Справа № 202/2493/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

16 липня 2015 року Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі: головуючої-судді ОСОБА_1, за участю секретаря судового засідання Куріної О.Ю,, ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання спадкового договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначає, що 10 вересня 2014 року між його братом ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_5 був укладений спадковий договір, посвідчений державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за номером 3-1076. Відповідно до умов даного договору відповідач зобовязалася виконати розпорядження відчужувача після його смерті, а саме поховати його, доглядати та утримувати в належному стані його могилу, а натомість після його смерті вона отримує у власність належні відчужувачу 49/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Бутова, 4. У грудні 2014 року ОСОБА_6 тяжко захворів. Він постійно піклувався про брата, купував йому ліки та продукти. 16 грудня 2014 року ОСОБА_6, знаходячись у лікарні, написав власноручну заяву до нотаріальної контори з проханням відмінити його заповіт на імя ОСОБА_8 17 грудня 2014 року ОСОБА_6 помер. Після смерті брата він за власні кошти поховав його та організував поминальні обіди. Відповідач зі свого боку умови спадкового договору не виконала, постійно проживає за межами України, тому вважає, що остання не мала наміру його виконувати. Посилаючись на те, що вищевказаний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а також порушення його прав як спадкоємця після смерті брата, позивач просить визнати даний спадковий договір недійсним.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позов підтримала та наполягала на його задоволенні.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не зявилася, про час і місце судового розгляду повідомлялася за своїм зареєстрованим місцем проживання, проте згідно з відміткою поштового звязку, а також довідкою квартального комітету, остання за місцем реєстрації не мешкає. Тому справу розглянуто на підставі повідомлених позивачем даних та доказів у відсутності відповідача в заочному порядку.

Третя особа - Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора про час і місце судового розгляду була повідомлена, явку свого представника не забезпечила, заперечень проти позову суду не надала.

Суд, зясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають за наступних підстав:

Судом встановлено, що 10 вересня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 був укладений спадковий договір, який посвідчений державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 та зареєстрований у спадковому реєстрі за номером 3-1076.

Відповідно до умов даного договору ОСОБА_5 зобовязалася виконувати розпорядження відчужувача ОСОБА_6 і в разі його смерті набуває право власності на 49/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що належать відчужувачу та знаходяться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Бутова, 4.

Зокрема, пунктом 10 зазначеного договору передбачено, що набувач зобовязується виконати наступні розпорядження відчужувача: у разі смерті відчужувача поховати його; доглядати та утримувати в належному стані могилу відчужувача.

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказує як на підставу недійсності спадкового договору те, що даний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки відповідач не мала наміру виконувати умови цього договору та після смерті відчужувача розпорядження останнього щодо його поховання та догляду за його могилою не виконала.

Проте суд вважає, що стороною позивача у судовому засіданні не доведено наявність підстав для визнання спадкового договору недійсним.

За змістом статті 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов'язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Статтею 1304 ЦК України визначено, що спадковий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а також державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 1305 ЦК України набувач у спадковому договорі може бути зобов'язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття.

При цьому частиною 3 статті 1307 ЦК України передбачено, що відчужувач має право призначити особу, яка буде здійснювати контроль за виконанням спадкового договору після його смерті. У разі відсутності такої особи контроль за виконанням спадкового договору здійснює нотаріус за місцем відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1308 ЦК України спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень. Спадковий договір також може бути розірвано судом на вимогу набувача у разі неможливості виконання ним розпоряджень відчужувача.

Правові підстави визнання недійсними правочинів, у тому числі спадкового договору, визначені нормами глави 16 ЦК України, на що також вказує Пленум Верховного Суду Україну в п. 28 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування».

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Аналіз зазначених норм свідчить, що підставою для визнання правочину недійсним є його невідповідність вимогам закону, а неналежне виконання або невиконання умов договору чи умов, встановлених для такого договору законом, коли він не містить порушень закону на момент його укладення, - є підставою для його розірвання.

Як вбачається зі змісту оспорюваного позивачем спадкового договору, під час його укладення набувач та відчужувач діяли добровільно, розуміли значення своїх дій, були ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину); сторони підтвердили свою дієздатність, вільність та усвідомленість свого волевиявлення, відповідність укладеного договору їх інтересам та внутрішній волі, реальній домовленості між ними. Сторони також підтвердили, що договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Даний спадковий договір був підписаний сторонами у присутності нотаріуса, яким якого посвідчено та зареєстровано у відповідному реєстрі.

Отже укладений 10 вересня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 спадковий договір відповідає усім вимогам законодавства, що звичайно ставляться до даного виду правочинів.

Посилання позивача та його представника на те, що даний спадковий договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, суд вважає безпідставним, оскільки в судовому засіданні не доведено, що на момент вчинення цього правочину існувала завідомо обєктивна неможливість настання правових наслідків за цим договором. Та обставина, що відповідач мешкає за межами України, на що у судовому засіданні вказували допитані в якості свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10, не може бути допустимим доказом того, що на момент укладення правочину його сторони не мали наміру створити юридичні наслідки. Суду не надано доказів, які б свідчили про фіктивність укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 спадкового договору. Сам по собі факт невиконання стороною умов правочину за недоведеності умислу всіх його сторін на момент його укладення не робить такий правочин фіктивним. Виходячи з характеру та змісту укладеного правочину, в даному випадку реальність настання правових наслідків була поставлена в залежність від поведінки учасників чи інших обставин у майбутньому, а тому підстави вважати спадковий договір недійсним відсутні.

Враховуючи, що закон, який регулює спірні правовідносини, не містить прямої норми щодо недійсності спадкового договору внаслідок невиконання його умов однією зі сторін, суд вважає, що невиконання набувачем за спадковим договором його умов після смерті відчужувача не може бути законною підставою для визнання такого спадкового договору недійсним. Така позиція узгоджується з роз'ясненнями, викладеними в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, в яких зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом; виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Таким чином позовні вимоги щодо визнання спадкового договору недійсним є необґрунтованими та в їх задоволенні необхідно відмовити.

Згідно з частиною 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 16 ЦК України поряд із загальними способами захисту цивільних прав та інтересів, визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом.

Приймаючи до уваги, що відповідно до закону невиконання набувачем за спадковим договором розпоряджень відчужувача є підставою для розірвання спадкового договору, проте за життя відчужувач з такою вимогою до суду не звертався, а факт невиконання набувачем за спадковим договором розпоряджень відчужувача має для позивача юридичне значення, оскільки породжує для позивача право на спадкування за законом після смерті брата та є підставою для скасування нотаріусом, на якого законом покладено контроль за виконанням спадкового договору, його державної реєстрації, позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом щодо встановлення в судовому порядку такого факту та захисту своїх спадкових прав.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним спадкового договору відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в апеляційному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Дніпропетровської області через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська протягом 10 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Н.Ю. Марченко