Справа № 186/838/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" липня 2015 р. Першотравенський міський суд Дніпропетровської області

в складі: головуючого - судді Демиденко С. М.

секретар: Фадєєва Т.Б.

за участю

позивача: ОСОБА_1

відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Першотравенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

09 червня 2015 року ОСОБА_1, звернувся до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 28 лютого 2015 року відповідач ОСОБА_2, взяв у нього в борг чотири тисячі гривень і зобов'язався повернути їх 21 квітня 2015 року, що підтверджується розпискою від 28 лютого 2015 року, написаної власноруч відповідачем та виданої йому ним.

У розписці відповідач зобов'язався повернути борг до 21 квітня 2015 року. До теперішнього часу відповідач борг не повернув. На його прохання про добровільне повернення боргу не відповідає та не реагує. Гроші повернути відмовляється.

В зв'язку з тим, що відповідач не бажає врегулювати спір мирним шляхом він змушений звернутися до суду. Для нього ця сума є значною, і невиконання відповідачем своїх зобов'язань ставить його у вкрай важке матеріальне становище.

Враховуючи викладене, просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь суму боргу в розмірі 4 000,00 гривень та судові витрати.

В судовому засіданні свої позивні вимоги підтримав в повному обсязі, та пояснив суду,що 28 лютого 2015 року він позичив відповідачу 700 гривень, на чотири - п'ять днів без процентів. Відповідач своєчасно йому борг не повернув, а йому потрібно було кредит, тому він 08 березня 2015 року зайняв у свого знайомого 1000 гривень під 10% в день для того щоб заплатити кредит. Він попередньо домовився з відповідачем, що всі ці відсотки відповідач візьме на себе. Але відповідач так з ним і не розрахувався, у зв'язку з чим, він був вимушений в середині квітня віддати тому в кого він позичав, гроші 4000 гривень. В середині квітня приблизно 18 квітня 2015 року він разом зі своїм зятем прийшов до дому до відповідача, де після розмови ОСОБА_2, погодився написати розписку, проте що він взяв 28 лютого 2015 року у позивача в борг не 700 гривень а 4000 гривень. Просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь суму боргу в розмірі 4 000,00 гривень та судові витрати.

Відповідач надав суду письмові заперечення проти позову в яких зазначив, що з позовом про стягнення з нього 4 000 грн, частково не згоден з наступних підстав: Дійсно, 28 лютого 2015 року він позичив у сусіда ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 700 гривень.

Кошти необхідні йому були для проходження медичної комісії у зв'язку з працевлаштуванням. Але ситуація змінилася, на роботу він не влаштувався, а тому не зміг віддати борг, так як його матеріальне становище значно погіршилося, він не відмовлявся від погашення боргу, але не мав для цього об'єктивної можливості.

Починаючи з квітня місяця 2015 року, ОСОБА_1 почав погрожувати йому та його дружині фізичною розправою у зв'язку з невиплатою ним боргу. А в середині квітня 2015 року завітав до нього із якимось чоловіком та погрозами примусив його написати розписку за позикою у розмірі 4 000 гривень. Підтвердженням його слів може бути той факт, що у розписці не були присутні свідки і не засвідчили вищенаведені дії, але його дружина ОСОБА_4 зробила аудіозапис розмови із ОСОБА_1. У запису Позивач підтверджує факт того, що його борг перед Позивачем складає 700,00 гривень а не 4 ООО гривень. Тому він звернувся до правоохоронних органів із заявою про скоєння злочину за ст.ст. 129, 189 КК України по факту погрози та вимагання. Просить суд відмовити Позивачу, ОСОБА_1, в частині неправомірного нарахування перевищеної суми боргу понад 700,00 грн. у розмірі 4 000,00.

В судовому засіданні відповідач проти позову заперечував з підстав зазначених в своїх письмових запереченнях та додав, що він не отримував від відповідача 28 лютого 2015 року 4000 гривень, як це зазначено в розписці, а отримував фактично лише 700 гривень без процентів на чотири - п'ять днів. Просив суд в задоволені позову відмовити.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4, пояснила суду, що у неї була особиста розмова з позивачем ОСОБА_1, яку вона записала на телефон, під час якої позивач особисто повідомив їй, що насправді позичав лише 700 гривень її чоловіку.

На прослуханому за клопотанням позивача та відповідача в судовому засіданні аудиодиску міститься файл з записом розмови двох осіб. Як пояснив позивач, відповідач та свідок це фрагмент розмови між ОСОБА_1, та ОСОБА_4,в якій на запитання останньої позивач відповів,що фактично позичав її чоловіку ОСОБА_2, лише 700 гривень, що позивач і визнає.

Суд вислухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши надані сторонами докази прийшов до висновку, що позивні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2,підлягають частковому задоволенню.

Так судом встановлено, що 28 лютого 2015 року позивач позичив відповідачу 700 гривень, на чотири - п'ять днів без процентів, про що розписки вони не складали. В середині квітня приблизно 18 квітня 2015 року позивач разом зі своїм зятем прийшов до дому до відповідача, де після розмови ОСОБА_2, погодився написати розписку, проте що він взяв 28 лютого 2015 року у позивача в борг не 700 гривень а 4000 гривень, хоча фактично зазначену в розписці суму коштів від позивача не отримував ані 28 лютого 2015 року ані на час розгляду справи.

Враховуючи, що зазначені вище обставини визнаються позивачем та відповідачем підтверджується показами свідка та прослуханим аудиозаписом.

Суд відповідно, до ч. 1 ст. 61 ЦПК України вважає, що Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже, договір позики є реальним договором, враховуючи, що сторони визнають, що зазначену в розписці від 28 лютого 2015 року суму коштів, відповідач від позивача не отримував ані 28 лютого 2015 року ані на час розгляду справи. Суд приходить до висновку, що зазначена розписка не може бути доказом на підтвердження моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, а отже договір позики є не укладеним.

Але враховуючи, що відповідач та позивач визнають, що фактично за наданою суду розпискою передавалася сума в 700 гривень, суд вважає, що в цій частині позивні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі ст. 88 ЦПК України суд здійснює розподіл судових витрат та стягує з відповідача на користь позивача, понесені ним судові витрати в сумі 42 (сорок дві) гривні 70 копійок.

Враховуючи вище викладене, керуючись, ст.ст. 10, 11, 27, 60,88, 213- 215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задовільнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 700 (сімсот) гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 42 (сорок дві) гривні 70 копійок судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Першотравенський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_5ко