ВІЛЬНОГІРСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

24 грудня 2015 року Справа №174/975/15-ц

п/с № 2/174/445/2015

Вільногірський міський суд Дніпропетровської області,

в складі: головуючого судді Шаповала Г.І.

при секретарі Пелипас Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Вільногірську, Дніпропетровської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа у справі: Головне управління державної міграційної служби України у Дніпропетровській області,

У С Т А Н О В И В:

Згідно позову, що надійшов до суду 19.11.2015 р., позивач зазначив, що йому, згідно свідоцтва про право власності на житло від 17.05.1994 року, виданого органом приватизації Вільногірським ДГМК, належить на праві спільної часткової власності з його дружиною, ОСОБА_3, квартира АДРЕСА_1, яка складається з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею - 64,0 кв.м.

09.04.2010 року, до них з дружиною звернувся відповідач, їхній син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який попросив їх зареєструвати його за місцем проживання у належній їм квартирі, оскільки начебто йому було потрібно отримати новий паспорт громадянина України, оскільки старий паспорт він загубив.

При цьому відповідач жодного дня в квартирі після реєстрації у ній і до цього часу - не проживав, та жодної речі відповідача в квартирі немає, що підтверджується актом № 1200 від 17.11.2015 року, складеним депутатом Вільногірської міської ради, ОСОБА_4 з участю свідків.

Фактично, відповідач у зазначений вище період часу проживає в житловому будинку у с. Дмитрівка, Верхньодніпровського району, Дніпропетровської області, який належить позивачу на праві власності, згідно свідоцтва про право на спадщину.

Позивач вважає, що відповідач втратив право користування квартирою № 17 в буд. № 65-а по вул. Леніна у м. Вільногірську Дніпропетровської області у м. Вільногірську Дніпропетровської області, приймаючи до уваги наступне.

Виходячи зі смислу частини 2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом в силу закону, або у разі відсутності понад один рік без поважних причин, або на іншій підставі, встановленій домовленістю між ним та власником житла.

У їхньому випадку відповідач значно більше одного року (п'ять з половиною років) без поважних причин не користується належним йому житлом, в якому він зареєстрований за місцем проживання.

Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Такою перешкодою в розпорядженні ним майном, він вважає реєстрацію відповідача в належному йому житловому приміщенні проти його волі. Непроживання відповідача більше одного року у належному йому житлі, у сенсі ч.2 ст.405 ЦК України, є підставою для визнання відповідача в судовому порядку таким, що втратив право користування житлом, оскільки добровільно відповідач не знімається з реєстрації за місцем проживання у належній йому квартирі, при цьому у ній не проживаючи.

Тим, що відповідач знаходиться на реєстраційному обліку у належній йому квартирі, порушуються його права на отримання допомоги (субсидій) від держави, як особи, яка має таке право. А він таке право має, оскільки є загальновідомим факт, що з квітня 2015 року ціни на житлово-комунальні послуги в Україні виросли у декілька разів, і їх йому без субсидії не сплатити.

Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Верховний Суд України в своєму листі від 01.04.2014р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» вказав: «вимоги ст. 16 ЦК і ст. 4 ЦПК стосовно того, що зазначені права та інтереси можуть захищатися лише способами, передбаченими законом або договором, призводять до відмови в захисті цих прав та інтересів у правовідносинах, для яких законом або договором не встановлено спосіб їх захисту...

Відтак не можна погодитися з практикою судів, які відмовляють у позові у зв'язку з тим, що позивач, звертаючись до суду, обрав спосіб захисту, не встановлений законом або договором для захисту права чи інтересу, що порушене, невизнане або оспорюється. У таких випадках слід виходити із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.» Такий підхід до застосування судами положень ст. 16 ЦК України знайшов своє втілення в постанові Верховного Суду України від 21.05.2012 р. у справі N 6- 20цс11, і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Згідно до абзацу 2 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

У їхньому випадку відповідач утворив сім'ю у с. Дмитрівка, Верхньодніпровського району, та забезпечений ним у цьому населеному пункту житлом (яке до речі також є його власністю) у якому знаходиться усе належне відповідачу майно.

Згідно ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні,, - зняття з реєстрації місця проживання, здійснюється на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.

Відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого указом Президента України від 06.04.2011 року № 405/2011, Державна міграційна служба України (ДМС України) є центральним органом виконавчої влади. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. ДМС України відповідно до покладених на неї завдань: здійснює реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб, веде відповідні реєстраційні обліки. Тобто третьою особою залучене Головне управління ДМС України у Дніпропетровської області.

Доказами правомірності його позову є: свідоцтво про право власності на житло, сторінки з домової книги про реєстрацію відповідача за місцем проживання у належній йому квартирі, акт обстеження матеріально-побутових умов проживання громадян від 17.11.2015 року № 1200, у якому зазначено, що відповідач не проживає у належної йому квартирі більше двадцяти років. Його дружина, ОСОБА_3, на цей час страждає психічним захворюванням, та постійно знаходиться (проживає) у спеціальному інтернаті для хворих на психічні захворювання у м. Верхівцево, Верхньодніпровського району, Дніпропетровської області.

Керуючись ст.ст. 3, 109 ЦПК України, ст.16, ч.2 ст.405 ЦК України, ст.ст. 6, 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", позивач прохає: Визнати ОСОБА_2, таким, що втратив право користування квартирою № 71 в буд. № 65-а по вул. Леніна в м. Вільногірську, Дніпропетровської області, що є підставою для зняття ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання за зазначеною адресою.

В судове засідання позивач, не зявився та надав заяву про розгляд справи за його відсутності, де зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, судові витрати прохає покласти на нього.

Відповідач в судове засідання не зявився, причину неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності та заперечень проти позову не надав, але сам був повідомлений про місце і час судового засідання належним чином, відповідно до вимог ч.5 ст. 74 ЦПК України. Згідно положень ст.ст.169, 224 ЦПК України, суд на місці ухвалив розгляд справи проводити заочно, за відсутності відповідача.

Третя особа без самостійних вимог в судове засідання свого представника не направила, але була повідомлена належним чином про час, дату та місце судового засідання.

Дослідивши надані письмові докази у справі:

- квитанцію від 18.11.2015 р. про сплату судового збору позивачем в сумі - 487.20 грн.;

- копію витягу із паспорта громадянина України на імя ОСОБА_1, 02.08.1939 р. н., зареєстрованого за місцем проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2;

- копію свідоцтва про право власності на житло від 17.05.1994 р., згідно якого ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_2;

- акт № 1200 від 17.11.2015 р., складеного депутатом Вільногірської міської ради ОСОБА_5 з участю: позивача ОСОБА_1 та свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, згідно якого син ОСОБА_1, ОСОБА_2 значиться зареєстрованим в ІНФОРМАЦІЯ_3, проте в квартирі не проживає більше 20 років, його особистих речей в квартирі немає;

- копію витягу із домової книги про реєстрацію громадян, що мешкають в квартирі АДРЕСА_3, згідно якої відповідач значиться зареєстрованим за місцем проживання з 09.04.2010 року;

- довідку адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України у Дніпропетровській області від 01.12.2015 р., згідно якої ОСОБА_2, 27.11.1965 р. н., зареєстрований за місцем проживання в квартирі в квартирі АДРЕСА_3, з 09.04.2010 р.;

- та оцінивши зазначені докази в їх сукупності на взаємозвязку, керуючись законом, суд дійшов висновку, що між сторонами мають місце правовідносини, які виникли із факту порушення права приватної власності на квартиру, з факту не користування колишнім членом сімї житлом, яке являється приватною власністю іншої особи, без поважних причин, протягом більше п'яти років, та з факту порушення фізичною особою установленого законом порядку реєстрації місця проживання; що, відповідно до цих правовідносин, та внаслідок дослідження в судовому засіданні всіх представлених доказів і оцінки їх в сукупності та взаємозвязку, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі, з наступних підстав.

Позивач на праві приватної спільної сумісної власності разом зі своєю дружиною володіє спірною квартирою.

Відповідач, не будучи співвласником спірної квартири, але будучи зареєстрованим в спірному житлі за місцем проживання, не проживає в спірному житлі без поважних причин, протягом, більше ніж 1 рік, а саме з 09.04.2010 р., при цьому за вказаний період часу квартирою не інтересується, квартиру не відвідує, участі в утриманні квартири не приймає, створив нову сім'ю та фактично проживає зі іншою адресою, тому він втратив право користування спірним житлом, відповідно до положень ч.2 ст.405 ЦК України. При цьому, будь-яких інших підстав, які надавали б право відповідачу користуватися спірним житлом, не встановлено, будь-яких заперечень на позов відповідач не надав. Факт же його реєстрації в спірній квартирі перешкоджає позивачу в реалізації його права приватної власності на квартиру. Дані факти підтверджуються всією сукупністю наданих доказів.

Згідно ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні права користування та розпорядження майном.

Згідно ст.158 ЖК України, користування житловими приміщеннями в квартирах, які належать громадянам на праві приватної власності, можливе згідно з договором найму житлового приміщення, який укладається в письмовій формі.

Згідно ч.2 ст. 404 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Згідно ст. 224 ЦПК України, 1. У разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Таким чином, суд доходить висновку, що позовні вимоги законні і обґрунтовані, тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, в виді судового збору - на загальну суму 487.20 грн., суд дійшов висновку про покладення зазначених судових витрат на позивача, згідно його заяви.

На підставі ст.ст. 3-16, 319, 321, 328, 382, 386, 391, 405, 810-813 ЦК України, ст.ст. 72, 150, 156,158 ЖК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 11, 14-16 ЦК України, керуючись ст.ст. 88,169, 212-215, 222-233, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити в повному обсязі.

Визнати ОСОБА_1, 27.11.1965 р. н., зареєстрованого за місцем проживання в ІНФОРМАЦІЯ_4 (інші дані відсутні), таким, що втратив право користування жилим приміщенням за даною адресою, що є підставою для зняття його з реєстрації місця проживання з зазначеної адреси.

Судові витрати у справі, в виді судового збору в сумі 487.20 грн., покласти на позивача, ОСОБА_1, згідно його заяви.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не зявився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення через Вільногірський міський суд, Дніпропетровської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Копію рішення, протягом двох днів з часу його проголошення, надіслати рекомендованим листом із повідомленням про вручення сторонам та третім особам.

Головуючий суддя Шаповал Г.І.