Апеляційний суд міста Києва
Справа № 756/7892/14-ц Головуючий у суді першої інстанції: Кричина A.B.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5587/15 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Орленко Т.А.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - представника ОСОБА_4 на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, що діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, треті особи: Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, Прокуратура Оболонського району м. Києва про позбавлення батьківський прав, вибір прізвища, визначення місця проживання дітей, зобов'язання сплатити борги по рішенню суду щодо сплати аліментів.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 (прізвища ОСОБА_3 на ОСОБА_3 були змінені в процесі розгляду справи у відповідності до наданих документів) звернулися до суду з позовом до відповідача ОСОБА_8 про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_6; визначити місце постійного мешкання, виховання та розвитку ОСОБА_7 та ОСОБА_6 спільно із ОСОБА_4.; зобов'язати ОСОБА_8 сплатити суму грошових коштів у розмірі: на користь та в інтересах ОСОБА_3 767461,00 грн., з яких 9259,00 грн. аліментна заборгованість за період з 01.09.2012 року включно по 21.09.2013 року, відповідно до розрахунків в таблиці № 1; 758202,00 грн. на утримання з урахуванням навчання в вищому навчальному закладі відповідно до розрахунків в таблицях № 2-3, у тому числі за рахунок сплати наперед; зобов'язати ОСОБА_8 сплатити суму грошових коштів у розмірі, на користь та в інтересах ОСОБА_7.: 18256,00 грн. заборгованість по аліментах за вересень-грудень 2012 року по травень 2014 року включно з урахуванням підрахунків у таблиці № 1, 39476,00 грн. сплата наперед у твердій грошовій сумі за період з 01.07.2014 року по 22.10.2018 року включно; зобов'язати ОСОБА_8 сплатити суму грошових коштів у розмірі, на користь та в інтересах ОСОБА_6 18256,00 грн. заборгованість по аліментах за вересень-грудень 2012 року по травень 2014 року включно з урахуванням підрахунків у таблиці № 1; 136521,00 грн. сплата наперед у твердій грошовій сумі за період з 01.07.2014 по 01.04.2028 ; надати дозвіл на заміну прізвища та по батькові ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на прізвище «ОСОБА_6», стосовно вибору по батькові надати право ОСОБА_4 та ОСОБА_3 самостійно визначитись у виборі після винесення судового рішення; видати виконавчий лист щодо примусового виконання рішення суду по сплаті заборгованості по аліментам, грошових коштів на утримання дітей ОСОБА_3, ОСОБА_7, та ОСОБА_6 наперед у твердій грошовій сумі.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 18.05.1995 позивач ОСОБА_4. одружилася з відповідачем у зв'язку з вагітністю, на час коли їй виповнилось 16 років. Реєстрація шлюбу відбулась за вимогою батьків як позивача так і відповідача. Від такого шлюбу у сторін народилося троє дітей: донька ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, син ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2, донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3. Позивач ОСОБА_4 (ОСОБА_4) двічі зверталася до суду про розірвання шлюбу. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11.10.2012 шлюб між сторонами був розірваний. 07.12.2012 рішенням того ж суду з відповідача на користь позивача ОСОБА_4 (ОСОБА_4) стягнуто аліменти у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку відповідача на трьох дітей.

Вказувала, що відповідач не надає матеріальної допомоги на неповнолітніх дітей та навчання старшої доньки, не приймає участі у їх вихованні, а при спільному проживанні застосовував, як до неї так і до дітей фізичне та психологічне насильство, що залишилось у пам'яті дітей. Вона з дітьми проживає на орендованій квартирі, їх утримує, та займається їх вихованням, несе зобов'язання за кредитним договором. Старші діти підтримують її рішення про позбавлення батьківських прав та зміну прізвища. У 2009-2010 роках ОСОБА_8 притягувався до кримінальної відповідальності за придбання, зберігання наркотичних засобів та вироком суду був засуджений, але у зв'язку з проходженням лікування був звільнений від відбуття покарання. Оскільки вона не працює, то її сім'я потребує матеріальної допомоги, а відповідач та його мати мають таку можливість, але її не надають.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року позов задоволено частково.

Визначено місце проживання ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, з матір'ю ОСОБА_4, за її місцем проживання.

Стягнуто з ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1. на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 заборгованість по аліментах в розмірі 7602,11 грн,

Стягнуто з ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3 відшкодування сплаченого судового збору в розмірі 395,40 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - представник ОСОБА_4 подали на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необгрутованість, порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні. Зокрема зазначали, що рішення суду першої інстанції повинно бути скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог, в якому слід визнати доводи та докази апелянтів такими, котрі підтверджують факти ухилення відповідача від виконання ним своїх обов'язків по вихованню дітей, жорстоке поводження з дітьми, належність відповідача до осіб, котрі є хронічними алкоголіками і наркоманами. Звернули увагу та те, що представники Служби у справах дітей постійно змінювалися, а висновок цієї служби не відповідає фактичним обставинам справи. Представники прокуратури також змінювалися та не були знайомі з матеріалами справи. Не всі були задоволені клопотання щодо допиту свідків та долучення до матеріалів справи письмових доказів. На думку позивачів та їх представника, суд першої інстанції в рішенні суду досить багато уваги приділив погрозам представника позивача на адресу суду та інших установ щодо порушень кримінальних справ відносно них.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого в цій частині рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.3 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24.10.2008 року у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог про визначення місця проживання дітей сторонами не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України не є предметом апеляційної перевірки.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін ( ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України).

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положеньст.57-66 ЦПК України.

Відповідно до вимог частини першої ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Позбавлення батьківських прав - це крайня міра такої відповідальності, яка регулюється ст. 164-169 СК України.

Згідно статті 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї.

Із змісту ст. 164 СК України випливає, що батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він не забрав дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляв щодо неї батьківського піклування; ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводиться з дитиною; є хронічним алкоголіком або наркоманом; вдається до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджений за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Задовольняючи частково позовні вимоги, визначаючи місце проживання ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, з матір'ю ОСОБА_4, за її місцем проживання та стягуючи з ОСОБА_8, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 заборгованість по аліментах в розмірі 7602,11 грн. суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог в цій частині. Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність правових підстав до їх задоволення.

З такими висновками суду слід погодитися, оскільки суд дійшов їх дотриманням вимог процесуального законодавства щодо всебічності й повноти з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін в даних правовідносинах, належної правової оцінки наданих у справі доказів стороною позивачів та норм матеріально права.

При ухваленні рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції сторони ОСОБА_4 (ОСОБА_4) та ОСОБА_8 перебували в зареєстрованому шлюбі з 18.05.1995 по 11.10.2012. Від шлюбу мають 3-х дітей. Відповідно до свідоцтв про народження, батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2, є позивачка ОСОБА_4. та відповідач ОСОБА_8

Під час розгляду справи судом першої інстанції не встановлено законних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо своїх неповнолітніх дітей.

Твердження позивачки та її представника про систематичне застосування до дітей психологічного та фізичного насильства дослідженими у суді доказами не підтвердились, а випадки непедагогічного поводження з дітьми про які зазначили свідки носили разовий характер. Дійсно позивачка ОСОБА_4. в своїх позовних заявах про розірвання шлюбу зазначала про повну бездіяльність відповідача у вихованні дітей та що його дії ставлять під загрозу фізичне та психічне здоров'я дітей (а.с. 10. 14) однак зазначені обставини рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 11.10.2012, яким шлюб між позивачкою ОСОБА_4. та відповідачем розірвано, не встановлені, а отже відповідно до ст. 60 ЦПК України підлягають доказуванню. ( а.с. 13).

Не встановлено і ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню неповнолітніх дітей, оскільки позивачка сама зазначила, що приблизно п'ять років як вона огородила дітей від спілкування з ОСОБА_8, який не знає де вони проживають, навчаються. Отже, з зазначених підстав довідка № 261 від 22.10.2014 Спеціалізованої школи № 14 (а.с. 103) щодо неприймання відповідачем участі у шкільному житті сина ОСОБА_7, та довідка № 27 від 20.10.2014 Дошкільного навчатьного закладу № 234 (т. 1а.с. 104) щодо неприйняття участі у дошкільному житті доньки ОСОБА_6, довідка № 100 від 22.10.2014 щодо не відвідування батьком школи з метою отримання відомостей про навчання сина ОСОБА_7 (а.с. 107) не є доказами ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, оскільки вони видані за період коли відповідачу не було відомо про перебування дітей на навчанні в даних установах. З цих же підстав не є доказом ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей і відповідь на заяву дільничного дитячого лікаря ОСОБА_14 (т. 1 а.с. 108), що відповідач дітей на прийом не приводив, лікаря за місцем проживання дітей не викликав. Окрім того, усі ці довідки, як докази по справі, стороною позивача були отримані уже після пред'явлення позову до суду, а на час пред'явлення їх в наявності не існувало.

Під час розгляду справи судом першої інстанції, як позивачі, так і свідки зазначали, що відповідач зловживав наркотичними засобами, однак судом не встановлено, що відповідач є хронічним наркоманом. Так. з обвинувального висновку, що міститься на а.с. 25-30 т.1 вбачається, що ОСОБА_8 30.12.2009 обвинувачувався у незаконному придбані та зберіганні наркотичного засобу, чим вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 309 КК України. Однак, згідно постанови Оболонського районного суду м. Києва від 28.01.2010 ОСОБА_8 позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, добровільно звернувся до лікувального закладу з метою проходження курсу лікування від наркоманії, у зв'язку з чим перестав бути суспільно небезпечним та звільнений від кримінальної-відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.І ст. 309 КК України, (т. 1 а.с.238). Крім того, позивач в обгрунтування позову зазначила, що саме вона ініціювала, профінансувала та сприяла організації проведення діагностування на предмет залежності відповідача від наркоманії та створила сприятливі умови ефективного лікування від такого діагнозу.

В процесі розгляду справи в апеляційному суді були витребувані із Оболонського районного суду м.Києва кримінальна справа відносно ОСОБА_8 за ст.309 ч.1 КК України за 2009 рік із матеріалів якої вбачається, що ОСОБА_8 пройшов курс лікування і кримінальна справа була закрита. Матеріали справи не містять будь-яких доказів щодо негативного впливу батька на дітей. До того ж, на той період часу позивач була вагітна третьою дитиною і як вбачається з матеріалів справи неприязних стосунків між ними не існувало. Цивільна справа за 2010 рік за позовом ОСОБА_15(матері відповідача) до ОСОБА_8 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_8 про вселення свідчить лише про те, що неприязні стосунки мали місце між матір'ю та сином, який стояв на захисті своєї родини та дітей, що вбачається із рішення суду. Із матеріалів справи про стягнення аліментів (заочне рішення від 07.12.2012) вбачається, що відповідач не надає матеріальної допомоги на дітей. Допитані в апеляційному суді свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 зі сторони позивачів тривалий час не спілкувалися з відповідачем і про відносини сторін їм відомо зі слів позивачів, а відтак такі покази свідків не можуть бути прийняті у справі, як належний доказ у розумінні ст.ст.57-59 ЦПК України.

Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

Відповідно до висновку № 104-6997 від 23.10.2014 року (т.1 а.с.101) Оболонська районна в м.Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування на даний час вважає недоцільним позбавлення ОСОБА_8 батьківських прав відносно своїх малолітніх дітей ОСОБА_6, ОСОБА_7

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пп. 15,16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (з послідуючими змінами) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Позивач ОСОБА_4 не надала суду належних доказів про те, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками, не довела його винну поведінку щодо умисного ухилення від участі в забезпеченні фізичного та духовного розвитку дітей. А допитані в якості свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_3 повідомили суду, що з відповідачем не спілкуються з 2009 р. і місце свого перебування йому не повідомляють.

Відповідач у процесі судового розгляду справи в апеляційному суді (заочне рішення) заперечував своє ухилення від виконання батьківських обов'язків стосовно малолітніх дітей, пояснивши, що має бажання брати участь у їх вихованні та утриманні (звернувся до суду з позовом щодо усунення перешкод у спілкуванні з дітьми), проте через неприязні стосунки з позивачкою (велика кількість судових справ) , яка в цьому чинить йому перешкоди, він не має змоги спілкуватися з дітьми. Від утримання дітей він не відмовляється, зазначаючи, що несплата аліментів ( про наявність заочного рішення йому не було відомо) була пов'язана з його здоров'ям,тяжким матеріальним становищем та знаходженням в АТО, пораненням, лікуванням.

Згідно з ч. 3 ст.9 Конвенції про права дитини, дитина яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

В матеріалах справи відсутні переконливі докази винної поведінки відповідача щодо ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку , що заявлені позовні вимоги про позбавлення батьківських прав не підлягають задоволенню, про що і ухвалив відповідне рішення.

Згідно зі статтями 145-148 Сімейного кодексу України ім'я дитини обирається за згодою батьків, по-батькові дається за іменем батька, якщо інше не передбачено законом України чи не ґрунтується на національних звичаях. Прізвище дитини визначається за прізвищем батьків, а якщо вони мають різні прізвища - за взаємною згодою між ними. Спори між батьками з приводу імені чи прізвища дитини вирішуються органами опіки та піклування або судом.

Відповідно до статті 148 Сімейного кодексу України прізвище дитині може бути змінено її батьками у разі :

- зміни прізвища обома батьками, за умови, що дитина не досягла 7 років;

- зміни прізвища обома батьками, за умови згоди дитини, якщо вона досягла 7-річного віку;

- зміни прізвища одного з батьків, за умови спільної згоди батьків та дитини, якщо вона досягла 7-річного віку;

- за заявою батьків або одного з них,якщо другий помер, оголошений померлим, визнаний недієздатним або безвісти відсутнім, дитині, яка не досягла 14 років та якій при реєстрації народження присвоєне прізвище одного з батьків, може бути змінено прізвище на прізвище другого з батьків;

- заперечення одного з батьків щодо зміни прізвища дитини спір між ними щодо такої зміни може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору беруться до уваги виконання батьками своїх обов'язків щодо дитини, а також інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища інтересам дитини.

Також прізвище дитини підлягає зміни при наявності інших підстав.

До таких підстав можна віднести :

- скасування рішення суду про визнання батьківства, якщо прізвище дитини було змінене у зв'язку з визнанням батьківства;

- за наявності заяви матері та батька дитини про визнання батьківства , якщо актовий запис було складено відповідно до статті 135 Сімейного кодексу України;

- за рішенням суду про усиновлення тощо.

Зміна прізвища дитини змінюється у порядку, встановленому Положенням про порядок зміни, доповнення, поновлення та анулювання актових записів цивільного стану, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 26.09.2002 року № 86/5.

Прізвище дитини, яка досягла семи років має змінюватись тільки при наявності згоди дитини. Це положення є проявом права дитини на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї , посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї . Вік «сім років» вибраний не випадково. Дитина готується до школи або вже навіть навчається, саме під цим прізвищем відома у своєму середовищі, тому сама має брати участь у вирішенні питання про його зміну. Згода дитини на зміну її прізвища також відповідає закріпленому у статті 8 Конвенції про права дитини її праву на збереження індивідуальності, яка включає громадянство, ім'я та сімейні обов'язки.

Крім того, слід мати на увазі, що з питань зміни прізвища думка дитини є вирішальною. Батьки не мають права в разі виникнення суперечки між ними та дитиною звернутися для вирішення конфлікту до органу опіки та піклування чи до суду. При відсутності на це згоди дитини батьки не мають права змінити її прізвище, оскільки у іншому випадку буде порушено право дитини на її індивідуальність. Тільки суду надано право постановити рішення всупереч думці дитини, і тільки у тому разі, якщо цього вимагають інтереси дитини (частина 3. статті 171 Сімейного кодексу України).

Спір між батьками щодо зміни прізвища дитини може бути вирішений органом опіки та піклування або судом. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення зацікавлена особа не з'явилася за захистом своїх прав та інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 Сімейного кодексу України. Звернення за захистом до органів опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. Таким чином, якщо один з батьків звернувся до органів опіки та піклування для отримання дозволу на зміну прізвища дитини, в разі не згоди його з рішенням цього органу, в разі не виконання іншим з батьків цього рішення тощо, він може звернутися до суду. Крім того, той з батьків, хто бажає змінити прізвище дитини, може безпосередньо звернутися до суду, не звертаючись до органів опіки та піклування.

Припинення шлюбу між батьками не тягне змінення прізвища дітей. Проте, якщо той з батьків, у якого дитина залишилася проживати після припинення шлюбу або визнання шлюбу недійсним, змінив своє прізвище, він має право змінити і прізвище дитини. При цьому необхідно враховувати і наявність згоди іншого з батьків, оскільки припинення шлюбу або визнання його недійсним не впливає на обсяг прав батьків.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги про зміну прізвища дітей, не підлягають задоволенню враховуючи наступне.

Згідно до ч. 3 ст.148 СК та п. 2.12 Положення про порядок зміни, доповнення, поновлення та анулювання актових записів цивільного стану (наказ Міністерства юстиції України від 10 грудня 2007 року N 1227/5), якщо прізвище змінив один з батьків, прізвище дитини може бути змінено за згодою обох батьків та за згодою дитини, яка досягла семи років.

Як вбачається з матеріалів справи судом було ухвалено заочне рішення за відсутності відповідача. В апеляційній інстанції відповідач позов взагалі не визнав та не погоджувався з мотивами такого, зокрема і зміни прізвищ неповнолітніх дітей.

Згідно ст. 7 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р. (зі змінами), дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства.

Реєстрація народження дитини провадиться органом державної реєстрації актів цивільного стану з одночасним визначенням її походження та присвоєнням прізвища, імені та по батькові.

Реєстрація народження дитини засвідчується Свідоцтвом про народження, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" відділи державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних управлінь юстиції є органи державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно ст. 13 цього ж Закону державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України Державна реєстрація народження дитини проводиться за письмовою або усною заявою батьків чи одного з них за місцем її народження або за місцем проживання батьків. Державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження, а у разі народження дитини мертвою - не пізніше трьох днів. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження.

Пункт 21 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 18 жовтня 2000 року № 52/5,зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940. передбачає, що якщо батьки мають спільне прізвище, то це прізвище присвоюється і дітям.

Судом встановлено, що прізвище неповнолітнім дітям дочці ОСОБА_6 та сину ОСОБА_7 після їх народження сторонами по справі було визначено ОСОБА_4, про що свідчать свідоцтва про їх народження.

Згідно ст. ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Не йдеться в рішенні й про будь-які інші обставини, що засвідчували відповідність зміни прізвища інтересам дітей. До того ж, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав до задоволення позовних вимог про позбавлення батьківських прав , а відповідач заперечував проти зміни прізвищ дітей.

Положенням ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_3(ОСОБА_3) звернулася до суду з позовом одночасно з позивачем ОСОБА_4.(ОСОБА_4) про позбавлення батьківських прав відповідача відносно своїх брата та сестри, зміни їх прізвищ, визначення місця проживання їх з матір'ю та стягнення наперед на їх користь аліментів, а також заборгованості по аліментам, пеню, додаткові витрати.

Однак, з матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_3 у розумінні цивільно-процесуального законодавства, наділена повноваженнями щодо пред'явлення до суду такого роду позову, який би порушував її цивільні права та інтереси, представлення інтересів позивача ОСОБА_4 чи неповнолітніх дітей та оскарження рішення суду в цій частині від їх імені та в їх інтересах. А відтак, таким позовом права позивача ОСОБА_3.(ОСОБА_3) порушені не були.

Положенням ч. 2 ст. 199 СК України визначено, що обов'язок утримувати повнолітню дитину, яка продовжує навчання, покладено на обох батьків.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено позивачами та їх представником, повнолітня донька ОСОБА_3 тимчасово відрахована з Київського університету культури. Отже, відповідно до вимог ст. 199 СК України на теперішній час відсутні правові підстави до задоволення вимог в частині стягнення аліментів з відповідача на утримання позивача ОСОБА_3 у зв'язку з її навчанням до 23 років. Колегія суддів погоджується з висновком суду в цій частині та відмові в позові.

Між з тим, апеляційний суд погоджується з визначенням (розрахунком) заборгованості по аліментам та його розміром у 7602.11 грн. на користь позивача ОСОБА_3, оскільки вона досягла повноліття і просила заборгованість стягнути саме на її користь, в зв'язку з чим суд і ухвалив рішення про задоволення цих позовних вимог

Заочним рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 07 грудня 2012 року стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4. аліменти на дітей ОСОБА_3., ОСОБА_7, ОСОБА_6 у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_8 до досягнення дітей повноліття , але не менше 30% розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28.08.2012. Рішення набрало чинності. Виданий виконавчий лист.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що відсутня вина відповідача у виникненні заборгованості по аліментам, внаслідок чого відсутні підстави для стягнення пені у порядку, встановленому ст. 196 СК України.

Згідно зі ст.196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

П.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства,материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 р. роз'яснено, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), визначеної ст. 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи, на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст.197 СУ України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.

Статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувача і боржника.

Із зазначених вище правових норм слідує, що розмір заборгованості зі сплати аліментів визначається державним виконавцем, а не стягувачем чи боржником, про що останні повідомляються. Визначивши розмір, на заборгованість, яка виникла з вини боржника, нараховується пеня.

Відповідно до ст.ст. 191, 201 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

За змістом ст. 196 СК України відповідальність у вигляді пені за виконання заборгованості настає у разі винних дій боржника, відтак для застосування такого виду відповідальності необхідно встановити факт обізнаності із розміром заборгованості, яку визначає лише державний виконавець, а також встановити факт наявності у виникненні такої заборгованості вини особи, яка за рішенням суду зобов'язана сплачувати аліменти.

При цьому, звернення до суду з позовом про стягнення аліментів є реалізацією права позивача, яким він користується на власний розсуд та час звернення до суду сам по собі не може бути визначальним у періоді, з яким законодавство пов'язує такі дії відповідача, що тягнуть за собою відповідальність у вигляді пені. Обов'язок утримувати дитину не залежить від звернення до суду, а відповідальність за ст. 196 СК України настає не у разі ухилення від обов'язку по утриманню дитини як такого, а в разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, тобто у зв'язку із невиконанням відповідного рішення суду. При цьому ч. 3 ст. 196 СК України визначає можливість за рішенням суду звільнення платника від сплати заборгованості, якщо вона виникла внаслідок непред'явлення без поважних причин виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджені аліменти. Тобто, законодавством передбачено обов'язок вжиття заходів до належного виконання рішення суду про стягнення аліментів як стягувача, так і боржника, та відповідні наслідки невиконання такого обов'язку для кожної сторони.

Ураховуючи те, що правова природа відповідальності у вигляді пені за змістом ст. 196 СК України така, що настає у разі винних дій боржника, направлених на ухилення від виконання рішення суду по сплаті аліментів, що призвели до виникнення заборгованості, а не за ухилення від виконання самого обов'язку по утриманню дитини, при цьому, в діях ОСОБА_8 відсутня така винна поведінка, яка б потягла за собою відповідальність за ст. 196 СК України, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції розглядаючи позов в цій частині прийшов до правильного висновку про його відмову в цій частині.

Відсутні правові підстави і стягнення заборгованості за минулий час, оскільки виконавчий лист перебуває на виконанні державної виконавчої служби і заборгованість по аліментам визначена і підлягає стягненню відповідно до чинного законодавства на підставі єдиного виконавчого листа, додаткове рішення з цього приводу не потрібно.

Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесіє Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989р., батько (-ки) або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення знайшло своє відображення в українському законодавстві. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) закріплюється в сімейному законодавстві (ст. 180 СК України).

Обов'язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов'язання батьків. У разі їх ухилення від його виконання аліменти можуть стягуватись за рішенням суду. Обов'язок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття.

Згідно ст.8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини передбачений Конвенцією ООН про права дитини від 20.11.1991р.

Відповідно до ч.1, 2 ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Враховуючи вимоги вищезазначених норм права, колегія суддів погоджується з висновком суду, що не підлягають задоволенню і вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача ОСОБА_4.(ОСОБА_4) додаткових витрат на неповнолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_6, оскільки зазначаючи, що діти відвідують, крім школи, додаткові дитячі установи для розвитку здібностей, доказів, що послуги надаються на платній основі суду не надала. Відсутні і будь- які докази в підтвердження, що позивачка в майбутньому нестиме додаткові витрати на розвиток здібностей неповнолітніх дітей.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо підстав до часткового задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом дослідження в суді першої інстанції, отримали належну оцінку і висновків суду не спростовують.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга позивачів та їх представника не містить, в ході апеляційного розгляду позивачі та їх представник також не навели таких обставин. Сторона позивача не надала суду жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду.

Правових підстав до задоволення апеляційної скарги в частині скасування ухвали Оболонського районного суду м.Києва від 26.02.2015 про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_4., ОСОБА_3 щодо відводу судді, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав до скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: