Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Малієнко Н.В.
Справа № 425/594/15-ц
Провадження № 22ц/782/310/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2015 року Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області в складі :

головуючого: Малієнко Н.В.,

суддів: Авалян Н.М., Лозко Ю.П.,

при секретарі: Коротенко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 управління Державної судової адміністрації України в Луганській області

на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області

від 19 травня 2015 року

по цивільній справі за позовом Григор*євої ОСОБА_3 до ОСОБА_2 управління Державної судової адміністрації України у Луганській області, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Головне управління Державної казначейської служби України в Луганській області про стягнення заробітної плати, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року позивачка Григор*єва В.В. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 управління Державної судової адміністрації України в Луганській області (далі ТУ ДСА України в Луганській області, відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Головне управління Державної казначейської служби України у Луганській області, в якому після збільшення позовних вимог, просила стягнути з ТУ ДСА України в Луганській області, з урахуванням компенсації за порушення строків її виплати, заборгованість із заробітної плати за період жовтень-листопад 2014 року, в сумі 3561,16 грн.

Позов мотивований тим, що під час роботи в Перевальському районному суді Луганської області з 18.04.2013 року позивачка обіймала посаду оператора комп*ютерного набору та у спірний період не отримувала заробітну плату, що змусило її звернутися за захистом свого порушеного права до суду.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 19 травня 2015 року позов було задоволено. Стягнуто з ТУ ДСА України в Луганській області на користь Григор*євої В.В. 3561,16 грн. заборгованості по заробітній платі за період з 01.10.2014 року по 30.11.2014 року. На користь держави з відповідача стягнуто судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі представник ТУ ДСА України в Луганській області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив: рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні вимог Григор*євої В.В. відмовити у повному обсязі.

У судове засідання сторони не зявилися, належним чином були повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать розписки про отримання судових повісток.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, вважав доведеними обставини того, що право позивачки на своєчасне отримання заробітної плати в період з 01.10.2014 року по 30.11.2014 року було порушено відповідачем, тому воно підлягає судовому захисту і жоден з нормативно правових актів, на які посилається відповідач у своїх запереченнях, не звільняє останнього від обовязку нарахування та виплати заробітної плати працівникам апарату суду.

Такі висновки суду ґрунтуються на фактичних обставинах справи та вимогах закону.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено при розгляді апеляційної скарги, що Григор*єва В.В. є працівником Перевальського районного суду Луганської області та з 18.04.2013 року обіймає посаду оператора комп*ютерного набору, що підтверджується копією трудової книжки та копією наказу №3 від 18.04.2013 року.

У спірному періоді, тобто з 01.10.2014 року по 30.11.2014 року , позивач відпрацював 22 робочих дня у жовтні 2014 року та 20 робочих днів у листопаді 2014 року, що підтверджується відповідними табелями обліку використання робочого часу.

З наявного в матеріалах справи розрахункового листа вбачається, що за жовтень 2014 року позивачці було нараховано 1549,50 грн., з яких посадовий оклад 1165,04 грн., надбавка від окладу 116,50 грн, премія - 128 грн. 15 коп., індексація 139,81 грн. та утримано податків та внесків всього 129,15 грн.

При цьому, за спірний період за рахунок економії фонду заробітної плати позивачку було премійовано та встановлено надбавку за жовтень 2014 року у розмірі 10% та встановлено надбаву за високі досягнення праці службовцям 10% від посадового окладу з урахуванням вислуги років.

Листом № 8-6034/14 від 08.12.2014 року ДСА України було повідомлено В.о. голови Перевальського районного суду Луганської області про те, що відповідно до «Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №595 заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) працівникам установи за період, коли установа розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території, а у подальшому територія була повернута під контроль органів державної влади, або установа була переміщена в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, виплачується у повному обсязі за рахунок кошторису. За даними штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 20.11.2014 року № 33/224/А Перевальський районний суд Луганської області контролюється терористами.

З матеріалів справи вбачається, що спір між сторонами виник щодо права позивача, як працівника, на отримання заробітної плати за виконану роботу за жовтень листопад 2014 року, з урахуванням індексації та компенсації втрати частини заробітної плати за порушення строків її виплати.

Відповідно до положень ст.94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі ст.98 КЗпП, оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Водночас, нормативно-правовим актом, який визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати є Закон України «Про оплату праці» (надалі - Закон №108/95).

В ст.21 та ст.22 Закону №108/95 передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Частиною 1 ст.115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічна за змістом норма зазначена в ч.1 ст.24 Закону №108/95.

Відповідно до положень ч.2 ст.61 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Судом визнаються загальновідомими обставини проведення антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях.

Як зазначається позивачем, що не спростовано відповідачем, розпорядженням Голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №56/0/38-14 від 08.12.2014 р. «Про визначення територіальної підсудності справ» на підставі подання ДСА України на зміну територіальної підсудності судових справ, підсудних розташованим у районі проведення антитерористичної операції місцевим загальним та апеляційним судам змінено підсудність справ Перевальського районного суду Луганської області.

З урахуванням викладеного, судова колегія не приймає до уваги посилання апелянта на п.2 Тимчасового порядку №595, як на підставу для відмови у проведенні виплати заробітної плати, з огляду на наступне.

Так, в п.2 Тимчасового порядку №595 встановлюється, що у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообовязкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 13.06.2007 р. «Про незалежність судової влади», зазначено, що відповідно до ст.8 та ст.22 ОСОБА_4 України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених ОСОБА_4 України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися ОСОБА_4 України як актом прямої дії.

У відповідності до положень ст.3 ОСОБА_4 України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією ОСОБА_4 межах і відповідно до законів України. ОСОБА_4 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_4 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_4 України є нормами прямої дії (ст.8 ОСОБА_4 України).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_4 та законами України (ч.2 ст. 19 ОСОБА_4 України).

Відповідно до ст.21 та ч.3 ст.22 ОСОБА_4 України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Частинами 1 та 2 ст.24 ОСОБА_4 України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В ст.64 ОСОБА_4 України передбачено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених ОСОБА_4 України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї ОСОБА_4.

Згідно п.1 та п.6 ч.1 ст.92 ОСОБА_4 України виключно законами України визначаються: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту.

Відповідно до ст.92 ОСОБА_4 України законами України мають регламентуватися найважливіші суспільні та державні інститути (права, свободи та обов'язки людини і громадянина; вибори, референдум; організація і діяльність органів законодавчої, виконавчої та судової влади тощо).

Пунктом 3 рішення Конституційного Суду України №15-рп/2000 від 14.12.2000р. «У справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності ОСОБА_4 України (конституційності) Постанови Верховної ОСОБА_5 України «Про чинність Закону України «Про Рахункову палату», офіційного тлумачення положень ч.2 ст.150 ОСОБА_4 України, а також ч.2 ст.70 Закону України «Про Конституційний Суд України» стосовно порядку виконання рішень Конституційного Суду України (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України)», згідно якого суд зазначив, що виходячи з ОСОБА_4 України Закон України «Про Рахункову палату Верховної ОСОБА_5 України» від 11.07.1996 р., як і будь-який інший закон України, - це нормативно-правовий акт вищої юридичної сили. Верховна ОСОБА_5 України є єдиним органом законодавчої влади в Україні (ст.75 ОСОБА_4 України). Це означає, що право приймати закони, вносити до них зміни у разі, коли воно не здійснюється безпосередньо народом (ст.5, ст.38, ст.69, ст.72 ОСОБА_4 України), належить виключно ОСОБА_5 України (п.3 ч.1 ст.85 ОСОБА_4 України) і не може передаватись іншим органам чи посадовим особам. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_4 України і повинні відповідати їй (ч.2 ст.8 ОСОБА_4 України). З наведеного випливає, що Верховна ОСОБА_5 України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта.

Одночасно, в ст.43 ОСОБА_4 України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Як вбачається зі змісту п.2 Тимчасового порядку №595 видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування фактично були зупинені.

Як вбачається із змісту позовної заяви, що не заперечується відповідачем, видатки з державного бюджету на виплату заробітної плати позивачеві не здійснюються.

Враховуючи норми ОСОБА_4 України, законів, зміст рішень Конституційного Суду України, теоретичні засади науки теорії держави і права, судова колегія дійшла до висновку, що встановлені законом права громадянина, в тому числі, щодо конкретних соціальних гарантій (пенсійного та іншого соціального забезпечення) можуть бути змінені виключно законом, а не підзаконним нормативно-правовим актом. Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених ОСОБА_4 України.

Згідно абз.3 ст.1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» (надалі - Закон №638) встановлено, що режим у районі проведення антитерористичної операції - це особливий порядок, який може вводитися в районі проведення антитерористичної операції на час її проведення і передбачати надання суб'єктам боротьби з тероризмом визначених цим Законом спеціальних повноважень, необхідних для звільнення заручників, забезпечення безпеки і здоров'я громадян, які опинилися в районі проведення антитерористичної операції, нормального функціонування державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій.

В ст.3 Закону №638 визначено, що боротьба з тероризмом ґрунтується на принципах, зокрема: законності та неухильного додержання прав і свобод людини і громадянина; комплексного використання з цією метою правових, політичних, соціально-економічних, інформаційно-пропагандистських та інших можливостей; пріоритетності попереджувальних заходів; пріоритетності захисту життя і прав осіб, які наражаються на небезпеку внаслідок терористичної діяльності.

Статтею 4 Закону №638 передбачено, що організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції. Одночасно, ч.2 ст.14 Закону №638 передбачає, що у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Вказане в сукупності дає підстави дійти до висновку, що Кабінет Міністрів України не наділений правом обмежувати встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили права громадян у сфері виплати заробітної плати у районі проведення антитерористичної операції.

Крім того, пункт 2 «Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», визнано незаконним та не чинним з моменту його прийняття, постановою Київського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2015 року (яка набрала законної сили 02 квітня 2015 року, після її перегляду Київським апеляційним адміністративним судом).

Згідно абз.2 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується із доводами позивачки, про стягнення з ТУ ДСА України у Луганській області заборгованості із заробітної плати за період з 01.10.2014 р. по 30.11.2014 року включно, з індексацією нарахованої суми та компенсацією втрати частини заробітної плати за порушення строків її виплати.

Посилання апелянта на листи Державної Казначейської служби України до уваги не беруться, оскільки останні за своєю правовою природою не є нормативно правовими актами.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплат» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно ст.3 Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць /після утримання податків і обовязкових платежів/ на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за яким виплачується доход, до уваги не береться).

Як вбачається з матеріалів справи, сума компенсації у зв'язку із порушенням строків виплати заробітної плати за жовтень 2014 року та листопад 2014 року складає (за жовтень 173,67грн. + за листопад 159,76грн.) = 335,43грн., позивачем було правильно визначено, що не виплачена заробітна плата за жовтень 2014 року склала 1555,85грн., за листопад 2014 року 1669,88грн.

Судова колегія не приймає до уваги доводи апелянта про відсутність підстав щодо стягнення заборгованості із заробітної плати з огляду на те, що вказаний перерахунок не є результатом перерахунку кваліфікованого незалежного бухгалтерського експерта чи бухгалтером ТУ ДСА України в Луганській області, оскільки відповідачем не спростовано розмір розрахунку заробітної плати, включаючи її індексацію та компенсацію, також, останнім не надано жодних документів або заперечень щодо розміру заборгованості.

Отже, перевіривши розрахунок позивача, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно визначився із розміром заборгованості із заробітної плати, включаючи її індексацію та компенсацію, яка підлягає стягненню з відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, судова колегія дійшла висновку, що відповідачем, не спростовано доводи позивача, а отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Оскільки, позивач не здійснював судові витрати, тому вони відшкодуванню позивачу не підлягають.

Судові витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню з апелянта - ОСОБА_2 управління Державної судової адміністрації України в Луганській області.

Таким чином, апеляційною інстанцією не встановлено обставин, які дають підстави визнати рішення суду першої інстанції таким, що не відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Згідно зі ст.. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судова колегія не вбачає підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції, оскільки воно відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307,308, 313,314,315, 324, 325 ЦПК України судова колегія,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 управління Державної судової адміністрації України в Луганській області - відхилити.

Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 19 травня 2015 року по цивільній справі за позовом Григор*євої ОСОБА_3 до ОСОБА_2 управління Державної судової адміністрації України у Луганській області, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Головне управління Державної казначейської служби України в Луганській області про стягнення заробітної плати - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 управління Державної судової адміністрації України в Луганській області судовий збір в сумі 121 грн. 80 коп., зарахувавши його на рахунок Державного бюджету України.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після її проголошення.

Головуючий :

Судді: