АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер справи: 653/2647/14-ц
Номер провадження №22 -ц/791/2334/15 Головуючий в І інстанції Калімбет Л.І.
Категорія 21 Доповідач Фурман Т.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року грудня місяця 08 дня колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючого Фурман Т.Г.

суддів: Пузанової Л.В.

Чиркової К.Г.

секретар Гуров Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, який діє від імені ОСОБА_3, а також ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 01 липня 2015 року та додаткове рішення цього ж суду від 21 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, третя особа яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, визнання дійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності, та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_7 звернулася до суду із вказаним позовом, зазначаючи про те, що 20 лютого 1999 року уклала шлюб з ОСОБА_4.

В період шлюбу, за спільні кошти, ними 07.09.2005 року було придбано у ОСОБА_6 7/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1.

В серпні 2014 року їй стало відомо, що замість договору купівлі-продажу зазначеного вище нерухомого майна, між її чоловіком та ОСОБА_6 був укладений та нотаріально посвідчений договір дарування 7/25 частин вказаного житлового будинку.

Посилаючись на те, що дарувальник за передане в дар майно отримала 5000 доларів США, що свідчить про фактично укладений між сторонами договір купівлі-продажу спірного майна, позивачка просила суд з урахуванням уточнених позовних вимог:

- визнати недійсним договір дарування 7/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, 07 вересня 2005 року;

- визнати дійсним договір купівлі-продажу 7/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, 07 вересня 2005 року;

- визнати за нею право власності на 1/2 частку будівельних матеріалів та обладнання, які були використані в процесі самочинного будівництва житлового будинку та позначені згідно технічного плану: житловий будинок літ. «Б», тамбур літ. «б», літня кухня літ. «Л», сарай-гараж літ. «М», сараю літ. «О», навіс літ. «П», навіс літ. «Н», які розташовані на земельній ділянці по АДРЕСА_1;

- стягнути на її користь з ОСОБА_4 вартість 1/2 частки цих будівельних матеріалів та обладнання в розмірі 315 301 грн.;

- стягнути з відповідачів на її користь витрати на проведення судової будівельно-технічної експертизи в розмірі 8980 грн. та судові витрати в розмірі 3153,01 грн.

У грудні 2014 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що після набуття останнім права власності на спірний будинок і отримання ним дозволу на будівництво нового житлового будинку замість старого непридатного до експлуатації будинку, вона з покійним чоловіком продали належне їм житло, а кошти, вилучені від продажу нерухомості, вклали в будівництво спірного житлового будинку.

Посилаючись на те, що між ними була досягнута домовленість про те, що після завершення будівництва 1/2 вказаного житлового будинку шляхом укладення договору відчуження цієї частки, буде передана їй та її чоловіку, просила суд визнати, що будівельні матеріали та обладнання, які були використані при будівництві споруд, розташованих на земельній ділянці по АДРЕСА_1 є спільною власністю, яка належить їй та ОСОБА_4 в рівних частинах, та визнати за нею право власності на 1/2 частину цих будівельних матеріалів та обладнання.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 01 липня 2015 року та додатковим рішенням цього ж суду від 21 липня 2015 року в задоволенні обох позовів відмолено за пропуском строку позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, який діє від імені ОСОБА_3, просить рішення суду та додаткове рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 скасувати і ухвалити в цій частині нове, яким зазначені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного рішення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду та додаткове рішення суду змінити, відмовивши ОСОБА_3 в задоволенні позову за необґрунтованістю, посилаючись на те, що судом неправильно застосована позовна давність до спірних правовідносин.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду в частині відмови в задоволенні її позовних вимог скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Письмові заперечення на апеляційні скарги до апеляційного суду не надходили.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні заявлених позивачами вимог, суд застосував до спірих правовідносин позовну давність.

Проте, такий висновок суду є неправильним з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що з 20 лютого 1999 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

В період шлюбу, 07 вересня 2005 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_6 передала, а ОСОБА_4 безоплатно прийняв у власність 7/25 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на земельній ділянці площею 910 кв.м /а.с.10-11/.

За умовами укладеного договору дарувальник підтвердив, що цей договір не носить характеру уявленого та удаваного правочину.

Цей договір посвідчений нотаріально, зареєстрований у встановленому законом порядку.

Відповідно до копії витягу із рішення № 310 від 20.10.2005 року виконкомом Генічеської міської ради погоджено будівництво житлового будинку замість старого непридатного до експлуатації розміром 8*8м, гаражу розміром 4/5,5м, літньої кухні розміром 3,5*4 м замість сараю Б по АДРЕСА_1.

В процесі самочинного будівництва були збудовані житловий будинок літ. «Б», тамбур літ. «б», літня кухня літ. «Л», сарай-гараж літ. «М», сараю літ. «О», навіс літ. «П», навіс літ. «Н», які розташовані на земельній ділянці по АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги про визнання удаваним договору дарування 7/25 частини житлового будинку АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 07.09.2005 року, позивачка посилалась на те, що оспорений правочин укладено з метою приховати дійсний договір купівлі-продажу спірного майна, оскільки ОСОБА_6 не є для них родичкою або знайомою та не могла сторонній людині безоплатно подарувати будинок.

В процесі розгляду справи як в суді першої інстанції, так і в апеляційній інстанції ОСОБА_6 заперечувала отримання від обдарованого будь-яких вигод матеріального характеру, що позивачкою належними та допустимим доказами не спростовано.

Не знайшли свого підтвердження посилання позивачки на те, що даний будинок було придбано за їхні сумісні кошти, виручені від продажу інших, придбаних раніше, будинків.

Згідно ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом зазначеної норми дарувальник добровільно позбавляє себе права власності на майно, не маючи при цьому на меті отримання від обдарованого будь-яких вигод матеріального характеру, у свою чергу обдарований набуває права власності на майно при відсутності з його боку обов'язку надання таких вигод.

За змістом ст. 235 ЦК України, яка регламентує правові наслідки удаваного правочину, та як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в Постанові "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року №9, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати іншій правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадках, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Враховуючи, що згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, та зважаючи на особливості суті та змісту договору дарування, та те, що позивачкою належними та допустимим доказами не доведено, що договір дарування вчинено сторонами з метою приховати договір купівлі-продажу, а її посилання на те, що ОСОБА_6 за подароване майно отримала грошові кошти і що остання не могла подарувати ОСОБА_4 вказаний будинок є лише припущеннями, на яких відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування ґрунтуватися не може, колегія суддів приходить до висновку, що воля дарувальника в оспореному договорі відповідає його дійсним намірам по розпорядженню власністю, його волевиявленню на безоплатне відчуження будинку, а тому відсутні підстави для задоволення вимог про визнання недійсним договору дарування спірного майна та визнання дійсним договору купівлі-продажу цього будинку.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Позовні вимоги ОСОБА_7 про визнання за нею права власності на 1/2 частку матеріалів та обладнання, які були використані при будівництві спірного будинку, та стягнення на її користь вартості 1/2 частки вказаних будівельних матеріалів та обладнання, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи і спростовуються показаннями свідків, допитаних в суді першої інстанції.

Так, свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10., ОСОБА_11 суду повідомили, що з 2004 року ОСОБА_7 та ОСОБА_4 разом не проживали, сумісного господарства, як чоловік та дружина не вели, позивачка наймала квартиру, в якій проживала разом з сином, а відповідач проживав у своєї матері.

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10. підтвердили, що з початку проведення будівельних робіт допомагали ОСОБА_4, який проводив будівництво спірного будинку за власні кошти, ОСОБА_7 за увесь час будівельних робіт вони не бачили.

Враховуючи допустимість та належність наданих сторонами доказів, та те, що ОСОБА_7 не довела ті обставини, на які вона посилалася в обґрунтування заявлених вимог щодо визнання за нею права власності на 1/2 частки матеріалів та обладнання, використаних при будівництві спірного будинку, в той час, як доказами свідків підтверджується припинення нею шлюбних відносин з ОСОБА_4, коли відбувалося будівництво спірного будинку, колегія суддів вважає що заявлені вимоги не підлягають задоволенню за необґрунтованістю, а відтак не підлягають задоволенню її вимоги про стягнення вартості 1/2 частки вказаних матеріалів та обладнання.

ОСОБА_5, обґрунтовуючи свої позовні вимоги про визнання за нею права власності на 1/2 частку будівельних матеріалів та обладнання, використаних при будівництві спірного будинку, посилалася на домовленість з сином про те, що після завершення будівництва 1/2 частка спірного житлового будинку, шляхом укладення договору відчуження цієї частки, буде передана їй та її чоловіку, оскільки вони з чоловіком вкладали гроші в будівництво житлового будинку.

Проте, вказані вимоги також не доведені у встановленому законом порядку та не підтверджені належними і допустимими в розумінні ст. ст. 57, 58 і 59 ЦПК України доказами, у зв'язку з чим підлягають відхиленню.

Статтями 256, 257 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюються тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Ухваливши рішення про відмову у задоволенні заявлених позивачами вимог у зв'язку з пропуском строку позовної давності, суд не звернув увагу на те, що сторони заяви про застосування позовної давності не подавали.

Крім того, у разі пропуску строків звернення до суду за захистом порушених прав, при необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права. При обґрунтованості і поважності причин пропуску звернення до суду суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням даного спору і вирішує його по суті. При пропуску строку без поважних причин суд наводить в рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє у позові саме з цих підстав, не аналізуючи в рішенні обґрунтованості вимог по суті.

Суд свої висновки не мотивував, не навів дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносин, а також оцінку всіх доказів наданих сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

У зв'язку з наведеним, та враховуючи необґрунтованість заявлених позивачами вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_7 та ОСОБА_5 слід відмовити за необґрунтованістю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, який діє від імені ОСОБА_3, а також ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 01 липня 2015 року та додаткове рішення цього ж суду від 21 липня 2015 року скасувати і ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, третя особа яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, визнання дійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності, та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності відмовити за необґрунтованістю.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий підпис Т.Г. Фурман

Судді: підпис Л.В. Пузанова

підпис К.Г. Чиркова