УХВАЛА

іменем україни

15 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укоопспілка» в особі Рівненського відділення публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укоопспілка» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та малолітнього ОСОБА_5, третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради, про виселення,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 23 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Укоопспілка» (далі - ПАТ «АБ «Укоопспілка») звернулось до суду з указаним позовом, в якому просило виселити із житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01 жовтня 2013 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15 листопада 2007 року № 237, укладеним між АБ «Укоопспілка» та приватним підприємством фірмою «Альф», звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку, які розташовані по АДРЕСА_1. Факт проживання відповідачів та їх реєстрації у вказаному будинку перешкоджає виконанню умов іпотечного договору та рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У зв'язку з тим що банком, починаючи з вересня 2013 року, неодноразово направлялись вимоги до відповідачів про добровільне виселення, однак письмові вимоги виконані не були, просив задовольнити позов.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 23 лютого 2015 року апеляційну скаргу ПАТ «АБ «Укоопспілка» задоволено, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із житлового будинку АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, виходив із того, що позивач не заявив вимоги про виселення відповідачів зі спірного будинку одночасно з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки, як і не надав доказів його звернення до органів державної виконавчої служби з приводу виконання судового рішення від 01 жовтня 2013 року.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, виходив з того, що рішенням суду звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на спірні земельну ділянку та розташоване на ній домоволодіння, в якому проживають та зареєстровані відповідачі, банком були направлені вимоги про добровільне виселення із спірного будинку, які залишилися без виконання, а тому, враховуючи вимоги ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР, є всі підстави для виселення відповідачів.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що зазначеним вимогам рішення судів попередніх інстанцій не відповідають із наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 20 листопада 2013 року, позовні вимоги ПАТ «АБ «Укоопспілка» було задоволено повністю. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним між ПАТ «АБ «Укоопспілка» та приватним підприємством фірмою «Альф», в розмірі 1 209 938 грн 99 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки за укладеним між банком та ОСОБА_3 26 листопада 2007 року іпотечним договором, а саме: спірні домоволодіння та земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 9-12).

При цьому, як вбачається з п. п. 1.3, 1.4 договору іпотеки від 26 листопада 2007 року, житловий будинок АДРЕСА_1 з надвірними будівлями та земельна ділянка, на якій він розташований, належать іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого Рівненською міською радою 07 листопада 2005 року (а. с. 7-8).

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Таким чином, результат аналізу зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

З огляду на вищевикладене колегія суддів касаційного суду вважає, що суди попередніх інстанцій не встановили фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема не перевірили, чи було придбане іпотечне майно за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою, чи підлягають відповідачі виселенню із домоволодіння без надання іншого житла, або при виселенні їм має бути надане інше постійне житло, а тому судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 23 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана