АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 193/234/14-ц 22-ц/774/1898/К/15
Справа №193/234/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1898/К/15 суддя Шумська О.В.
Категорія - 27 (IV) Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

Іменем України

17 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Чорнобук В.І.

суддів - Братіщевої Л.А., Грищенко Н.М.

при секретарі - Масловій К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" про захист прав споживачів, -

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4,

відповідач ОСОБА_2,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 10.08.2007 року відповідно до укладеного договору № KRP0GA00150922 ОСОБА_5 отримала кредит у розмірі 45000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, строком до 08.08.2014 року.

В забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_5 за кредитним договором, 10.08.2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № KRP0GA00150922, відповідно до умов якого відповідач надав в іпотеку, а саме будинок за адресою: Дніпропетровська обл., смт. Софіївка, вул. Квітнева, 93.

В порушення умов кредитного договору відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконала, у зв'язку з чим позивач просив суд звернути стягнення на вказаний предмет іпотеки.

01 квітня 2014 року до суду надійшла позовна заява від ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК» про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 за кредитним договором № KRC0AN06140030 від 15.11.2005 року, в якій посилаючись на невиконання відповідачем умов укладеного між сторонами кредитного договору, банк просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за вказаним кредитним договором в розмірі 80254,73 грн.

11 квітня 2014 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК» про захист прав споживачів, в якій він просив суд визнати недійсним договір іпотеки від 10.08.2007 року укладеного між ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК» та ОСОБА_2

14 квітня 2014 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК» про захист прав споживачів, в якій вона просила суд визнати умов п.2.3.1 кредитного договору від 10.08.2007 року недійсними.

21 травня 2014 року ОСОБА_2 надав до суду зустрічну позовну заяву до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів, відповідно до якої просив суд визнати умов п. 2.3.1 кредитного договору від 15.11.2005 року недійсними.

Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2015 року вказані позовні заяви та зустрічні позовні заяви обєднані в одне провадження.

12 червня 2015 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» надав до суду уточнену позовну заяву, в якій просив суд стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за договором від 10.08.2007 року в розмірі 257 755,15 грн.

Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2015 року було задоволено заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_6 та залишено без розгляду зустрічний позов ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів від 11 квітня 2014 року та позов ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів від 14 квітня 2014 року.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2015 року, описки в якому виправлено ухвалою того ж суду від 28 липня 2015 року, позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № KRP0GA00150922 від 10.08.2007 року в розмірі 206 051,16 грн. В іншій частині позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 відмовлено.

Позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № KRC0AN06140030від 15.11.2005 року в розмірі 80 254,73 грн.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставлять питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та задоволення зустрічних позовів ОСОБА_2 і позову ОСОБА_3 Зокрема, судом у резолютивній частині рішення з ОСОБА_2 стягнута заборгованість у розмірі 80 254,73 грн., а з ОСОБА_7 заборгованість у сумі 206 051,16 грн., але дані суми не є чистою заборгованістю, оскільки складаються із заборгованості за тілом кредиту, відсотками, пені, штрафу, комісії. На думку відповідачів ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» пропущено строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитом, процентами за договором від 10.08.2007 року, за період з 10.08.2007 року (дата проведення першого платежу) по березень 2011 року. Щодо вимог по кредитному договору від 15.11.2005 року, то вони заявлені взагалі поза межами стоків позовної давності, так як зобовязання відповідача визначені до 14.11.2010 року і трирічний строку позовної давності закінчився 14.11.2013 року. Також судом не взято до уваги, що позивач не надав до суду належних доказів, що свідчили про надання відповідачам грошових коштів та наявність у них боргів по кредитними договорами. Відповідачі вважають, що при укладенні кредитних договорів банком були порушені їх права як споживачів фінансових послуг, оскільки кредитні договори містять несправедливі умови, а саме п.2.3.1 кредитних договорів щодо можливості банку в односторонньому порядку змінювати відсотки за користування кредитами. Крім того, на думку відповідачів під час апеляційного розгляду справи апеляційний суд має переглянути рішення суду першої інстанції в частині прийняття до розгляду уточненої позовної заяви про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 у розмірі 257 755,15 грн. та відмовити у такій зміні, а розглянути позовні вимоги заявлені ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у первісному позові.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами частини 1 статті 303 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 р., - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, а тому колегією суддів не можуть бути розглянуті вимоги викладені ОСОБА_2 у зустрічному позові від 11.04.2014 року та вимоги викладені ОСОБА_3 у позові від 14.04.2014 року, оскільки вказані позовні вимоги залишені без розгляду ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2015 року та не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 10.08.2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № KRP0GA00150922, відповідно до якого позивач надав відповідачу на строк з 10.08.2007 року по 08.08.2014 року включно кредит у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 45 000 грн., зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати. (том 1, а.с.12-13)

Позивач виконав свої зобовязання за кредитним договором, видавши відповідачу кошти в розмірі 45 000,00 грн., що підтверджується ордером розпорядженням №1 від 10.08.2007 року. (том 1, а.с.18)

В забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_5 за кредитним договором, 10.08.2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № KRP0GA00150922, відповідно до умов якого відповідач надав в іпотеку, а саме будинок за адресою: Дніпропетровська обл., смт. Софіївка, вул. Квітнева, 93. (том 1, а.с.14-16)

Відповідач ОСОБА_3 належним чином не виконувала зобовязання за кредитним договором, у зв'язку з чим, станом на 25.05.2015 року відповідач має заборгованість в сумі 257 755,15 грн., яка складається з наступного: 39 191,84 грн. - заборгованість за кредитом; 74 978,24 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5 670,00 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 125 402,92 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 250,00 грн. штраф (фіксована частина); 12 262,15 грн. штраф (процентна складова). (том 3, а.с.16-18)

15.11.2005 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № KRC0AN06140030, відповідно до якого позивач надав відповідачу на строк до 14.11.2010 року включно кредит у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 36 912,00 грн., зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісією за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,18 % суми виданого кредиту щомісяця в період сплати. (том 1, а.с.93-94)

Позивач виконав свої зобовязання за кредитним договором, видавши відповідачу кошти в розмірі 36 912,00 грн., що підтверджується ордером розпорядженням №1 від 15.11.2005 року. (том 1, а.с.105)

В забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору в цей же день був укладений договір застави, відповідно до якого ОСОБА_2 надав в заставу автомобіль ВАЗ 21213, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. (том 2, а.с. 178-179)

Однак, відповідач ОСОБА_2 належним чином не виконував зобовязання за кредитним договором, у звязку з чим у нього утворилась заборгованість, яка станом на 03.03.2014 року у загальному розмірі становить 80 254,73 грн., яка складається з наступного: 16 895,15 грн. - заборгованість за кредитом; 2 026,35 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 327,63 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 60 005,60 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. (том 1, а.с.100-102)

Частково задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором у розмірі 206 051,16 грн., яка виникла у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань щодо своєчасного повернення кредиту, сплати процентів та інших обовязкових платежів. Визначаючи розмір заборгованості з пені, суд першої інстанції виходив із того, що стягнення неустойки обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2, суд першої інстанції вважав їх обґрунтованими в повному обсязі та дійшов висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість у розмірі 80 254,73 грн.

При цьому клопотання ОСОБА_3, ОСОБА_2 щодо спливу позовної давності, про застосування якої вони заявляли, суд відхилив з огляду на те, що відповідачі були повідомлені про наявність заборгованості.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання недійсними умов п. 2.3.1 кредитного договору від 15.11.2005 року, суд першої інстанції виходив із того, що представником ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» доведено, що ОСОБА_2 повідомлявся про зміну умов договору, тому вимоги боржника є необґрунтованими.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає, у звязку з чим колегія суддів скасовує рішення суду на підставі п.п. 3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України у звязку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням судом норм матеріального і процесуального права та ухвалює нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, сторони кредитного договору встановили строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі цього договору.

За змістом частини третьої статті 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частини перша, третя статті 264 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина пята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобовязання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами стаття 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Аналогічний правовий висновок викладений у Постановах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року (справа №6-116цс13) та від 19 листопада 2014 року (справа №6-160цс14) і в силу ст.214, 360-7 ЦПК Україну він має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що у 2007 та 2008 роках відповідачем ОСОБА_3 частково виконувались умови кредитного договору від 10.08.2007 року, а в подальшому з травня 2009 року вона припинили оплату чергових платежів, і що кредитор звернувся до суду з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 181 670,67 грн. у лютому 2014 року, надавши розрахунок заборгованості станом на 20 січня 2014 року, а пізніше уточнивши позовні вимоги 12 червня 2015 року, просив стягнути з відповідача заборгованість за даним кредитним договором станом на 28 травня 2015 року у розмірі 257 755,15 грн.

Оскільки умовами кредитного договору (пункт 7.1) установлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, ураховуючи, за пунктом 7.1 кредитного договору погашення кредиту (заборгованості за кредитом, процентами, винагородою) повинно здійснюватись позичальником частинами з «10» до «14» числа кожного місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань.

Отже, аналізуючи умови кредитного договору та зміст зазначених правових норм, необхідно дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач ОСОБА_3 просила суд застосувати до спірних правовідносин загальні строки позовної давності, встановлені ст. 257 ЦК України тривалістю у три роки. (том 1, а.с.60)

Однак, суд зазначених норм матеріального права не врахував та безпідставно не застосував позовну давність до вимог банку про стягнення заборгованих на час звернення до суду платежів, про застосування якої заявляла відповідач, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Таким чином, на думку колегії суддів, доводи апеляційної скарги в цій частині знаходять своє підтвердження та заслуговують на увагу.

Враховуючи, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду за захистом свого порушеного права 13 лютого 2014 року, а відповідач ОСОБА_3 у своїй заяві поданій до суду першої інстанції просила суд застосувати до вимог банку загальний строк позовної давності, колегія суддів вважає, що у задоволенні позовних вимог банку до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за період з 10 вересня 2007 року по 12 лютого 2011 року слід відмовити, у звязку з пропуском позивачем трирічного строку позовної давності.

Вирішуючи питання щодо позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення пені за кредитним договором від 10.08.2007 року, колегія суддів виходить з наступного.

Так, пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки.

Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобовязання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Відповідно до ч.2 ст.551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Положеннями п.4.1 кредитного договору передбачено, що у разі порушення позичальником будь-якого з зобовязань передбачених пп.2.2.2, 2.2.3 цього договору, банк має право нараховувати, а позичальник зобовязується сплачувати банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

За таких обставин включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону.

Отже, аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

В межах річного строку пеня складає 41 795,01 грн. із розрахунку 0,15% від суми не погашеної заборгованості за кожен день прострочення платежу.

За таких обставин, колегія суддів, проаналізувавши розрахунок заборгованості по кредитному договору від 10.08.2007 року, наданий представником позивача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (том 3, а.с.16-18), перевіривши його відповідність умовам договору та надавши оцінку іншим письмовим доказам наявним у матеріалах справи, приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 мають бути задоволені частково із стягненням з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором № KRP0GA00150922 від 10.08.2007 року в межах строку позовної давності за період з 13 лютого 2011 року по 28 травня 2015 року в розмірі 139 174,69 грн., яка складається з: 30 869,86 грн. заборгованість за кредитом, 55 864,36 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 780,00 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 41 795,01 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; 250,00 грн. штраф (фіксована частина); 6 615,46 грн. штраф (процентна складова).

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач ОСОБА_2 також просив суд застосувати до вимог позивача про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором від 15.11.2005 року, загальні строки позовної давності, встановлені ст. 257 ЦК України тривалістю у три роки. (том 1, а.с.125)

Разом з тим, відповідно до ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Крім того, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Враховуючи, що з розрахунку заборгованості за кредитним договором від 15.11.2005 року (том 1, а.с.100-102) і прибуткового касового ордеру № від 28.03.2009 року (том 2, а.с.214), вбачається та не заперечується відповідачем, що останній платіж по кредитному договору було здійснено ОСОБА_8 - 28 березня 2009 року та те, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звертався до суду у січні 2012 року з позовом про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості, яка утворилась за кредитним договором від 15.11.2005 року станом на 26.12.2011 року у розмірі 57 770,39 грн. та Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська було ухвалено рішення від 10 лютого 2012 року про звернення стягнення на автомобіль відповідача для погашення вказаної заборгованості, колегія суддів вважає, що мало місце переривання строку позовної давності вчиненням боржником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу та зверненням кредитором до суду з позовом і він почав відраховуватись заново. Таким чином, трирічний строк позовної давності для звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості по кредиту, відсоткам та комісії спливає у лютому 2015 року, а позивач звернувся до суду за захистом своїх прав 01 квітня 2014 року.

З огляду на це, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що вимоги по кредитному договору від 15.11.2005 року заявлені взагалі поза межами стоків позовної давності, так як зобовязання відповідача визначені до 14.11.2010 року і трирічний строку позовної давності закінчився 14.11.2013 року, оскільки строк позовної давності ПАТ КБ «ПРИВАБАНК» не було пропущено та правових підстав для застосування до вимог позивача наслідків пропуску строку позовної давності не має.

Однак, під час вирішення питання щодо позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення пені за кредитним договором від 15.11.2005 року, судом першої інстанції не було враховано, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах загального строку позовної давності за основною вимогою.

В межах річного строку пеня складає 14 937,13 грн. із розрахунку 0,15% від суми не погашеної заборгованості за кожен день прострочення платежу.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем ОСОБА_2 не надано до суду доказів на підтвердження виконання ним в повному обсязі своїх зобовязань за кредитним договором від 15.11.2005 року.

Враховуючи викладене та перевіривши правильність розрахунку заборгованості за кредитним договором від 15.11.2005 року, а саме щодо розміру заборгованості за кредитом, процентам та комісії, і його відповідність умовам укладеного між сторонами договору (том 1, а.с.100-102), проаналізувавши інші письмові докази наявні у матеріалах справи, колегія суддів приходить вважає за можливе частково задовольнити позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № KRC0AN06140030 від 15.11.2005 року, станом на 03 березня 2014 року в розмірі 35 196,26 грн., яка складається з: 16 895,15 грн. заборгованість за кредитом, 2 026,35 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 327,63 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 14 947,13 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

Звертаючи до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним умов п.2.3.1 кредитного договору від 15.11.2005 року, ОСОБА_2 посилався на те, що зміст п.2.3.1 кредитного договору, який надає банку право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки є несправедливим та не відповідає ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України від 12 грудня 2008 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку».

На думку колегія суддів, з мотивів зазначених відповідачем ОСОБА_2 в зустрічній позовній заяві, не вбачається правових підстав її задоволення та визнання п.2.3.1 спірного кредитного договору, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

За положеннями ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, повязаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

За положеннями частини пятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до п.2.3.1 кредитного договору від 15.11.2005 року банк має право збільшити розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні конюнктури ринку грошових ресурсів в України, а саме: зміні курсу долара США до гривня більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долару США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні відрахувань у страховий (резервний фонд) або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідні валюті (статистиці НБУ). При цьому банк насилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки за 20 днів до вступу в чинність зміненої процентної ставки.

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін спрямована на встановлення, ;зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту вимог розумності та справедливості (ст. 6, 627 ЦК України).

Умови договору визначаються і погоджуються на розсуд сторін, крім тих які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України).

У разі зміни договору, як зазначено в частині третій статті 653 ЦК України, зобовязання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Умовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачено право банку на збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом у випадках передбачених п.2.3.1 цього договору.

ОСОБА_2 висловив цілковиту згоду з такими умовами, підписавши кредитний договір особисто і без застережень та міг відмовитися від його укладення на умовах, визначених вказаним вище договором.

Підписанням оспорюваного кредитного договору без будь яких застережень, отриманням кредитних коштів та здійснення платежів спрямованих на погашення кредиту, відсотків, в тому числі і у збільшеному розмірі, ОСОБА_2 підтвердив, що він обізнаний та погодився з усіма умовами такого договору.

Разом з тим, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобовязальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються.

Таким чином, колегія суддів вважає, що положення п.2.3.1 кредитного договору від 15.11.2005 року про можливість збільшення банком процентної ставки за користування кредитом не можна вважати несправедливими, тому підстав для визнання даного положення спірного договору недійсним немає.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

10 січня 2009 року вступив у силу Закон України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Однак, кредитний договір між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 було укладено 15 листопада 2005 року і на час укладення цього договору вищевказаний закон не діяв.

Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

Оскільки, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» прийняв рішення про підвищення процентної ставки та направив поштою відповідні повідомлення ОСОБА_3 (том 1, а.с.19,20) та ОСОБА_2 (том 1, а.с.106,107) у грудні 2008 року, тобто до 10 січня 2009 року, колегія суддів приходить до висновку, що такі дії банку не можна вважати неправомірними.

Доводи апеляційної скарги відповідачів про те, що позивач не надав до суду належних доказів, що свідчили про надання відповідачам грошових коштів та наявність у них боргів по кредитними договорами, не можуть бути взяті колегією суддів до уваги, так як вони спростовуються письмовими матеріалами справи, зокрема: ордером розпорядженням №1 від 10.08.2007 року. (том 1, а.с.18); ордером розпорядженням №1 від 15.11.2005 року. (том 1, а.с.105).

Посилання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на те, що апеляційний суд має переглянути рішення суду першої інстанції в частині прийняття до розгляду уточненої позовної заяви про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 у розмірі 257 755,15 грн. та відмовити у такій зміні, а розглянути позовні вимоги заявлені ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у первісному позові, також відхиляються колегією суддів, оскільки відповідно до ч.2 ст.31 ЦПК України позивач до початку розгляду справи по суті має право предмет або підставу позову, а в силу ст.303 ЦПК України апеляційний суд переглядає рішення суду лише в межах вимог заявлених до суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Таким чином, з відповідача ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягають стягненню судові витрати по справі пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, у розмірі 1 391,75грн., а з відповідача ОСОБА_2 у розмірі 351,96 грн. відповідно.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга має бути задоволена частково, а рішення суду підлягає скасуванню, відповідно до п.4 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3, часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПРИВБАТБАНК».

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.4 ст. 309, ст.ст. 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" заборгованість за кредитним договором № KRP0GA00150922 від 10.08.2007 року, за період з 13 лютого 2011 року по 28 травня 2015 року в розмірі 139 174,69 грн., яка складається з: 30 869,86 грн. заборгованість за кредитом, 55 864,36 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 780,00 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 41 795,01 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; 250,00 грн. штраф (фіксована частина); 6 615,46 грн. штраф (процентна складова).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 391,75 грн.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" заборгованість за кредитним договором № KRC0AN06140030 від 15.11.2005 року, станом на 03 березня 2014 року в розмірі 35 196,26 грн., яка складається з: 16 895,15 грн. заборгованість за кредитом, 2 026,35 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 327,63 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 14 947,13 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 351,96 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" про захист прав споживачів - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: