Справа № 570/2827/15-ц
Номер провадження 2/570/1107/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2015 року

Рівненський районний суд Рівненської області:

в особі судді Кушнір Н.В.

з участю позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області ( м.Рівне вул.П.Могили 24 ) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ в натурі частини житлового будинку та земельної ділянки у визначених межах,

в с т а н о в и в :

згідно вимог позовної заяви, які були уточнені до судового розгляду, позивач ОСОБА_1 просили поділити в натурі в окрему інвентарну одиницю належне їй та ОСОБА_3 нерухоме майно по вул.Деражненській 8 в смт.Клевань Рівненського району Рівненської області, припинити право спільної часткової власності на нього.

В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що сторони по справі як спадкоємці є співвласниками цього будинку, мають відповідні свідоцтва.

У судовому засіданні позивач просить позов задоволити. По суті справи показала, що бажає приватизувати земельну ділянку під своєю частиною будинку та частиною своєї матері - іншого співвласника, а відповідач не має такого бажання.

Відповідач не заперечує проти позову, оскільки між співвласниками відсутні будь-які суперечності з приводу конкретного користування.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, з»ясувавши обставини та дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов таких висновків.

Вимоги ст.214 цього Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту поділ у натурі частини будинковолодіння на підставі ст.367 ЦК України позивач в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Отже, предметом даного спору є об'єкт нерухомого майна - будинок № 8 по вул.Деражненській в смт.Клевань Рівненського району Рівненської області.

Суть позову полягає у розподілі спільного часткової власності та її припиненні.

Судом встановлено, що позивач та ОСОБА_3, яка відмовилася від своїх позовних вимог, тому була виключена зі списку осіб, що беруть участь у судовому спорі, згідно свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 19 грудня 2008 року є власниками частини житлового будинку з частиною надвірних побудов по вул.Деражненській 8 в смт.Клевань Рівненського району Рівненської області, а саме позивач: 1-5 і 1-6-житлові кімнати, 1-1-коридор, ? Б-літня кухня, ? В-сарай, ? № 1-огорожа, а ОСОБА_3: 1-4 і 1-3-житлові кімнати, 1-2-кухня, 1-7-ванна, ? Б-літня кухня, ? В-сарай, ? № 1-огорожа.

Відповідно до технічного паспорту позивачу належить 25/100, співвласнику ОСОБА_3 28/100, а відповідачу 47/100 вказаної власності.

Таким чином , вказаний житловий будинок з господарськими спорудами належить ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст.317 ЦК України. Ст.321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. У силу положень ст.ст.21, 24, 41 Конституції України, ст.ст.319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Виходячи із цих положень правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України. Поняття спільної часткової власності викладено у ч.1 ст.356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до ч.1 ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності у разі поділу (ст.367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників.

Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Як убачається з позовної заяви, позивач звернулася до суду з позовом, у якому просила про поділ в натурі майна, а саме виділити їй та іншому позивачу частини домоволодіння.

Поділ будинку в натурі можливий, якщо кожній із сторін може бути виділено ізольовані жилі та підсобні приміщення з самостійними виходами, які відповідають їх часткам в спільній частковій власності. Виділ також можливий при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Суд враховує, що відповідно до роз'яснень, викладених у п. 7постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої ради (ст.152 ЖК України).

Крім того, до ухвалення рішення в матеріалах справи повинні бути надані відповідні висновки: технічний висновок про відповідність перепланування будівельним нормам і правилам, висновок про відповідність перепланування санітарно-епідеміологічним вимогам, пропонованим до будинків і приміщень, і правилам пожежної безпеки. Залежно від обставин справи підлягають поданню висновки й інших служб, зокрема погодження для встановлення відокремленого газо-, водо- та енергопостачання.

Вирішуючи питання про задоволення позову та виділення позивачу в натурі її та частки іншого співласника частини спірного домоволодіння у вигляді окремих приміщень, суд не може виходити лише з відсутності заперечень іншого співвласника щодо такого виділення з урахуванням порядку користування, який склався між ними, не з'ясувавши належним чином чи відповідає такий виділ в натурі її частці у спірному домоволодінні. При цьому суд неодноразово роз'яснював стороні позивача в порядку ч.4 ст.10 ЦПК України можливість призначення експертизи для правильного визначення відповідності часток кожного із співвласників будинку.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.367 ЦК України та ст.88 ЗК України поділ в натурі майна, яке перебуває у спільній частковій власності, може бути здійснено за домовленістю між співвласниками, шляхом укладання договору про поділ нерухомого майна, який повинен бути вчинений у письмовій формі з обов'язковим його нотаріальним посвідченням учасниками правочину. Поява нового власника і нового ( видозміненного) об»єкта права власності обумовлює необхідність державної реєстрації такого договору.

Між сторонами склався певний порядок користування спільним майном, зокрема фактично наявні дві квартири, зі слів сторін позивач та ОСОБА_3 користуються квартирою № 1, відповідач квартирою № 2, жодних спорів з приводу користування власністю у сторін не виникає. Відповідач не розуміє бажання одного з позивачів, і проти цього також категорично заперечує другий позивач, витрачати кошти на оформлення виділу майна, якщо жодного спору з цього приводу не існує, ніхто з них не порушує будь-чийого права власності чи користування. Зі слів сторін, квартири повністю ізольовані і мають окреме енерго, водо і газопостачання.

Один з співвласників може звернутися з вимогою про поділ майна безпосередньо до суду, не спробувавши добровільно урегулювати питання. Однак у цьому випадку ще немає спору, тому немає підстави стверджувати про порушення права.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст.4 ЦПК України).

За змістом ч.4 ст.10 ЦПК України на суд покладено обов'язок сприяти всебічному та повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснити особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попередити про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

З аналізу ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.15 ЦК України випливає, що правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суду слід установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Суди виходить з того, що позивач посилалася на норми ст.367 ЦК України про поділ майна, при цьому інший позивач відмовилася від такої вимоги. Крім того, правовстановлюючі документи домоволодіння, які містяться у матеріалах справи, не містять поділу на квартири.

Однак якщо один із співвласників виявив бажання, незалежно від його мотивів, здійснити поділ у натурі майна, що перебуває у спільній частковій власності, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого права будь-яким шляхом, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладання договору про поділ нерухомого майна, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про виділ спільного майна в натурі і таке право підлягає судовому захисту відповідно до ч.1 ст.364 ЦК України. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що правовідносини сторін регулюються нормою ст.364 ЦК України.

Позивачем належними та достовірними доказами не доведені свої позовні вимоги та обраний невірний спосіб їх захисту, тому у задоволенні позову необхідно відмовити.

На підставі ст.88 ЦПК України понесені позивачем витрати залишаються на ній у зв"язку з відмовою у задоволенні позову.

З огляду на викладене, на підставі ст.367 ЦК України, керуючись ст.10, 11, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

відмовити у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ в натурі частини житлового будинку та земельної ділянки у визначених межах.

Вступна та резолютивна частини судового рішення проголошені 19 листопада 2015 року. Повний текст виготовлено 23 листопада 2015 року.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня проголошення.

Суддя Кушнір Н.В.