провадження 2/331/1771/15
справа 331/6502/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 р. Жовтневий районний суд м Запоріжжя у складі

головуючого судді Смолки І.О.,

при секретарі Качан К.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» про визнання угоди недійсною,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який уточнила і, в якому зазначила, що 31.05.2012р. між Публічним акціонерним товариством «ОСОБА_2 Аваль» та ОСОБА_1 було укладено Додаток №2 до Генеральної кредитної угоди №010/17-41/248 Кредитний договір №010/17-41/248/3.

Згідно Кредитного договору ОСОБА_2 надає Позичальнику 588 640,7 грн. на рефінансування кредитної заборгованості 106 000 доларів США.

Вважає Кредитний договір таким, що суперечить діючому законодавству України з наступних підстав.

Правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю регулюються Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993р. «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Згідно ст.3 Декрету КМУ, валюта України є єдиним засобом платежу на території України, яка приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України.

Частиною 1 ст. 5 Декрету КМУ передбачено, що на здійснення валютних операцій національним банком видаються відповідні ліцензії. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам та нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Вказана індивідуальна ліцензія у сторін відсутня, внаслідок чого використання долару США як засобу платежу за кредитним договором суперечить приписам Декрету КМУ та Положенню «Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», затвердженого Постановою Правління НБУ від 14.10.2004р. №483.

Таким чином, Додаток №2 до Генеральної кредитної угоди №010/17-41/248 Кредитний договір №010/17-41/248/3 від 31.05.2012р. є таким, що суперечить діючому законодавству України.

Всупереч ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», перед укладенням Договору і протягом його дії, ОСОБА_2 не повідомив Позивача в письмовій або в усній формі щодо наявних форм кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; типу відсоткової ставки; орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуг з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з обслуговуванням та поверненням, зокрема, таких, як адміністративні витрати страхування, юридичне оформлення тощо); варіантів повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; податковий режим сплати відсотків та про держані субсидії, на які Позивач має право; відомостей про те, від кого Позивач може одержати докладнішу інформацію; переваг та недоліків пропонованих схем кредитування.

В Договорі не вказано детального розпису сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача; не попереджено Позивача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за ним несе споживач, що в розумінні ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» є також введенням Позивача в оману.

Отже, укладаючи Договір Позивач не був ознайомлений з усією необхідною інформацією (в тому числі з вини Банку), яка зазвичай потрібна для прийняття свідомого і обміркованого рішення щодо укладення кредитного договору.

Скориставшись своїми перевагами та довірою з боку Позивача банк, не надавши Позивачеві необхідної інформації про Договір, що укладається, спонукав його до укладення Договору на невигідних умовах.

Позивач просить суд визнати Додаток №2 до Генеральної кредитної угоди №010/17-41/248 Кредитний договір №010/17-41/248/3 від 31.05.2012р. - недійсним; судові витрати покласти на Відповідача.

У судовому засіданні сторони відсутні.

Представник позивача надав заяву про слухання справи у його відсутності і відсутності позивачки, позов підтримує.

Представник відповідача надала суду заяву слухати справу у її відсутності, проти позову заперечує, надано письмові заперечення.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що задоволенню не підлягає, з наступних підстав:

судом встановлено, що в рамках Генеральної кредитної угоди між сторонами було укладено Кредитний договір № 010/17-41/248/1 від 26.04.2007 року з цільовим призначенням рефінансування заборгованості по кредиту ОСОБА_1 в АКБ «Форум» в іноземній валюті - доларах США.

31.05.2012 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 010/17-41/248/3 від 31.05.2012 року з цільовим призначенням: на рефінансування кредитної заборгованості в національну валюту гривню за курсом МВРУ на дату проведення даної активної операції в сумі - 72 626,86 доларів США за Кредитним договором № 010/17-41/248/1 від 26.04.2007 року з цільовим призначенням рефінансування заборгованості по кредиту ОСОБА_1 по кредиту в АКБ «Форум».

Таким чином, Кредитний договір № 010/17-41/248/1 від 26.04.2007 року фактично був погашений після проведення рефінансування у травні 2012 року.

Перед укладанням Кредитного договору відповідач надав Позичальнику письмову інформацію щодо сукупної вартості за зазначеним кредитним договором, яка була підписана Банком та Позичальником (Копія письмової інформації додається до матеріалів справи).

Генеральна кредитна угода за своєю правовою природою фактично є письмовим договором про наміри укласти в майбутньому в його рамках Кредитний договір.

Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у статті 204 Цивільного кодексу України , в якій надано поняття правочину, що це погоджена дія осіб, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно приписів статті 6 та статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту.

Відповідно, до статті 1054 ЦК України за Кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Правовідносини з надання кредиту регулюються параграфом 2 глави 71 Цивільного кодексу України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.93 р. № 15-93.

Позивач, уклавши добровільно Кредитний договір, взяв на себе відповідні цивільні обов'язки, які згідно статті 14 ЦК України, виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства. Також, відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Отже, розміщення залучених коштів шляхом надання кредитів є однією з основних банківських операцій.

В розумінні статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до коштів відносяться гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Надаючи кредит, банк розміщує залучені ним кошти, як у національній валюті (гривні) так й в іноземній валюті.

У своїй діяльності Відповідач керується Законом України «Про банки і банківську діяльність» та нормативно-правовими актами Національного банку України.

Статтею 19 Закону України «Про банки і банківську діяльність», передбачено, що ОСОБА_2 має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії.

Статтею 49 вказаного Закону встановлено, що до кредитних відносяться операції зазначені у пункті 3 частини 1 та у пунктах 3-7 частини 2 статті 47 цього Закону, а саме:

а) розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний

ризик;

Стаття 49 Закону про банки встановлює ряд обмежень і заборон, що стосується умов здійснення окремих банківських операцій, проте, приписи зазначеної статті не містять заборони на видачу кредитів у іноземній валюті (розміщення залучених коштів у іноземній валюті).

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» на здійснення валютних операцій національним банком видаються відповідні ліцензії.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії на весь період дії режиму валютного регулювання.

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Тобто, виходячи із правового аналізу зазначених вище норм, чинне законодавство допускає можливість визначення зобов'язань у іноземній валюті, використання іноземної валюти в Україні, але визначає межі та конкретний порядок її використання.

Національним банком України видано Відкритому акціонерному товариству «ОСОБА_2 Аваль» банківську ліцензію № 10 від 11.10.2006 р. та дозвіл № 10-4 від 11.10.2006 року на здійснення операцій з валютними цінностями, в тому числі з розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Відповідач для надання Позичальнику кредиту мав вільні кошти в іноземній валюті та відповідні ліцензії (в т. ч. на залучення та розміщення іноземної валюти), а Позичальник при цьому надав до Банку всі необхідні для отримання кредиту документи, з яких випливає, що позивач просив надати йому кредит саме в іноземній валюті.

Посилання позивача на пункт "г" частини 4 статті 5 Декрету безпідставне, тому що, до спірних правовідносин підлягає застосуванню п. "в" частини 4 статті 5 Декрету.

Відповідно до вказаного пункту частини 4 статті 5 Декрету, індивідуальні ліцензії потребує зокрема здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

Тобто, індивідуальна ліцензія на проведення операцій по наданню і одержанню резидентами кредитів в іноземній валюті необхідна лише у випадку, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

На даний час законодавством не визначено межі термінів і сум надання (одержання) кредитів в іноземній валюті, тому операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Згідно частини 2 статті 13 Декрету уповноважені банки здійснюють контроль за валютними операціями, що провадяться резидентами і нерезидентами через ці банки.

Відповідно до частини 2 п. "а" статті 6 Декрету уповноважені банки та інші кредитно-фінансові установи, що одержали ліцензію Національного Банку України від свого імені купують і продають іноземну валюту на міжбанківському валютному ринку України за дорученням і за рахунок резидентів і нерезидентів.

Крім того, визнання Кредитного договору в іноземній валюті недійсним на підставі того, що єдиною грошовою одиницею в Україні є гривна, не береться до уваги суду з огляду на те, що операція по наданню банком кредиту та його повернення за своєю правовою природою не є операцією, що передбачає реалізацією функції грошових коштів, як засобу платежу.

Посилання Позивача на частину 1 статті 524 ЦК України, відповідно до вимог, якої зобов'язання має бути виражено у грошовій одиниці - гривні, є некоректним та фактично вирваним з контексту статті 524 ЦК України, з тих підстав, що положення частини 2 статті 524 ЦК України, саме надає можливість Сторонам визначати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Жодного порушення при укладанні цього правочину з боку Відповідача допущено не було, а саме:

правочин не суперечить вимогам ЦК України або іншим актам цивільного законодавства, а також іншим засадам суспільства (частина 1 статті 203 ЦК України);

правочин укладений дієздатними особами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина 2 статті 203 ЦК України);

правочин під час його укладання був вільний та відповідав його внутрішній волі, ніхто не примушував Позивача укладати цей правочин (частина 3 статті 203 ЦК України);

правочин укладений у письмовій формі (тобто відповідає формі в якій повинен вчинятися, частина 4 статті 203 ЦК України);

правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, а саме забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором (частина 5 статті 203 ЦК України).

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими способами доказування.

Позивач жодним чином не довів, що сторони при укладенні кредитного договору були впевнені в тому, що така зміна обставин не настане.

Виходячи із змісту статей 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежать саме на позичальнику.

Згідно приписів статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Таким чином, операція з надання банком кредиту в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно роз'яснень Національного банку України викладені ним в Листі від 07.12.2009 року № 13-210/7871-22612, прямо вказано, що на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті. Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Відповідно до пункту 14 статті 7 Закону про НБУ, передбачено, що однією із функцій Національного банку України є здійснення відповідно до визначених спеціальним законом повноважень валютного регулювання, визначення порядку здійснення операцій в іноземній валюті, організація і здійснення валютного контролю за банками та іншими фінансовими установами, які отримали ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій.

За викладених обставин, укладення кредитного договору в іноземній валюті не суперечить вимогам діючого законодавства, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

Таким чином, Позивач не довів та не надав будь-яких доказів порушення з боку Відповідача умов укладання Кредитного договору та як наслідок визнання його недійсним.

Керуючись ст.ст.10,11,212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня його проголошення, особами, які були відсутні у судовому засіданні, - протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Смолка І.О.