ухвала

іменем україни

15 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Ткачука О.С., Завгородньої І.М., Кафідової О.В., Іваненко Ю.Г., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 21 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом, мотивуючи його тим, що 10 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_6 було укладено договір про надання останній кредиту в сумі 5 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення кредиту, що відповідає строку дії карки.

Підписана заява відповідача на отримання кредиту разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою є договором про надання кредиту.

Відповідно до п. 9.12 Умов та правил надання послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, а якщо жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення договору, він автоматично лонгується на такий же термін.

Відповідач не виконала свого обов'язку щодо повернення кредиту, в результаті чого утворилася заборгованість на суму позову, яка складається з 9 830 грн 70 коп. - заборгованості за кредитом, 17 112 грн 95 коп. - заборгованості за процентами, 3 821 грн 36 коп. - заборгованості за комісією за користування кредитом, 500 грн - штрафу /фіксована частина/ та 1 538 грн 25 коп. - штрафу /процентна складова/.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 вересня 2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто із ОСОБА_6 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 32 803 грн 26 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 21 січня 2015 року рішення місцевого суду скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення апеляційного суду Закарпатської області від 21 січня 2015 року, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 10 листопада 2006 року між банком та відповідачем було укладено договір про надання останній кредиту в сумі 5 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення кредиту, що відповідає строку дії картки.

Підписана заява відповідача на отримання кредиту разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою є договором про надання кредиту.

Відповідно до п. 9.12 Умов та правил надання послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, а якщо жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення договору, він автоматично лонгується на такий же термін.

Відповідач не виконала свого обов'язку щодо повернення кредиту, в результаті чого утворилася заборгованість, яка складається з 9 830 грн 70 коп. - заборгованості за кредитом, 17 112 грн 95 коп. - заборгованості за процентами, 3 821 грн 36 коп. - заборгованості за комісією за користування кредитом, 500 грн - штрафу /фіксована частина/ та 1 538 грн 25 коп. - штрафу /процентна складова/.

Відповідно до заяви відповідача на отримання кредиту платіжну картку вона отримала 23 листопада 2006 року. Строк дії картки встановлений до листопада 2008 року. Після цього нової картки їй не видавалось.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про наявність зазначеної суми заборгованості є доведеними, і тому ця сума підлягає стягненню з відповідача.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що основним доводом апеляційної скарги було те, що відповідач, не заперечуючи наявність заборгованості, просила відмовити у задоволенні позову у зв'язку із закінченням строку позовної давності. Відповідну заяву про застосування наслідків пропуску зазначеного строку в суді першої інстанції вона не змогла зробити, оскільки про час розгляду справи вона не була повідомлена.

Строк дій платіжної картки, виданої відповідачу, закінчився в листопаді 2008 року, і у цей час почався відлік позовної давності. Позивач звернувся до суду з даним позовом у серпні 2013 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Заяви від позивача про поновлення пропущеного строку позовної давності не надходило, а відповідачем заявлено в апеляційній скарзі про застосування позовної давності, і суд вважає за необхідне прийняти її до уваги, оскільки у справі відсутні відомості про повідомлення її про судове засідання суду першої інстанції, справа розглянута за її відсутності, і тому вона не мала змоги зробити таку заяву в суді першої інстанції.

Проте з таким висновком суду повністю погодитись не можна.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st11> суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, зокрема передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-738цс15.

У матеріалах справи відсутня заява ОСОБА_6 про застосування строків позовної давності, яка подана до винесення місцевим судом рішення, згідно з вимогами частини третьої статті 267 ЦК України.

Разом з тим відповідач 14 травня, 13 серпня 2014 року зверталася до суду першої інстанції із заявами про відкладення розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції вищевикладеного не врахував, не взяв до уваги того, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а ОСОБА_6 із заявою про застосування позовної давності до суду першої інстанції не зверталася, хоча про перебування даної справи у провадженні суду була повідомлена, а тому дійшов передчасного висновку про неможливість останньої заявити про застосування позовної давності.

З огляду на допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин справи, рішення апеляційного суду необхідно скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 21 січня 2015 року скасувати, направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді:І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.В. Кафідова І.М. Фаловська