У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

ЛеванчукаА.О., Нагорняка В.А., ПисаноїТ.О.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Ізмаїльської міської ради Одеської області до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання особи такою, що втратила право на житлове приміщення, за касаційною скаргою Ізмаїльської міської ради Одеської області на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 18 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року Ізмаїльська міська рада Одеської області звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на житлове приміщення.

Позивач посилався на те, що відповідач фактично протягом тривалого часу не проживає у квартирі НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, його місцезнаходження невідоме, його реєстрація позбавляє можливості іншим особам зареєструватися за вказаною адресою. На підставі вищевказаного позивач просив позбавити ОСОБА_4 права на житлове приміщення.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від

03 грудня 2014 року відмовлено Ізмаїльській міській раді Одеської області в задоволенні позову про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право на житлове приміщення - квартиру НОМЕР_1 по АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 18 червня 2015 року мотивувальну частину рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 грудня 2014 року змінено. Відмовлено в задоволенні позову Ізмаїльської міської ради Одеської області до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання особи такою, що втратила право на житлове приміщення.

У касаційній скарзі Ізмаїльська міська рада Одеської області, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 зареєстрований в гуртожитку по

АДРЕСА_1 з 28 лютого 2007 року.

Згідно з довідкою адресного бюро, ОСОБА_4 знятий з обліку за вказаною адресою згідно з заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 грудня 2011 року, яке в подальшому було скасовано ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 березня 2014 року.

З копії свідоцтва про народження ОСОБА_4 вбачається, що ОСОБА_4 зареєстрований по АДРЕСА_1 з 27 листопада 1981 року.

Відповідно до копії ордеру від 30 грудня 2013 року НОМЕР_2 ОСОБА_5 та її сину ОСОБА_6 надано блок НОМЕР_3 по АДРЕСА_1, за рішенням виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради від

20 грудня 2013 року про надання додаткової житлової площі.

Відмовляючи Ізмаїльській міській раді Одеської області в задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на те, що главою 4 ЖК Української РСР визначено порядок користування гуртожитками. Нормами зазначеної глави не передбачено підстав для визнання громадян такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Апеляційний суд, ухвалюючи нове рішення, погодився з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, але з інших підстав.

Відповідно до правил ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР, роз'яснень, викладених у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням, якщо вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. В разі поважності причин відсутності відповідача понад встановлені строки суд може продовжити пропущений строк.

Оскільки правовий режим гуртожитків, житлові приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», прирівняне до правового режиму житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, то до мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються вимоги ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР.

Відповідно до ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки регулюється нормами ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно зі ст. ст. 6, 127 ЖК Української РСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Гуртожитки можуть використовуватись для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання.

Постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208 затверджене Примірне положення про гуртожитки, яким відповідно до

ст. 131 ЖК Української РСР визначається порядок користування гуртожитком, зокрема, можливість збереження права користування жилою площею у гуртожитку при тимчасовій відсутності деяких категорій громадян (п. 13 Примірного положення).

Разом з тим, а також відповідно до ч. 8 ст. 8 ЦПК України та з урахуванням подібності за змістом правовідносин саме щодо користування жилою площею у гуртожитку з правовідносинами, що регулюються загальними правилами ст. ст. 71, 72 ЖК України щодо відсутності осіб, які мають право користування жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил про збереження за відсутньою особою права на жиле приміщення слід застосовувати і в разі тимчасової відсутності у гуртожитку особи, якій у ньому надавалася жила площа (за відсутності підстав для виселення).

Як вбачається із списків за результатами технічної інвентаризації від

01 вересня 2011 року, за рішенням виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради від 13 січня 2012 року ОСОБА_4 проживає по АДРЕСА_1 в кімнатах НОМЕР_1, НОМЕР_4 блок НОМЕР_3.

З протоколу міжвідомчої комісії Ізмаїльської міської ради від 14 травня 2005 року вбачається, що комісією була розглянута заява ОСОБА_4 та інших мешканців гуртожитку щодо переобладнання гуртожитку по АДРЕСА_1 в багатоквартирний житловий будинок, що спростовує той факт, що ОСОБА_4 не проживає у гуртожитку з 2000 року.

Згідно з довідкою Ізмаїльського бюро технічної інвентаризації від

17 липня 2013 року за ОСОБА_4 не зареєстровано право власності у

м. Ізмаїлі Одеської області.

Згідно з довідкою КП «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради» та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08 червня 2015 року за ОСОБА_4 не зареєстровано право власності у м. Одесі та Одеській області.

Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд, виходячи з приписів ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР та ст. 60 ЦПК України, правильно виходив з того, що позов є недоведеним, оскільки позивачем не надано беззаперечних та переконливих доказів того, що відповідач ОСОБА_4 добровільно залишив житло без наміру повернення, не проживає в кімнатах гуртожитку за вищевказаною адресою понад 6 місяців, в кімнаті відсутні речі відповідача, останній відмовляється від сплати коштів за комунальні послуги, не цікавиться житлом та проживає за іншою адресою.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій та з їх оцінкою.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при розгляді даної справи судами не вбачається.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Ізмаїльської міської ради Одеської області відхилити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 грудня 2014 року в незміненій частині та рішення апеляційного суду Одеської області від 18 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ЛеванчукА.О. Нагорняк В.А. ПисанаТ.О.