Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" липня 2015 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Кузнецова Д. В. , при секретарі Степаненко Є.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що згідно договору дарування від 02.09.1992р. йому на праві приватної власності належить житловий будинок № 65 по вул. Брестській в м. Маріуполі. У зазначеному будинку зареєстрований відповідач. Тривалий час він вчиняє проти позивача протиправні дії з приводу чого ОСОБА_1 звертався до правоохоронних органів. Відповідач не працює, утримує житлову площу в антисанітарних умовах, не проводить ремонт житлової площі, зловживає спиртними напоями, вчиняє скандали та бійки, з приводу чого позивач також звертався до правоохоронних органах. Посилаючись на положення статей 317, 319 Цивільного кодексу України, ст. 116, 157 Житлового кодексу України просив виселити відповідача з житлового будинку № 65 по вул. Брестській в м. Маріуполі.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, а також пояснив, що його син веде антисуспільний спосіб життя, вчиняє бійки, викрадає майно з будинку. Подальше життя разом із сином в будинку є неможливим. Також зазначив, що окрім неодноразових звернень позивача до правоохоронних органів йому не відомо про вжиті заходи та прийняті рішення за його заявами.

Відповідач, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, у судове засідання не прибув з невідомих причин.

Згідно із статтею 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.

Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно договору дарування від 02 вересня 1992 року, посвідченого нотаріально та зареєстрованого в Маріупольському бюро технічної інвентаризації, позивачу на праві приватної власності належить 7/20 частин житлового будинку №65 по вулиці Брестській в місті Маріуполі.

Як вбачається із домової книги осіб, які проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у цьому будинку.

Із пояснень позивача встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є членом сімї позивача, а саме його сином, з дозволу позивача він і вселився до його житлового будинку. Станом на сьогоднішній час продовжує бути членом його сімї та проживати в його будинку. Разом з ним в будинку проживає його колишня дружина.

Частиною 1 статті 156 Житлового кодексу України закріплено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

На підставі цього відповідач має право як член сімї або колишній член сімї користуватися жилим приміщенням в будинку № 65 по вул. Брестській в м. Маріуполі нарівні з власником будинку та проживати в ньому.

При дослідженні наявності або відсутності обґрунтованих підстав для виселення суд керується наступним.

Статтею 8 Європейської «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950 № ETS N 005, ратифікованою Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, закріплено право на житло.

Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Підстави виселення членів сім'ї власника будинку передбачені ст.157 та ч.1ст.116 ЖК України.

Згідно ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Виселення згідно із ч.1 ст.116 ЖК може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

В пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12.04.1985року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» наголошено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Позивачем в якості доказів систематичного порушення правил співжиття надано письмові докази: зокрема витяг з кримінального провадження № 0003350 з датою внесення до ЄРДР 07.12.2014 року за заявою ОСОБА_1, висновок за повідомленням оператора № 102 від 04.10.2014 року, яким за результатам перевірки було встановлено, що 04.10.2014 року до Іллічівського РВ МГУ поступила повідомлення проте, що по вулиці Брестській 65 син погрожує батьку сокирою. В ході перевірки працівниками міліції була опитана ОСОБА_3, яка пояснила, що вона цілий день знаходилась вдома зі своїм сином та ніяких конфліктів у неї за місцем мешкання не відбувалось, міліцію ніхто не викликав, с заявами не звертався. Також пояснила, що міліцію міг викликати її колишній чоловік, який протягом тривалого часу з ними не проживає, зловживає спиртними напоями та страждає психічними розладами. Опитати особу, яка викликала міліцію не виявилося можливим Також представлено суду витяг з кримінального провадження №0000972 з датою внесення до ЄРДР 06.04.2015 року за заявою ОСОБА_1, витяг з кримінального провадження № 00033160 з датою внесення до ЄРДР 21.11.2014 року за заявою ОСОБА_1

Дослідивши надані докази суд вважає, що відсутні достатні та переконливі докази, які б свідчили про факти систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, використання його не за призначенням або систематичного порушення відповідачем правил співжиття, неможливість для інших проживання з ним в одному будинку. Також не надано доказів порушення відповідачем правил співжиття, про вжиття заходів запобігання та заходів громадського впливу та їх безрезультатність. Надані позивачем витяги із ЄРДР не є достатнім доказом вчинення правопорушення, а є лише доказом звернення до правоохоронних органів. Будь-яких доказів встановлення винуватості або притягнення відповідача до адміністративної або кримінальної відповідальності за порушення ним правил співжиття до суду не представлені.

З урахуванням цього судом не було встановлено та не підтверджено належними доказами достатніх обставин, зазначених в статті 116 Житлового кодексу України, або наявність реальних перешкод в реалізації права власності позивача, що є підставою для відмови в позові про виселення.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи.

Таким чином, враховуючи викладені обставини та положення діючого законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для виселення відповідача, через недоведеність позивачами обставин, зазначених в статті 116 Житлового кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 47 Конституції України, Статтею 8 Європейської «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950 № ETS N 005, ст..ст. 6, 9, 116, 156, 157 Житлового кодексу України, ст.ст. 5,10,57,60,88,209,212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення відмовити.

На рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д. В. Кузнецов