УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Кадєтової О.В., Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» державного концерну «Укроборонпром» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних при звільненні сум, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Львівської області від 3 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що він працював в державному підприємстві «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» державного концерну «Укроборонпром» на посаді провідного інженера-конструктора. Наказом № 07 к від 10 січня 2014 року його звільнено з 13 січня 2014 року у зв'язку із скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Посилаючись на те, що відповідачем йому несвоєчасно було виплачено заробітну плату, просив, з урахуванням уточнених позовних вимог, задовольнити позов.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 29 квітня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» державного концерну «Укроборонпром» на користь ОСОБА_3 середній заробіток на час затримки виплат належних сум при звільненні за період з 14 січня 2014 року по 29 квітня 2015 року у розмірі 8482 грн 50 коп. з врахуванням податків та обов'язкових зборів і платежів. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 3 липня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 працював в державному підприємстві «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» державного концерну «Укроборонпром» на посаді провідного інженера-конструктора.

Наказом № 07 к від 10 січня 2014 року його звільнено з 13 січня 2014 року у зв'язку із скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

18 червня 2013 року Франківським районним судом м. Львова видано судовий наказ № 465/4680/13ц про стягнення з ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» на користь ОСОБА_3 заборгованості по заробітній платі в розмірі 3780 грн, яку, відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження, позивачу виплачено 19 червня 2014 року.

2 квітня 2014 року Франківським районним судом м. Львова видано судовий наказ № 2н/465/295/14 про стягнення з ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» на користь ОСОБА_3 7849 грн 89 коп. заборгованості по заробітній платі, яка була виплачена позивачу 29 серпня 2014 року.

Судовим наказом Франківського районного суду м. Львова від 4 лютого 2015 року стягнуто з ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» на користь ОСОБА_3 273 грн 40 коп. заборгованості по заробітній платі, на виконання якого 3 квітня 2015 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області відкрито виконавче провадження.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові, апеляційний суд виходив із того, що компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати не є заробітною платою, у зв'язку з чим щодо стягнення таких виплат мають застосовуватись встановлені ст. 233 КЗпП України строки для звернення до суду з позовом. Цей строк позивачем пропущений.

Однак, погодитись з такими висновками апеляційного суду неможливо.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Аналіз наведених правових норм свідчить про обов'язок роботодавця виплатити всі належні працівнику кошти на день звільнення незалежно від їх правової природи та встановлено відповідальність за його невиконання.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, отже початком перебігу строку, встановленого ст. 233 КЗпП України для звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку, є день припинення такого правопорушення, тобто проведення фактичного розрахунку.

З огляду на викладене, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно із частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

При цьому суд касаційної інстанції виходить також із правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судових рішень в порядку Глави 3 Розділу V ЦПК України у справі № 6-116цс15 від 24 червня 2015 року.

Вказані висновки щодо застосування норм права, відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, мають враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм.

Вирішуючи спір, апеляційних суд не звернув уваги на наведені положення закону, зазначаючи про пропуск позовної давності для стягнення компенсації втрати частини заробітної плати, у зв'язку із порушенням термінів її виплати, яка мала бути сплачена у встановлені ст. 116 КЗпП України строки, не врахував, що 4 лютого 2015 року Франківським районним судом м. Львова винесено судовий наказ про стягнення такої компенсації.

Відомості про виплату відповідачем позивачу вказаних коштів або скасування цього наказу у справі відсутні.

Апеляційний суд, виходячи із пропуску строку звернення до суду з вимогами про стягнення цієї компенсації, фактично дав оцінку законності вказаного наказу, хоча не мав повноважень це робити в межах розгляду позову, який був предметом розгляду, оскільки перевірка законності судового наказу здійснюється в інший спосіб та порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством.

З огляду на викладене погодитись із ухваленим апеляційним судом рішенням неможливо.

Допущені судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179, 303 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому ухвалене ним рішення не може вважатись законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим воно підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до цього суду.

При новому розгляді справи суду належить з'ясувати, коли у відповідача виник обов'язок по виплаті коштів, за період затримки яких позивач просить стягнути середній заробіток, - чи працював працівник у день звільнення, а якщо ні, то коли звернувся з вимогою про їх про виплату до відповідача, перевірити правильність розрахунку середнього заробітку за час затримки, з врахуванням того, що середній заробіток відповідно до ст. 117 КЗпП України - це відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, а не збереження заробітної плати за працівником в період затримки.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 3 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до цього суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.В. Кадєтова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук