Справа № 452/1615/15 Головуючий у 1 інстанції: Галин В.П.
Провадження № 22-ц/783/7666/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Гірник Т.А.

суддів Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретар Симець В.

з участю позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 13 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з указаним позовом до відповідача та з посиланням на ст. ст. 11, 16, 23, 202, 206, 218, 526, 530, 610, 625, 1046, 1049, 1050 ЦК України просив постановити про стягнення з відповідача 28 828 грн. 96 коп. боргу за усним договором позики та стягнути суму, що включає: 12 900 грн. основного боргу, 207 грн. 81 коп. 3% річних, 5 721 грн. 15 коп. індексу інфляції, 10 000 грн. моральної шкоди.

Оскаржуваним рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 13 жовтня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач. Вважає його незаконним та необґрунтованим з підстав неповного зясування обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків суду обставинам справи, а також з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Мотивує тим, що в мотивувальній частині рішення суд зазначив правову позицію ВСУ у спорі про стягнення боргу за договором позики від 02.07.2014 року у справі №6-79цс 14, однак висновки зробив абсолютно протилежні, зазначаючи при цьому, що заява на переказ готівки не є доказом укладення між сторонами договору позики, оскільки не є документом, який підписаний позичальником та те, що у даних документах не міститься інформації про те, що відповідач сам позичив у позивача певну суму грошей, не обумовлено строк повернення, не зазначено, що ОСОБА_2 позичає ОСОБА_4 позику.

Вказує, що судом проігноровано як доказ вимога, направлена на адресу відповідача про виплату боргу від 20.11.2014 року, який залишено відповідачем без розгляду та задоволення.

В судову засіданні ОСОБА_2 висловився у підтримання апеляційної скарги.

Представник відповідач проти доводів апеляційної скарги заперечила. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін. Не заперечила факт здійснення поштових переказів позивачем відповідачу у жовтні 2013 року згідно наданих копій доказів про переказ готівки, однак пояснила, що такі кошти пересилались у виконання боргового зобов»язання позивачем перед відповідачем. Висловила припущення, що звернення до суду з позовом до її довірителя можливо викликано правовідносинами, котрі виникли у підприємства, керівні посади в якому займають родичі позивача та сплатою таким підприємством штрафних санкцій, накладених в зв»язку з порушеннями при використанні відповідачем транспортного засобу цього підприємства. Однак будь-яких зобов»язань, що випливають із договору позики між сторонами її довіритель немає. За згаданими позивачем поштовими переказами отримано суму саме за борговими зобов»язаннями позивача перед відповідачем.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказми, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для стягнення з відповідача обумовленої у позові суми, як наслідок невиконання умов договору позики, укладеним між сторонами. Зокрема виходив з того, що заява на переказ готівки є неналежним доказом укладення між сторонами договору позики.

З таким висновком погоджується колегія суддів та вважає, що такий відповідає вимогам закону та ґрунтується на матеріалах справи.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції вірно виходив з положень ст. 1046 ЦК України, яка регламентує, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з правовою позицією, викладеною Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13, застосування якої в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Письмового договору між сторонами укладено не було.

Будь-яких доказів, які б свідчили про визнання відповідачем зобов»язання за договором позики після його укладення позивач суду не надав, як і не надав належних доказів про укладення договору позики в усній формі.

Пояснення позивача про виникнення у відповідача зобов»язання на підставі договору позики, не можуть буди доказом у справі, оскільки отримані не у відповідності до вимог ч.2 ст. 57 ЦПК України .

Як на доказ укладення договору позики ОСОБА_2 надав копії заяв про переказ готівки №8 та №34 від 30.10.2013 року, з яких чітко убачається, що ОСОБА_2 перерахував ОСОБА_4 9 500 грн. та 3 400 грн. У призначенні платежу вказано зарахування на рахунок №8569 фіз. Особи ОСОБА_4 від ОСОБА_2.

На думку колегії суддів, такі обставини можуть свідчити про наявність інших правовідносин між сторонами, однак не доводять переказу коштів позивачем відповідачу в зв»язку з укладенням договору позики між сторонами.

За недоведеністю факту укладення між сторонами договору позики, відсутні правові підстави для застосування наслідків передбачених ст. 625 ЦК України та відшкодування моральної шкоди.

Судом вірно взято до уваги висновки викладені у постанові ВСУ у справі № 6-79 ЦС 14, де чітко зазначено, що змістом ч. 1.2 ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України, дотримання форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернути), так і дати її отримання.

За таких обставин, судом першої інстанції повно з'ясовано фактичні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам. Рішення суду відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для його скасування немає.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та які б мали правове значення, у апеляційній скарзі не наведено.

Керуючись ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, ст.315, 317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 13 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді