АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Ратнікової В.М.

при секретарі Лознян О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання недійсним в частині договору купівлі-продажу кредитного портфелю,

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 752/309/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/14365/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Мирошниченко О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «ОТП Факторинг України» та ПАТ «ОТП Банк», в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 29.06.2010 року укладеного між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» в частині продажу (переуступки) права на кредитний договір ML-501/031/2007 від 02.03.2007 року без застосування наслідків недійсності правочину та визнати недійсним договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 29.06.2010 року укладеного між ТОВ «ОТП Факторинг України» та ПАТ «ОТП Банк» в частині продажу (переуступки) права на кредитний договір ML-501/143/2006 від 23.06.2006 року без застосування наслідків недійсності правочину. В обґрунтування позовних вимог зазначає про те, що

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що між ОСОБА_1 та АКБ «Райффайзенбанк Україна» укладеного кредитний договір ML- 501/143/2006 на загальну суму 120 000, 00 доларів США 00 центів. Також , 02.03.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено укладений договір № ML-501/03/2007 на загальну суму 58 100 доларів США.

ПАТ «ОТП Банк» є правонаступником всіх прав та обов'язків ЗАТ «ОТП Банк», який в свою чергу є правонаступником всіх прав та обов'язків АКБ «Райффайзенбанк Україна».

На забезпечення виконання вказаного зобов'язання між ОСОБА_1 та АКБ «Райффайзенбанк Україна» 27.06.2006 року укладений договір іпотеки № PML - 501/143/2006, за яким нерухоме майно - земельна ділянка загальною площею 0,08 га, що знаходиться на території Таїровської селищної ради, С/К «Зелена гірка», ділянка № 25, Овідіопольського району, Одеської області - передано в іпотеку.

Також, на забезпечення виконання вказаного кредитного договору 04.07.2006 року між ОСОБА_1 та АКБ «Райффайзенбанк України» укладений договір іпотеки № PML -501/143/2006/1, за яким нерухомого майна - квартира № 6 по вулиці Успенська, в будинку № 127 в м. Одесі - передано в іпотеку.

ОСОБА_1 від дня укладання кредитних договорів до початку 2010 року добросовісно виконувала умови кредитних договорів перед ПАТ «ОТП Банк», однак після настання світової фінансової кризи, сплата по кредитним зобов'язанням не здійснювалась.

29.06.2010 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» уклад договір купівлі-продажу кредитного портфелю із ПАТ «ОТП Банк»,1 згідно умовами якого , відповідно до статті 3 предметом договору «3.1.В порядку на умовах, визначених цим Договором, Продавець продає (переуступає) Покупцю права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори (перелік яких міститься у Додатку 1 до цього договору), а Покупець приймає кредитний портфель та зобов'язується сплатити на користь продавця винагороду.

Про укладання договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 29.06.2010 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» ОСОБА_1 не повідомляли. Про існування указаного договору її стало відомо тільки після винесення Приморським районним судом м. Одеси заочного рішення по справ у 2013 році. При цьому, ОСОБА_1 неодноразово зверталася до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» із заявами про надання копії указаного договору. ОСОБА_1 отримала лише у грудні 2014 року повний текст договору купівлі- продажу кредитного портфелю. ОСОБА_1, вважає, що оспорюваний договір купівлі - продажу кредитного портфелю від 29.06.2010 року укладений з порушенням діючого законодавства та порушує її права. Зокрема те, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не має достатньої правосуб'єктності з причин відсутності у останнього банківської ліцензії.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 вересня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилалася на те, що суд першої інстанції не врахував, що оскільки операція щодо придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі є банківською операцією, то вона, на думку апелянта, виходячи із чинної на час укладання оспорюваного договору редакції ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», потребувала наявності банківської ліцензії, а тому ТОВ «ОТП Факторинг України», у якого такої ліцензії не було, не мав права укладати вказані договори. Апелянт вказує, що положення фінансового законодавства на час укладання договору не звільняло ТОВ «ОТП Факторинг України» від необхідності отримання спеціальної ліцензії у випадках придбання прав вимог за кредитним портфелем, у зв'язку із чим, на думку апелянта, укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 29.06.2010 року в частині, що стосується позивача є недійсним, що не було враховано судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити в повному обсязі.

Інші особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про причину неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 23 червня 2006р. між ОСОБА_1 та АКБ «Райффайзенбанк Україна», який відповідно до Статуту є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк», що в свою чергу змінив назву на ПАТ «ОТП Банк» укладено кредитний договір № ML-501/143/2006, відповідно до якого їй було надано суму у розмірі 120 000,00 дол. США.

02.03.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №ML-501/031/2007, відповідно до якого надано кредит у розмірі 58 100,00 дол. США.

29.06.2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 29.06.2010 року, відповідно до якого за Кредитними договорами № ML-501/143/2006 та ML-501/143/2006 Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» у відповідності до ст.ст. 512, 514, 1077 - 1079, 1082, 1084 Цивільного кодексу України відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за вказаним Кредитним договором.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та AT «ОТП Банк» виконали всі вимоги, які є необхідними для дійсності Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 29.06.2010р. На укладення вказаного договору ліцензія не потрібна, право на здійснення такої фінансової послуги як факторинг підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи № 916 від 03.12.2009 року. Таким чином, на момент укладання Договору купівлі-продажу кредитного портфелю всі необхідні документи у сторін були, тому посилання позивача на необхідність отримання ліцензії є необґрунтованим.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи і ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає нормам матеріального права.

Згідно п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Частиною 1 статті 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до п.11 ч.1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», факторинг вважається фінансовою послугою.

Частиною 5 статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу може надавати послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника.

Як було правильно встановлено судом першої інстанції, згідно свідоцтва про реєстрацію фінансової установи № 916 від 03.12.2009 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» має право на здійснення операцій факторингу.

З огляду на зазначені положення законодавства та враховуючи, що сторонами договору факторингу є юридичні особи ТОВ «ОТП Факторинг України» (Фактор) та ПАТ «ОТП Банк» (Клієнт), а також те, що кредити в іноземній валюті ОСОБА_1 надавалися АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ЗАТ «ОТП Банк» (ПАТ «ОТП Банк» є правонаступником всіх прав та обов'язків ЗАТ «ОТП Банк», який в свою чергу є правонаступником всіх прав та обов'язків АКБ «Райффайзенбанк Україна»), доводи апеляційної скарги з посиланням на відсутність банківської ліцензії у ТОВ «ОТП Факторинг України», є безпідставними.

Колегія суддів також вважає правильними зауваження суду першої інстанції на те, що суду не надано позивачем доказів того, що укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 29.06.2010 року, якимось чином порушує права та законні інтереси позивача.

Зважаючи на те, що оспорювані договори факторингу укладено з дотриманням вимог діючого законодавства, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання їх недійсними.

Враховуючи викладене, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 вересня 2015 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307 ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді