Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЮровської Г.В.,
суддів: Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,Мазур Л.М., Писаної Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Державної казначейської служби України, треті особи: прокуратура Вінницької області, прокуратура Вінницького району Вінницької області, прокуратура Липовецького району Вінницької області, Липовецький районний суд Вінницької області, Липовецький районний відділ Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області, про стягнення матеріальної шкоди, завданої незаконними діями досудового слідства і суду, та відшкодування сум, сплачених у зв'язку з наданням юридичної допомоги, за касаційною скаргою Державної казначейської служби України, яка діє через представника Реву Оксану Сергіївну, на рішення апеляційного суду Полтавської області від 21 липня 2015 року та касаційними скаргами заступника прокурора Вінницької області і ОСОБА_6 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 28 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 21 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що в 1997 році відносно нього Липовецьким РВ УМВС України у Винницький області було порушено кримінальні справи. Досудове слідство проводилось по 22 листопада 2011 року. Вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 7 квітня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 23 червня 2011 року і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2011 року, його визнано невинуватим та виправдано за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 Кримінального кодексу України.

Позивач вважає, що внаслідок незаконних дій органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду йому заподіяно моральну шкоду в розмірі 5 млн грн, які просив стягнути за рахунок Державного бюджету України.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 28 травня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_6 на відшкодування матеріальної шкоди, завданої йому незаконними діями органами досудового слідства, прокуратури і суду у сумі 84 700 грн, що складається із сум, сплачених громадянином у зв'язку з наданням йому юридичної допомоги, зобов'язавши Державну казначейську службу України списати у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України вказану суму на користь позивача за рахунок і в межах бюджетних асигнувань. В частині вимоги відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 млн грн провадження у даній справі закрито. Вирішено питання розподілу судових витрат. У решті вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 21 липня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правову допомогу та закриття провадження у справі в частині відшкодування моральної шкоди скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто кошти, сплачені на одержання правової допомоги, в сумі 84 700 грн. У задоволенні позовних вимог у частині стягнення моральної шкоди відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі представник Державної казначейської служби України, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказане рішення апеляційного суду змінити, а саме відмовити в задоволенні позову, і вирішити питання розподілу судових витрат відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590.

Заступник прокурора Вінницької області у касаційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення у частині задоволення позову скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

ОСОБА_6 у касаційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення в частині відмови у задоволенні позову скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарги Державної казначейської служби України та заступника прокурора Вінницької області не підлягають задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

У частині 2 ст. 324 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, ст. 1173 ЦК України шкода, спричинена органами державної влади, підлягає відшкодуванню за рахунок держави.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів діяння, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 2 зазначеного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає у разі постановлення виправдувального вироку суду.

Відповідно до положень ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В судовому засіданні встановлено, що 29 вересня 1997 року начальником ВДСБЕЗ Липовецького РВ УМВС України у Віниницькій області Ключковським В.С. стосовно ОСОБА_6 порушено кримінальну справу за ознаками складу злочину, передбаченого статтями 84, ч. 2, 172 ч. 2 КК України.

01 квітня 1998 року постановою слідчого Липовецького РВВС ОСОБА_6 було притягнуто в якості обвинуваченого за ст. 165 ч. 4 КК України, обрано йому запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд та оголошено у розшук.

21 липня 1999 року старшим слідчим СВ Калинівського РВ УМВС відносно ОСОБА_6 порушено кримінальну справу за ст. 141 ч. 2.

09 серпня 1999 року старшим слідчим СВ Калинівського РВ УМВС відносно ОСОБА_6 порушено кримінальну справу за ст. 172 ч 2, ст. 84 ч. 4.

09 серпня 1999 року старшим слідчим СВ Калинівського РВ УМВС винесено постанову, якою ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту та оголошено його у розшук.

Згідно з протоколом про затримання 25.01.2000 року о 17 год 15 хв. ОСОБА_6 було затримано 25 січня 2000 року.

01 грудня 1999 року слідчим Калинівського РВ УМВС України у Вінницькій області ОСОБА_6 пред'явлено обвинувачення за ч. 2 ст. 160, ч. 2 ст. 165, ч. 4 ст. 84, ч. 2 ст. 143, ч. 2 ст. 172 КК України ( в редакції 1960 року).

28 березня 2000 року за зазначеними обвинуваченнями прокурором Липовецького району Карнаухом А.П. затверджено обвинувальний висновок у кримінальній справі та справу направлено до Липовецького районного суду.

Вироком Липовецького районного суду Вінницької області від 15 червня 2001 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 160, ч. 2 ст. 165, ч. 4 ст. 84, ч. 2 ст. 172 КК. На підставі за ст. 42 КК остаточно призначено покарання у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі у трудовій колонії посиленого режиму з конфіскацією особистого майна та позбавленням права займати адміністративно-розпорядчі посади строком на 4 роки. Цим же вироком ОСОБА_6 виправдано за ч. 2 ст. 143 КК України в редакції 1960 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України за відсутністю в його діях складу злочину.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 07 листопада 2001 року вирок Липовецького районного суду Вінницької області від 15 червня 2001 року щодо ОСОБА_6 скасовано, а справу направлено на додаткове розслідування. Цією ж ухвалою міру запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 змінено з утримання під вартою на підписку про невиїзд.

30 квітня 2002 року слідчим СВ Калінівського РВ УМВС винесено постанову про виключення з обвинувачення факту привласнення ОСОБА_6, авто магнітоли, акумулятора та електрорадіатора, так як вони не знайшли свого підтвердження.

Також під час додаткового розслідування старшим слідчим в ОВС СУ УМВС України у Хмельницькій області Гричанюком А.Г винесено постанову від 25 травня 2003 року про перекваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 84, ч. 2 ст. 160, ч. 2 ст. 165 та ч. 2 ст. 172 КК України (в редакції 1960 року) відповідно на ч. 4 ст. 191,ст. 246, ч. 2 т.364 та ч. 2 ст. 366 КК України (в редакції 2001 року).

10 червня 2003 року обвинувальний висновок у справі затверджено прокурором, а кримінальну справу направлено до районного суду для розгляду по суті.

Постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 25 липня 2005 року кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_6 по ст. 191 ч. 4, ст. 246, ст. 364 ч. 2, ст. 366 ч. 2 КК України повернуто прокурору Липовецького району для організації додаткового розслідування.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 22 вересня 2005 року за апеляцією державного обвинувача скасовано постанову Вінницького районного суду від 15 липня 2005 року про направлення кримінальної справи стосовно ОСОБА_6 на додаткове розслідування та кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд.

У ході судового слідства у справі 05 травня 2006 року державний обвинувач на підставі ст. 277 КПК України змінив обвинувачення ОСОБА_6, перекваліфікувавши дії підсудного з ч. 4 ст. 191 КК України на ч. 2 ст. 191 КК України та виключивши з обвинувачення ст. 246 ч. 2, ст. 364, ст. 366 ч. 2 КК України.

Вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 24 травня 2006 року ОСОБА_6 визнано невинуватим за ч. 2 ст. 191 КК України і по суду виправдано.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 10 серпня 2006 року вказаний вирок щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.

Ухвалою Верховного Суду України від 08 листопада 2007 року ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 10 серпня 2006 року скасовано, а справу стосовно ОСОБА_6 направлено на новий апеляційний розгляд.

07 лютого 2008 року ухвалою апеляційного Вінницької області задоволено апеляцію державного обвинувача та вирок Вінницького районного суду від 24 травня 2006 року скасовано, кримінальну справу стосовно ОСОБА_6 повернуто на новий судовий розгляд зі стадії досудового розгляду.

Постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 17 червня 2008 року ОСОБА_6 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 191 КК України, а справу щодо нього закрито у зв'язку із закінченням строків давності.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 07 червня 2008 року постанову Вінницького районного суду Вінницької області від 17 червня 2008 року щодо ОСОБА_6 скасовано, а справу направлено на новий розгляд.

Вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 16 червня 2009 року ОСОБА_6 виправдано за ч. 2 ст. 191 КК України.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 24 вересня 2009 року, виправдувальний вирок Вінницького районного суду від 16 червня 2009 року щодо ОСОБА_6 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд.

Вироком Вінницького районного суду від 27 липня 2010 року ОСОБА_6 виправдано за ч. 2 ст. 191 КК України.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 28 жовтня 2010 року зазначений вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 скасовано, кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд.

Вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 07 квітня 2011 року ОСОБА_6 визнано невинуватим та виправдано за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України.

Такий вирок залишений без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 23 червня 2011 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2011 року.

За період перебування під слідством та судом позивач перебував під вартою з 25 січня 2000 року по 07 листопада 2001 року.

Враховуючи наведене, суди дійшли обґрунтованого висновку, що у позивача відповідно до вимог законодавства виникло право на відшкодування державою завданої шкоди.

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, позивач просив суд стягнути на його користь 2,9 млн грн, яка складається згідно з наданого розрахунку із наступних складових: 1млн грн моральної шкоди; 1 млн грн матеріальної шкоди; 84 700 грн витрат на правову допомогу; 100 тис. грн витрат на оплату проїзду за викликами органів розслідування і суду; 540 тис. грн втраченого заробітку та 360 тис. грн інших грошових доходів.

Стягуючи на користь позивача 84 700 грн витрат на правову допомогу, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про доведеність та обґрунтованість цих вимог. Колегія суддів вважає, що ухвалюючи судові рішення у цій частині, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у результаті чого ухвалили законні і обґрунтовані судові рішення про стягнення на користь позивача 84 700 грн матеріальної шкоди.

Наведені у касаційних скаргах Державної казначейської служби України та заступника прокурора Вінницької області доводи висновків суду в цій частині не спростовують.

З огляду на вказане оскаржувані судові рішення в цій частині задоволення позовних вимог на підставі ст. 337 ЦПК України підлягають залишенню без змін.

Проте не можна погодитись з висновком судів в іншій частині вирішення спору з огляду на наступне.

Відповідно до пунктів 1, 3-5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у випадках, передбачених ст. 1 цього Закону, громадянинові відшкодовуються заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги та моральна шкода. До інших витрат, сплачених громадянином, які вказані у пункті 3 цієї статті, відносяться суми, витрачені на оплату проїзду за викликами органів розслідування і суду та найм жилого приміщення (згідно з другим абзацом пункту 10 Положеня).

Зокрема, відповідно до п. 1 ст. 2 вказаного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.

Завдана громадянинові шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Згідно з п. 6 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення) громадянинові відповідний орган, зазначений у п. 11 цього Положення, одночасно з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства або з копією виправдувального вироку, що набрав законної сили, або постановою (ухвалою) суду (судді) направляє повідомлення, в якому роз'яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Повідомлення складається за формою, що встановлена в додатку до цього положення. У повідомленні зазначається перелік тільки тих вимог, на які даний громадянин має право претендувати.

Так, для визначення розміру шкоди, переліченої в пунктах 1, 3, 4 ст. 3 Закону, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися відповідно до підпункту 2 пункту 11 Положення при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку - до суду, який розглядав справу по першій інстанції.

Пунктом 12 Положення передбачено, що у місячний термін з дня звернення громадянина один з органів, перелічених в п.11 Положення, залежно від того, хто з них здійснював слідчі дії або розглядав справу, витребовує від відповідних державних і громадських організацій всі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену ч. 1 ст. 12 Закону постанову (ухвалу).

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення матеріальної шкоди, зокрема в частині витрат на оплату проїзду за викликами органів розслідування і суду та втраченого заробітку, суди безпідставно відмовили з підстав недоведеності позивачем розміру вказаних витрат, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства обов'язок витребовувати від відповідних державних і громадських організацій всі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, покладається саме на орган, перелічений у п. 11 Положення.

Відповідно до положень статей 4, 10, 60 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте місцевий суд, відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення матеріальної шкоди, не роз'яснив позивачу, які докази необхідно надати для здійснення розрахунку втраченого заробітку, окрім довідки про заробіток для обчислення пенсії від 13 березня 2014 року, виданої на підставі особових рахунків за період 1997-1998 роки. Місцевим судом також не зазначено, які необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, від відповідних державних і громадських організацій було ним витребувано для вирішення цього спору відповідно до вимог пункту 12 Положення.

При розгляді апеляційних скарг апеляційний суд на вказані положення цивільного процесуального законодавства уваги не звернув, дійшовши висновку, що оскаржуваним рішенням не порушено права позивача, розглянув його апеляційну скаргу по суті та залишив оскаржуване рішення без змін в частині стягнення матеріальної шкоди.

Що стосується вирішення спору в частині вимог щодо стягнення заявленого розміру моральної шкоди з наведених у позові підстав, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для закриття провадження у справі в цій частині, проте сам в порушення вимог статей 292, 293, п. 4 ч. 2 ст. 307 ЦПК України розглянув спір в частині вимог, щодо яких місцевим судом рішення не ухвалювалось.

За таких обставин ухвалені судові рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди, окрім стягнення 84 700 грн витрат на правову допомогу, визнати законними та обґрунтованими не можна, тому вони в цій частині підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 337, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги Державної казначейської служби України та заступника прокурора Вінницької області відхилити.

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 28 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 21 липня 2015 року в частині стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 84 700 грн залишити без змін, а у решті судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийГ.В. Юровська
Судді: А.О. Леванчук
Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана