Справа № 565/1547/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2015 року м. Кузнецовськ

Кузнецовський міський суд Рівненської області під головуванням судді Малкова В.В.

при секретарі судового засідання Руднік Л.С.

з участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача не з»явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Кузнецовського міського суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) міста Кузнецовськ про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

05 листопда 2015 року позивач звернувся в суд з позовом до відповідача з наступними вимогами: поновити на посаді черговим з режиму 1 тарифного розряду на роботу у відділення соціальної адаптації та реінтеграції бездомних громадян та осіб, звільнених з місць позбавлення волі Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) міста Кузнецовськ (далі- Територіальний центр); стягнути з Територіального центру середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 02 жовтня 2015 року по день поновлення на роботі.

На обгрунтування позову вказує, що при прийнятті на роботу у жовтні 2014 року були порушені його права, передбачені ст. 25 КЗпП він на вимогу директора Територіального центру ОСОБА_3 одночасно із заявою про прийом на роботу написав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням без заначення дати звільнення. Пізніше заява про звільнення була зареєстрована 18.09.2015 року і він незаконно звільнений з роботи 02 жовтня 2015. При цьому в день звільнення він не працював. У порушення вимог законодавства про працю відповідач не видав йому наказ про звільнення та трудову книжку.

У запереченні на позовну заяву відповідач просить відмовити у задоволенні позову через необгрунтованість і безпідставність, а також через пропуск позивачем місячного строку позовної давності, оскільки позивач був звільнений 02.10.2015, а з позовом звернувся 05.11.2015.

В судове засідання, що відбулось 14.12.2015 представник відповідача не з»явився. Директор Територіального центру ОСОБА_3, яка з»явилась в судове засідання 14.12.2015, була допитана як свідок. Особа, яка з»явилась в судове засідання 22.12.2015 як представник відповідача, не представила належним чином оформлених документів, передбачених ст. 42 ЦПК, на підтвердження повноважень представника відповідача у справі.

В судовому засіданні позивач та його представник просили позов задоволити з підстав, що вказані в позові. Позивач також пояснив, що йому фактично стало відомо про звільнення 06.10.2015 року від директора Територіального центру ОСОБА_3. Від підписання наказу про звільнення він відмовився, оскільки ОСОБА_3 не дала ознайомитись зі змістом цього наказу. Він неодноразово звертався про видачу трудової книжки і наказу про звільнення, проте ОСОБА_3 йому відмовила. З наказом про звільнення він був ознайомлений в листопаді 2015 року в примішенні суду під час розгляду його скарги на дії слідчого і прокурора. Ознайомившись з наказом про звільнення він відразу звернувся в суд з позовом про поновлення на роботі. На даний час трудова книжка йому не видана.

Допитана в судовому засіданні 14.12.2015 свідок ОСОБА_3, яка працює директором Територіального центру, дала наступні показання. Одночасне написання позивачем заяв про прийом на роботу і звільнення з роботи свідок спростувала. 18 вересня 2015 року позивач написав заяву про звільнення за власним бажанням без вказання дати звільнення, вона заяву прийняла, цю заяву зареєстрували у книзі реєстрації заяв. Позивач знав про звільнення, отримав кошти при звільненні і фактично був ознайомлений з наказом про звільнення 2.10.2015 року, оскільки цей день був робочим днем для позивача. Проте позивач 02 і 03 жовтня 2015 року на роботу не вийшов. 05.10.2015 позивач в приміщенні Територіального центру відмовився ставити підпис про ознайомлення з наказом і отримувати трудову книжку. На даний час розрахунок з позивачем проведено, трудова книжка позивача знаходиться в Територіальному центрі, оскільки позивач відмовляється отримувати трудову книжку.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4, яка працює у Територіальному центрі завідуючим відділення і була безпосереднім керівником позивача, дала наступні показання. Позивач працював Територіальному центрі з жовтня 2014 року по змінах черговим, 30.09 -01.10.2015 року позивач перебував на зміні з 17 год. до 17 год.. Згідно графіків роботи на вересень і жовтень 2015 року 02.10.2015 у позивача був вихідний день після добової зміни.

В судовому засіданні 22.12.2015 року були допитані наступні свідки: ОСОБА_5, яка працює інспектором з кадрів, діловодом Територіального центру, ОСОБА_6, яка працює головним бухгалтером Територіального центру та ОСОБА_7, яка є начальником відділення Територіального центру.

З показань свідка ОСОБА_6 слідує, що позивач у її присутності та присутності свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_7, власноручно, без будь-якого примусу, перебуваючи в кабінеті директора Територіального центру ОСОБА_3 18.09.2015 року написав заяву про звільнення за власним бажанням без зазначення дати звільнення, заяву залишив директору.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні вказала, що заяву про звільнення позивача передала їй директор Територіального центру ОСОБА_3 18.09.2015 для реєстрації, вона зареєструвала цю заяву в журналі реєстрації. Безпосередньо наказ про звільнення позивача з роботи робила ОСОБА_3.

З показань свідка ОСОБА_7 слідує, що позивач у її присутності та присутності свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_6, власноручно, без будь-якого примусу, перебуваючи в кабінеті директора Територіального центру о 09 годині 15.09.2015 року написав заяву про звільнення за власним бажанням без зазначення дати звільнення, заяву залишив директору і пішов.

Також з показань свідків ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 слідує, що в понеділок 05.10.2015 року безпосередньо в приміщенні Територіального центру свідок ОСОБА_3 у присутності свідків ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 повідомила позивача про звільнення його з роботи 02.10.2015 року за власним бажанням. Також позивачу було запропоновано розписатись про ознайомлення з наказом про звільнення та отримати трудову книжку, проте позивач відмовився отримувати трудову книжку і, ознайомившись з наказом про звільнення, відмовився розписуватись про ознайомлення з цим наказом.

Заслухавши пояснення позивача і показання свідків, дослідивши письмові докази та керуючись законом, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають через їх необгрунтованість і безпідставність.

Позивач прийнятий в Територіальний центр 24.10.2014року черговим з режиму відділення соціальної адаптації та реінтеграції бездомних громадян та осіб, звільнених з місць позбавлення волі, що підтверджується наказом (розпорядженням) директора Територіального центру №24-п від 24.10.2014 (а.с. 43). Із заяви позивача поданої директору Територіального центру (а.с. 16) слідує, що позивач просить звільнити його за власним бажанням, дата звільнення у заяві не вказана, на заяві міститься штамп Територіального центру (вхідний №04 від 18.09.2015 року). 02.10.2015 року позивач був звільнений з роботи по ст.38 КЗпП України за власним бажанням на підставі заяви від 18.09.2015 року, що підтверджується наказом (розпорядженням) директора Територіального центру №16-п від 02 жовтня 2015 року (а.с. 42).

З показань свідків ОСОБА_3, ОСОБА_6 слідує, що позивач 18.09.2015 року написав заяву про звільнення за власним бажанням без зазначення дати звільнення. Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні вказала, що заяву про звільнення позивача передала їй директор Територіального центру для реєстрації 18.09.2015. З показань свідка ОСОБА_7 слідує, що позивач у її присутності, власноручно, без будь-якого примусу, перебуваючи в кабінеті директора Територіального центру о 09 годині 15.09.2015 року написав заяву про звільнення за власним бажанням без зазначення дати звільнення, заяву залишив директору і пішов.

Вказані свідчення спростовують доводи позивача про незаконність звільнення за власним бажанням з тих підстав, що заяву про звільнення він змушений був написати одночасно із заявою про прийом на роботу та на вимогу ОСОБА_3.

У відповідності із ч. 2 ст. 47 КЗпП , у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Факт ненадання позивачу на його письмову вимогу наказу про звільнення знайшов підтвердження в судовому засіданні, проте дана обставина не є підставою для визнання звільнення позивача з роботи незаконним та поновлення його на роботі.

Із наданих позивачем копій графіку роботи за вересень і жовтень 2015 року вбачаєтьбся, що йому встановлено змінний режим роботи, 18.09.2015 та 02.10.2015 у нього були вихідні дні. На думку позивача, вказані обставини підтверджують незаконність його звільнення з роботи, оскільки в день звільнення він не працював.

З показань свідків ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 слідує, що в понеділок 05.10.2015 року безпосередньо в приміщенні Територіального повідомилено позивача про звільнення його з роботи 02.10.2015 року за власним бажанням. Також позивачу було запропоновано розписатись про ознайомлення з наказом про звільнення та отримати трудову книжку, проте позивач відмовився отримувати трудову книжку і, ознайомившись з наказом про звільнення, відмовився розписуватись про ознайомлення з цим наказом. Розрахунок при звільненні був проведений вчасно, що підтверджується відомістю зарахування коштів на картковий рахунок ОСОБА_1 (а.с. 31).

Вказані докази підтверджують, що позивач знав або повинен був знати, що він звільнений з роботи за власним бажанням не пізніше 05.10.2015 року.

Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.1992 року Про практику розгляду судами трудових спорів передбачено, що по справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст.38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення. Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

Як передбачено ст. 38 КЗпП працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Суд не встановив примушування позивача до написання заяви про звільнення за власним бажанням та наявність поважних причин (зокрема передбачених ч.ч. 1 і 3 ст.38 КЗпП), що стали підставою написання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням. З показань свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_7 слідує, що позивач ОСОБА_1 працюючи в Територіальному центрі неодноразово перебував на роботі в нетверезому стані, у зв»язку з чим виконання його обов»язків чергового доручалось іншим черговим. Після написання заяви про звільнення за власним бажанням позивач заяву не відкликав, про бажання продовжувати роботу в Територіальному центрі не заявляв. З наданого позивачем графіку роботи за жовтень 2015 року та показань свідка ОСОБА_4 слідує, що другого жовтня 2015 року позивач до виконання трудових обов»язків в Територіальному центрі не приступав, оскільки в цей день у позивач був вихідний. З показань свідків ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5 слідує, що в понеділок 05 жовтня 2015 року позивач був ознайомлений з наказом директора Територіального центру №16-п від 02 жовтня 2015 року про звільнення з роботи в кабінеті директора Територіального центру.

Отже, суд прийшов до висновку, що позивач добровільно написав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, не вказавши поважних причин звільнення та не зазначивши дату звільнення, вказана заява зареєстрована в журналі реєстрації заяв Територіального центру 18.09.2015 року. На підставі поданої заяви про звільнення за власним бажанням позивач був правомірно звільнений відповідачем з роботи 02.10.2015 року на підставі ст. 38 КЗпП, про що позивач дізнався або повинен був дізнатись не пізніше 05.10.2015 року.

Оскільки у задоволенні позову в частині поновлення позивача на роботі відмовлено через необґрунтованість і безпідставність, вимога про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягає

Позивач звільнений від сплати судового збору у відповідності із п.1 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір. Відповідачем судові витрати по справі не понесені.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 24, 25, 38, 47, 232, 233 Кодексу законів про працю України, ст.5 Закону України «Про судовий збір», суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити повністю у задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) міста Кузнецовськ про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Рівненської області через Кузнецовський міський суд.

Головуючий

Повний текст рішення виготовлено і підписано головуючим 25 грудня 2015 року