, 19 660,00 грн. - задоволена вимога, що становить 17,92 %.

Відповідно до розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу та квитанції про оплату послуг за надання правової допомоги позивачем ОСОБА_1 сплачено 3 000 грн. ( 3000 грн. х 17,92% / 100= 537,60 грн.). Зазначений розрахунок колегією суддів перевірений та є правильним.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у розмірі 537,60 грн.

На підставі ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі 243,60 грн., за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи зазначене та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 19 червня 2015 року в частині стягнутої з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди в сумі 2 000 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати на спорудження надгробного памятника у розмірі 9660,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 537,60 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у сумі 243,60 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Л.В. Михайлів

Судді: А.П. Барильська

ОСОБА_10