У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на обов'язкову частку у спадковому майні, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 30 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 4 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_5, яка на день смерті проживала в АДРЕСА_1. Після її смерті відкрилася спадщина на все належне їй на день смерті майно на праві приватної власності. 17 лютого 1988 року її мати ОСОБА_5 на випадок своєї смерті зробила розпорядження, відповідно до якого житловий будинок АДРЕСА_1 з надвірними будівлями заповідала відповідачу ОСОБА_4 У заповіті спадкодавця зроблено заповітне розпорядження лише на житловий будинок та надвірні будівлі, земельна ділянка не включена до спадкового майна, а тому позивач зазначає, що має право на частку земельної ділянки відповідно до вимог ст. 1225 ЦК України. Оскільки розмір часток у спадщині є рівними, то просить суд визнати за нею, з урахуванням уточнених позовних вимог, право власності на обов'язкову частку у спадщині у розмірі 1/2 частки земельної ділянки по АДРЕСА_1

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 30 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 4 лютого 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що до спадкоємця житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами - відповідача ОСОБА_4 перейшло право власності на земельну ділянку, на якій цей будинок з надвірними будівлями та спорудами розміщений і яка необхідна для їх обслуговування, а тому підстави для задоволення позову ОСОБА_3 відсутні.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що після смерті спадкодавця ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, залишилось спадкове майно. За життя ОСОБА_5 17 лютого 1988 року склала заповіт, яким розпорядилася своїм майном, а саме: житловим будинком з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1

Ухвалою Володимир - Волинського міського суду Волинської області від 27 травня 2014 року затверджена мирова угода у справі за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права на обов'язкову частку у спадщині та виділ частки в натурі в житловому будинку та в господарських спорудах після смерті спадкодавця ОСОБА_5, за умовами якої ОСОБА_3 визнає за ОСОБА_4 право власності на весь житловий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_1, який є спадковим майном, та зобов'язується не чинити їй перешкоди в оформленні права власності на вказане майно.

У матеріалах справи міститься розписка про те, що на виконання зазначеної мирової угоди ОСОБА_3 одержала у ОСОБА_4 55 тис. грн у рахунок компенсації за належну їй обов'язкову частку в спадковому майні.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_4 є власником всього житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1.

З урахуванням норм ст. 1225 ЦК України, ст. 131 ЗК України, п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 2 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» суди дійшли висновку про те, що з переходом права власності на житловий будинок до ОСОБА_4 перейшло право власності на земельну ділянку.

Згідно з нормами цивільного законодавства спадкоємством є перехід прав та обов'язків (спадщини) від однієї фізичної особи (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

На відміну від норми ст. 30 ЗК України (1991 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, ч. 1 ст. 120 ЗК України визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

За відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід застосовувати положення ч. 4 ст. 120 ЗК України з огляду на таке.

Результати аналізу змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Разом з тим судами не було звернуто уваги на те, що після смерті ОСОБА_5 спірна земельна ділянка, яка належала на праві приватної власності відповідно до державного акта на землю від 19 грудня 1997 року, у спадкове майно не входила. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 27 травня 2014 року про затвердження мирової угоди спір щодо права власності на земельну ділянку не вирішувався. Розписка про отримання ОСОБА_3 коштів у рахунок компенсації за належну їй обов'язкову частку у спадщині також стосувалася лише житлового будинку без урахування спірної земельної ділянки.

На порушення зазначених норм процесуального права суди на наведені докази уваги не звернули, не надали їм оцінку у сукупності з іншими доказами та не встановили обставин справи на підтвердження яких ці докази надано.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що ухвалені у справі судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 30 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 4 лютого 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик