Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 320/3120/15ц Головуючий у 1 інстанції: Ковальова Ю.В.
№ провадження 22-ц/778/6395/15 Суддя-доповідач: Савченко О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.,

суддів: Кочеткової І.В., Малдовічко С.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Головного Управління Державної казначейської служби України в Запорізької області, заступника прокурора Запорізької області на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 вересня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Головного Управління Державної казначейської служби України в Запорізької області , прокуратури Запорізької області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, Мелітопольського МВ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та незаконним триманням під вартою, та стягнення застави , -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Головного Управління Державної казначейської служби України в Запорізької області , прокуратури Запорізької області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, Мелітопольського МВ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та незаконним триманням під вартою, та стягнення застави.

У позові, який уточнювався, зазначав, що 28.10.2009 року відносно нього слідчим СВ Мелітопольського РВ ГУМВС України в Запорізькій області Стасієнком Д.С. було порушено кримінальні справи за ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України, які об'єднано в одне кримінальне провадження та відносно позивача було розпочато досудове розслідування.

29.10.2009 року його було затримано в порядку ст. 115 КПК України в ред. 1960

року, на підставі постанови Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області

від 30.10.2009 року строк затримання було продовжено до 10 діб. В подальшому, на підставі постанови Мелітопольського міськрайонного суду від 12.10.2010 року, відносно нього було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в СІЗО-11.

26.11.2010 року заступником Мелітопольського міжрайонного прокурора Сірим Р.В.

був затверджений обвинувальний висновок та направлений на розгляд до

Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області.

Як під час досудового, так і під час судового слідства своєї вини у вчиненні інкримінованих йому злочинах він не визнавав, про що надавав однакові пояснення як слідчому, так і суду.

27.04.2011 року вироком Мелітопольського міськрайонного суду його було

визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 263 КК України, та

на підставі ч. 1 ст. 70, ст. 71 КК України призначено покарання у вигляді 5 років 6 місяців

позбавлення волі. Строк відбування покарання відраховувався з дня фактичного затримання, тобто з 11.10.2010 року. Запобіжний захід залишено - тримання під вартою. Заставу в розмірі 8 500 грн., внесену на підставі постанови Мелітопольського міськрайонного суду від 06.11.2009 року, було звернено в дохід держави. Однак, як виявилось зі змісту відповіді Начальника ТУ ДСА у Запорізькій області, дана застава на теперішній час перебуває на депозитному рахунку територіального управління.

Між тим, на підставі ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 23.01.2012 року вищевказаний вирок суду було скасовано, справу передано на новий судовий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду, запобіжний захід залишено - тримання піл вартою.

Весь цей час, починаючи з 11.10.2010 року і до 10.12.2012 року, він утримувався під вартою в умовах СІЗО-11.

На підставі постанови Мелітопольського міськрайонного суду від 10.12.2012 року застосований до нього запобіжний захід було змінено на заставу, 10.12.2012 року його було звільнено з-під варти в залі суду.

22.10.2013 року Мелітопольським міськрайонним судом був постановлений вирок, на підставі якого його визнано невинуватим та виправдано у зв'язку із недоведеністю його участі у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 309 та ч. 1 ст. 263 КК України. Запобіжний захід у вигляді застави було скасовано.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 12.02.2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.09.2014 року вирок Мелітопольського міськрайонного суду від 22.10.2013 року було залишено без змін.

Посилаючись на те, що весь цей час він вимушений був доводити свою непричетність до вчинення злочинів, в яких його обвинувачувало слідство і прокуратура, був позбавлений свого звичного соціального, родинного оточення, був ізольований від суспільства майже два роки, перебуваючи в умовах слідчого ізолятору, крім того, він був позбавлений можливості повноцінного спілкування з донькою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка на час його затримання була неповнолітньою та потребувала його батьківської турботи, а також вказуючи, що внаслідок незаконного порушення відносно нього кримінальних справ, незаконного проведення 19.10.2009 року обшуку без відповідної постанови суду, тривалого тримання його під вартою в умовах СІЗО-11, незаконного засудження на підставі вироку Мелітопольського міськрайонного суду від 27.04.2011 року йому заподіяно моральну шкоду та душевні страждання, на підставі ст. ст. 23, 1167 1176 ЦК України, норм Закону Україні «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», просив стягнути на його користь з держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету 500 000 грн. на відшкодування моральної шкоди та стягнути з депозитного рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області 8500 грн., внесених ним в якості застави на підставі постанови Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06.11.2009 року.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 вересня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 250 000 /двісті п'ятдесят тисяч/ гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

Зобов'язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області повернути на користь ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 8 500 грн., внесені ним у якості застави на підставі постанови Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06.11.2009 року, які знаходяться на депозитному рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області № 0607.

В решті позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, Головне Управління Державної казначейської служби України в Запорізької області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для її розгляду, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

Заступник прокурора Запорізької області також звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди в сумі 250000 грн. змінити, постановивши в цій частині нове рішення про стягнення на користь ОСОБА_2 62770,50 грн. на відшкодування моральної шкоди, рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення 8500 грн., внесених у якості застави, скасувати та в цій частині провадження закрити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову щодо розміру компенсації моральної шкоди на користь ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що у зв"язку з тривалим кримінальним провадженням проти позивача, а саме, з 28.10.2009 року по 12.02.2014 року, застосування відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в результаті чого він більше двох років він перебував у умовах слідчого ізолятора, ОСОБА_2 було завдано моральної шкоди, яка виразилась у вимушених змінах у життєвих стосунках, зусиллях, необхідних для відновлення попереднього стану.

При цьому, враховуючи засади розумності, поміркованості та справедливості, суд правильно визначив розмір завданої ОСОБА_2 моральної шкоди в сумі 250 000 грн., виходячи не лише зі встановленого ст. 13 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів , що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" мінімального розміру, а саме, не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, але і з урахуванням фактичних обставин справи, тривалості незаконного перебування позивача під слідством та судом.

За змістом ст. 1176 ЦК України, ст. 1 Закону України від 01.12.1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладання арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, відшкодовується державою в повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду.

Згідно чз ч.ч.5,6 ст. 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв"язків, вимагають від нього додаткових сузисль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити ступінь страждань, заподіяних громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами поміркованості, розумності , справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Відповідно до ч.3 ст. 13 Закону України № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди" роз"яснено, що коли межі відшкодування млральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діють на час розгляду справи.

Судом встановлено, що з 28.10.2009 року ОСОБА_2 незаконно перебував під слідстовм та судом, відносно нього застосовувались запобіжні заходи у вигляді застави, тримання під вартою у період з 11.10.2010 року до 10.12.2012 року та підписки про невиїзд.

Ці обставини підтверджуються, зокрема, вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 12.02.2014 року, згідно якого ОСОБА_2 був визнаний невинуватим та виправданий у зв'язку із недоведеністю його участі у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 309 та ч. 1 ст. 263 КК України(а.с.8-19).

Ухвалюючи рішення щодо стягнення моральної шкоди, спричиненої у зв"язку з незаконним перебуванням ОСОБА_2 під слідством та судом, суд помилково прийняв до уваги період оскарження вироку Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 жовтня 2013 року в касаційному порядку, не врахувавши, що вказаний вирок набрав законної сили 12.02.2014 року, та факт проведення 19.10.2009 року обшуку у будівлі по АДРЕСА_1, зважаючи, що за матеріалами кримінальної справи, зазначена будівля житлом чи іншим володінням ОСОБА_2 не являлась, однак вказані обставини, з урахуванням інших обставин справи, на правильність визначення судом розміру відшкодування моральної шкоди не вплинули.

Доводи апеляційної скарги Головного Управління Державної казначейської служби України в Запорізької області про недоведеність фактів заподіяння позивачу моральних страждань, втрат немайнового характеру та необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих з"язків, спростовуються матеріалами справи, що підтверджують тривалість досудового та судового слідства стосовно ОСОБА_2

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна людина має право при визначенні її громадських прав і обов"язків або будь-якого кримінального обвинувачення проти неї на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного терміну незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Стаття 5 цієї Конвенції гарантує право потерпілого від арешту або затримання на відшкодування шкоди.

За змістом зазначених положень Конвенції під справедливим та відкритим розглядом протягом розумного строку слід розуміти також розумні строки ведення досудового слідства, оскільки відповідно до норм КПК під час розслідування з приводу підозри у скоєнні кримінального злочину особа обмежується у певних правах та зазнає певні обмеження життя, зокрема: обмеження свободи пересування, свободи працевлаштування, свободи спілкування тощо.

Отже тривалість досудового слідства та судового розгляду протягом необмеженого строку може завдати особі певну шкоду: матеріальну та моральну.

Доводи апеляційної скарги заступника прокурора Запорізької області про те, що розмір моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_2, має розраховуватися, виходячи лише з мінімального розміру заробітної плати - 1218 грн., що за 51 місцяць та 14 днів буде складати 62770 грн. 50 коп., не погоджуються з вимогами ст. 13 Закону України № 266/94-ВР, яка встановлює лише нижню межу для обрахування моральної шкоди і не містить в собі жодних обмежень щодо верхньої межі.

Доводи про те, що позивач не довів, а суд не обгрунтував моральну шкоду у розмірі 250 000 грн., враховуючи встановлених судом фактів незаконного перебування ОСОБА_2 під слідством та судом з 28.10.2009 року по 12.02.2014 року, застосування до нього запобіжного заходу, зокрема, у виді тримання під вартою, є безпідставними.

Висновок суду про стягнення на користь позивача моральної шкоди у названому розмірі відповідає вимогам закону і є обгрунтованим.

Разом з тим, ухвалене по справі рішення підлягає зміні з огляду на дещо некоректне викладення в його резолютивній частині визначення способу відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч.2 ст. 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади( органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно зі ст. 2 ЦК України держава України є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

Відповідно до п.4 Положення про Державну казначейську службу, затвердженого Укзом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна козначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Не можна погодитися і з рішенням суду в частині покладання на Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області обов"язку повернути ОСОБА_2 грошові кошти, внесені ним в якості застави на підставі постанови Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06.11.2009 року.

Ухвалюючи рішення в цій частині, суд виходив з того, що питання повернення застави, внесеної на підставі постанови Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06.11.2009 року, при постановленні вироку Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 жовтня 2013 року вирішено не було, пославшись при цьому на ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", не врахувавши при цьому , що питання повернення застави врегульовано не нормами названої статті, а ст. 154-1 КПК України(1960 року).

Як встановлено ст. 154-1 КПК України(1960 року), питання про повернення застави заставодавцю вирішується під час дізнання, досудового слідства в судовому засіданні суддею за клопотанням заставодавця, а після гнадходження справи до суду - судом у судовому засіданні при розгляді справи або в іншому судовому засіданні.

Відповідно до роз"яснень п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 26.03.1999 року „Про практику застосування застави як запобіжного заходу", якщо з якихось причин питання про повернення застави заставодавцю не вирішено, суд повинен зробити це в порядку, передбаченому ст.ст. 409, 411 КПК України(1960 року).

Таким чином, оскільки питання повернення застави вирішується в порядку кримінального, а не цивільного провадження, рішення суду в частині покладання на Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області обов"язку повернути ОСОБА_2 грошові кошти, внесені ним в якості застави на підставі постанови Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06.11.2009 року, підлягає скасуванню з закриттям провадження в цій частині з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст. 205 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 310, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скаргиГоловного Управління Державної казначейської служби України в Запорізької області та заступника прокурора Запорізької області задовольнити частково.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 вересня 2015 року по даній справ з частині покладання на Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області обов"язку повернути ОСОБА_2 грошові кошти, внесені ним у якості застави на підставі постанови Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06.11.2009 року, які знаходяться на депозитному рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області № 0607, скасувати і провадження у справі в цій частині закрити.

В іншій частині рішення щодо стягнення моральної шкоди змінити, виклавши в наступній редакції:

„Стягнути на користь ОСОБА_2 250 000(двісті п"ятдесят тисяч) грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до його кримінальної відповідальності, за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного козначейського рахунку Державної казначейської служби".

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: