АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 215/1456/14-ц 22-ц/774/1184/К/15
Справа № 215/1456/14-ц Головуючий в суді першої
Провадження № 22ц/774/1184/К/15 інстанції ОСОБА_1
Категорія № 24 (3) Доповідач - Ляховська І.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2015 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Ляховської І.Є.,

суддів Барильської А.П., Соколан Н.О.,

секретар Петренко К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку ст. 197 ч. 2 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату судового засідання, та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу цивільну справу за апеляційними скаргами Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» та ОСОБА_2на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 30 березня 2015 року по справі за позовом Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» до ОСОБА_2про стягнення заборгованості по оплаті за опалення та зустрічному позову ОСОБА_2до Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» про визнання дій та бездіяльності протиправними, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року Комунальне підприємство теплових мереж «Криворіжтепломережа» (надалі КПТМ «Криворіжтепломережа») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2про стягнення 7231,46 грн. заборгованості по оплаті за теплову енергію по квартирі АДРЕСА_1 за період з 01 серпня 2001 року по 01 червня 2012 року, посилаючись на те, що відповідач не виконує належним чином зобов'язання по оплаті комунальних послуг за вказаний період. Судовий наказ від 27.11.2012 р. було скасовано судом, тому строк позовної давності переривася поданням заяви про видачу судового наказу відповідно до ст.ст.257, 264 ЦК України.

У жовтні 2014 року відповідач ОСОБА_2звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання дій та бездіяльності протиправними, стягнення моральної шкоди в сумі 100000 грн., завданою порушенням прав споживача. Свої вимоги обґрунтувала тим, що КПТМ «Криворіжтепломережа» без її згоди відкрив на неї особовий рахунок, проводячи нарахування за спожиту теплову енергію. Вважає, що так дії є порушенням ст.ст.2, 11 Закону України «Про захист персональних даних», оскільки використання та обробка персональних даних відбувається тільки зі згоди суб'єкта. Власником квартири ОСОБА_2стала з 31 липня 2007 року, купивши її в попереднього власника, тому покладення на неї обов'язку по оплаті боргу, що виник до цього часу, є безпідставним. Після 31 липня 2007 року позивач використовував її персональні дані незаконно та не виконав обов'язку по укладанню договору на постачання теплової енергії, тому вказану бездіяльність вважає незаконною. Такі незаконні дії КПТМ «Криворіжтепломережа», на думку ОСОБА_2, порушують її права позивача як споживача та дають право на стягнення моральної шкоди.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 30 березня 2015 року позовні вимоги КПТМ «Криворжтепломережа» до ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2на користь КПТМ «Криворжтепломережа 1524 грн. 58 коп. заборгованості за опалення по квартирі АДРЕСА_1, яка утворилась за період з 05 березня 2011 року по 01 червня 2012 року. Зустрічний позов ОСОБА_2до КПТМ «Криворжтепломережа» задоволено частково, визнано неправомірними дії КПТМ «Криворжтепломережа» по використанню персональних даних ОСОБА_2, а саме: особового рахунку на ім'я ОСОБА_2по квартирі АДРЕСА_1. У задоволені інших зустрічних позовних вимог відмовлено. Крім того, стягнуто з КПТМ «Криворжтепломережа та ОСОБА_2на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп., з кожного окремо.

В апеляційній скарзі КПТМ «Криворіжтепломережа» ставить питання про скасування рішення та задоволення його позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на його думку, суд дійшов помилкового висновку щодо пропущення ним строку позовної давності та не врахував, що 27 листопада 2012 року було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2заборгованості за період з 01 січня 2002 року по 01 липня 2012 року в розмірі 7231,46 грн., який скасовано 23 серпня 2013 року, тому вважає, що позов подано в межах строку позовної давності, оскільки строк позовної давності було перервано шляхом подання заяви про видачу судового наказу. Крім того, КПТМ «Криворіжтепломережа» не погоджується з висновком суду щодо визнання неправомірними дій КПТМ «Криворіжтепломережа» по використанню персональних даних відповідача за первісним позовом її особового рахунку, оскільки вважає, що законодавством з надання послуг теплопостачання не передбачено право теплопостачальної організації відключити споживача від мережі теплопостачання за не укладання договору, і сам відповідач не відмовлявся від отримання наданих послуг та не висував ніяких претензій щодо їх якості. В звязку з цим, у відповідності до розпорядження виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів Дніпропетровської області №537/2-р від 0409.1996 року «Про впорядкування оплати населенням за опалення та гаряче водопостачання», на квартиру АДРЕСА_1, власницею якої є ОСОБА_2, відкрито особовий рахунок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про зміну рішення суду в частині задоволення позовних вимог КПТМ «Криворіжтепломережа», відхилення позову про стягнення з неї заборгованості по оплаті за опалення та задоволення її зустрічного позову у повному обсязі, посилаючись на те, що суд дійшов помилкового висновку про наявність між нею та КПТМ «Криворіжтепломережа» договірних відносин, а також про те, що вона є споживачем послуг саме КПТМ «Криворіжтепломережа» і останнє має право на предявлення до неї вимог щодо стягнення заборгованості за надані ними без достатніх правових підстав житлово-комунальні послуги у вигляді постачання теплової енергії.

У наданих суду письмових запереченнях ОСОБА_2 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги КПТМ «Криворіжтепломережа», а останнє просить апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 відхилити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, не зявились, представник відповідача за основним позовом ОСОБА_2 ОСОБА_3 та представник КПТМ «Криворіжтепломережа» ОСОБА_4 надали клопотання про відкладення розгляду справи, при цьому не зазначили причини, які б могли бути визнані поважними.

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналогічні положення закріплено й в статтях 1 11 ЦПК України.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобовязана добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обовязки.

На думку колегії суддів, неявка без поважних причин в судове засідання сторін, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи, являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга КПТМ «Криворіжтепломережа» підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_2 - відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що КПТМ «Криворіжтепломережа» є постачальником теплової енергії та гарячого водопостачання споживачу ОСОБА_2, яка є власником квартири АДРЕСА_2 з 23 квітня 2007 року.

Згідно з випискою з особового рахунку ОСОБА_2 оплату за надані послуги не здійснювала.

Звертаючись до суду з даним позовом, КПТМ «Криворіжтепломережа» просило стягнути з відповідача заборгованість у сумі 7231,46 грн., яка утворилась за період часу з 01 серпня 2001 року по 01 червня 2012 року.

Заперечуючи проти позову та звертаючись із зустрічним, ОСОБА_2 посилалась на відсутність між сторонами договору на надання послуг та безпідставність нарахувань по оплаті за теплову енергію, а також на порушення діями КПТМ «Криворіжтепломережа» щодо використання без її згоди її персональних даних при відкритті на неї особового рахунку її прав як споживача та субєкта персональних даних.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог КПТМ «Криворіжтепломережа» та стягнув з ОСОБА_2 заборгованість за період з 05 березня 2011 року по 01 червня 2012 року в сумі 1524грн.58коп. Стосовно зустрічного позову ОСОБА_2, то суд задовольнив його частково, визнав неправомірними дії КПТМ «Криворіжтепломережа» по використанню персональних даних позивача - її особового рахунку, а в частині позову про визнання нарахувань та бездіяльності протиправними, стягнення моральної шкоди - відмовив.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись із такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст.. 13 Закону України від 24 червня 2004 року «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальніх послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Як убачається із матеріалів справи, між сторонами по справі виникли правовідносини щодо надання, з одного боку, та споживання, з іншого боку, комунальних послуг по центральному опаленню та підігріву гарячої води, які врегульовано Законом України „Про житлово-комунальні послуги, Законом України „Про теплопостачання, Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені Постановою КМУ України №630 від 21 липня 2005 року (з наступними змінами).

Згідно з "Правилами надання населенню послуг з водо-, теплопостачання та водовідведення" споживачем послуг є - наймач (власник) квартири (приватного будинку), якому надаються послуги з централізованого холодного та гарячого водопостачання, теплопостачання та водовідведення у житловому фонді та підсобних приміщеннях,

Статтями 20, 21 Закону «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обовязки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а обовязком укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Обовязком виконавця надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Таким чином, необхідність укладення договору на надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладення визначено як обовязок, а не право сторін.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України при розгляді справи №6-110цс12 у постанові від 10 жовтня 2012 року, в якій наголошено, що свобода договору, закріплена у ст. ст. 6, 627 ЦК України, яка полягає у праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, при виборі контрагентів та при погодженні умов договору, не є безмежною.

У тих випадках, коли актом цивільного законодавства передбачена обовязковість положень цього акту для сторін договору, сторони не вправі відступити від їх положень (ч. 3 ст. 6 ЦК України).

Так, статті 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачають обов'язок споживача житлово-комунальних послуг укласти письмовий договір з виконавцем послуг на основі типового договору.

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій».

З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обовязковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Така правова позиція, яка регулює правовідносини щодо надання комунальних послуг, є обовязковою для застосування всіма судами України.

Статтею 19 Закону України Про теплопостачання встановлено обов'язок споживача оплатити надані послуги.

Згідно з частиною 1 ст. 32 Закону Про житлово-комунальні послуги плата за послуги нараховується щомісячно.

Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (із змінами), передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку.

Частиною 3 статті 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що комунальні послуги надаються споживачу безперебійно, за винятком часу перерв на:1) проведення ремонтних і профілактичних робіт виконавцем/виробником за графіком, погодженим з виконавчими органами місцевих рад або місцевими державними адміністраціями згідно з діючими будівельними нормами і правилами, правилами технічної експлуатації і користування, положеннями про проведення поточного і капітального ремонтів та іншими нормативними документами; 2) міжопалювальний період для систем опалення, рішення про початок та закінчення якого приймається виконавчими органами відповідних місцевих рад або місцевими державними адміністраціями виходячи з кліматичних умов, згідно з діючими будівельними нормами і правилами, правилами технічної експлуатації та іншими нормативними документами; 3) ліквідацію наслідків, пов'язаних з дією непереборної сили.

Стаття 18 зазначеного Закону при наявності договору передбачає порядок оформлення претензії споживача до виконавця у разі порушення останнім умов договору, порядок розгляду претензій та перерахунку платежів в разі обґрунтованості претензії.

Встановивши, що згідно з договором купівлі-продажу та витягом про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_2 з 23 квітня 2007 року є власником квартири АДРЕСА_1, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вона є користувачем послуг КПТМ «Криворіжтепломережа» і, відповідно, несе обов'язки по оплаті послуг з дати набуття права власності, оскільки інше умовами зазначеного договору купівлі-продажу не передбачено та відповідач не брала на себе обов'язок сплати послуг за тепловодопостачання та опалення, які були отримані продавцем квартири у період до 23 квітня 2007 року.

Ухвалюючи рішення, суд обґрунтовано та у відповідності до положень Закону України «Про теплопостачання», Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення дійшов висновку щодо необхідності стягнення з відповідача за первісним позовом на користь позивача боргу за опалення та гаряче водопостачання.

Правильність нарахування суми боргу підтверджується особовим рахунком відповідача за первісним позовом, яким підтверджено розмір боргу та факт не внесення за вказаний період оплати за опалення та гаряче водопостачання.

Проте, частково задовольняючи позовні вимоги КПТМ Криворіжтепломережа та стягуючи заборгованість за надані послуги за період з 05 березня 2011 року (три роки до звернення з даним позовом) по 01 червня 2012 року у розмірі 1524,58 грн., суд першої інстанції виходив із факту пропущення позивачем строку позовної давності для звернення до суду із заявленими вимогами про стягнення заборгованості, яка утворилась до 01 червня 2012 року.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду з наступних підстав.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимог, право на яку має позивач. ( ч. 2 ст.264 ЦК).

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 3 ст. 264 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що позивач звертався до Тернівського районного суду м. Кривого Рогу із заявою про видачу судового наказу щодо стягнення із боржника ОСОБА_2 заборгованості в сумі 7231,46 грн., на підставі якої 27 листопада 2012 року видано судовий наказ, який ухвалою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 23 серпня 2013 року скасовано.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2011 року №14 Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження - наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Застосовуючи строк позовної давності, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що цей строк переривався подією - зверненням КПТМ Криворіжтепломережа із заявою про видачу судового наказу та видачею судового наказу від 27 листопада 2012 року.

Крім того, як зазначено в правовій позиції, висловленій Верховним Судом України при розгляді справи №6-738цс15 в постанові від 24 червня 2015 року, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності повязана лише із наявністю про це заяви сторони. Таким чином суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції залишив поза увагою, що під час розгляду позову КПТМ Криворіжтепломережа відповідачем ОСОБА_2 не заявлялось клопотання про застосування строку позовної давності щодо вимог, заявлених поза межами трирічного строку.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що стягненню з відповідача підлягає заборгованість у сумі 5130грн.36коп., починаючи з моменту набуття ОСОБА_2 права власності на квартиру, тобто з 23 квітня 2007 року по 01 червня 2012 року, у звязку з чим апеляційна скарга КПТМ «Криворіжтепломережа» підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині задоволення позовних вимог КПТМ «Криворіжтепломережа» - скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення.

Що стосується часткового задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2, то колегія суддів не може погодитись із висновками суду першої інстанції в цій частині з огляду на наступне.

Визнаючи неправомірними дії КПТМ «Криворіжтепломережа» по використанню персональних даних ОСОБА_2, а саме: особового рахунку на імя ОСОБА_2 по квартирі АДРЕСА_2, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не надавала згоду на обробку її персональних даних, не оплачувала послуги, не укладала договір на надання послуг, тому дії КПТМ «Криворіжтепломережа» по використанню персональних даних споживача - її особового рахунку є неправомірними.

При цьому залишив поза увагою наступне.

Статтею 32 Конституції України проголошено право людини на невтручання в її особисте життя. Крім того, не допускається збирання, зберігання, використання поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

З метою конкретизації права людини, гарантованого статтею 32 Конституції України, та визначення механізмів його реалізації 1 червня 2010 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про захист персональних даних» (далі Закон), який набрав чинності з 1 січня 2011 року. Предметом правового регулювання Закону є правовідносини, повязані із захистом персональних даних під час їх обробки.

Визначення поняття «персональні дані» наводиться в абзаці восьмому статті 2 Закону, відповідно до якого персональними даними є відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Абзацом другим статті 2 Закону визначене поняття «база персональних даних», відповідно до якого база персональних є упорядкованою сукупністю логічно повязаних даних про фізичних осіб: - що зберігаються та обробляються відповідним програмним забезпеченням, є базою персональних даних в електронній формі ; що зберігаються та обробляються на паперових носіях інформації, є базою персональних даних у формі картотек .Картотекою персональних даних є будь-який структурований масив персональних даних, що є доступним з визначеними критеріями, незалежно від того, чи є такий масив централізованим, децентралізованим або розділеним на функціональних або географічних засадах Такі дані мають бути структуровані за визначеними критеріями, що стосуються фізичних осіб, щоб забезпечити легкий доступ до відповідних персональних даних.

Володільцем бази персональних даних згідно з абзацом третім статті 2 Закону є фізична або юридична особа, якій законом або за згодою субєкта персональних даних надано право на обробку цих даних, яка затверджує мету обробки персональних даних та процедуру їх обробки, якщо інше не визначене законом.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих документах, які регулюють діяльність володільця бази персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних.

З огляду на вищевикладене метою обробки персональних даних є забезпечення володільцем бази персональних даних належного здійснення діяльності, визначеної в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих документах, які регулюють його діяльність, та внаслідок якої виникає необхідність у вчиненні будь-якої дії або сукупності дій з обробки персональних даних у базах.

Таким чином, персональні дані обробляються володільцем бази персональних даних або на підставі закону, або за згодою субєкта персональних даних виключно для здійснення повноважень володільця бази персональних даних у сфері правовідносин, які виникли в його діяльності.

Обробка персональних даних відповідно до частини 5 статті 6 Закону здійснюється за згодою субєкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.

Згідно зі статтею 12 Закону володілець бази персональних даних протягом десяти робочих днів з дня включення персональних даних до бази персональних даних, що є дією зі збирання персональних даних, зобовязаний повідомити субєкта персональних даних, виключно в письмовій формі, про його права, що визначені статтею 8 Закону, мету збору даних, яка визначається володільцем бази персональних даних, та осіб, яким будуть передаватися персональні дані.

Володілець бази звільняється від виконання вказаного обовязку лише у разі, якщо персональні дані збираються ним із загальнодоступних джерел. Під визначенням «загальнодоступні джерела інформації», зокрема, розуміються друковані засоби масової інформації, засоби телерадіомовлення, інтернет-портали, публічні виступи та інші джерела інформації, до яких фізичні та юридичні особи мають вільний, необмежений чинним законодавством, доступ.

Вирішуючи спір, що стосується захисту персональних даних ОСОБА_2, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що бази персональних даних споживачів комунальних послуг (особові рахунки) створюються виконавцем цих послуг не за згодою субєктів персональних даних, а за законом і виключно для здійснення його повноважень у сфері правовідносин, які виникли в його діяльності щодо надання комунальних послуг.

Персональні дані, необхідні для цього, отримуються позивачем, зокрема, із Реєстру прав власності на нерухоме майно, в якому зареєстровані персональні дані ОСОБА_2 як власника квартири, в яку позивачем подається теплова енергія.

При цьому на КПТМ «Криворіжтепломережа», як на володільця бази персональних даних, зазначеним вище Законом покладено відповідальність за зберігання персональних даних споживачів.

У звязку з цим місцевий суд дійшов помилкового висновку щодо необхідності надання споживачами дозволу на використання їх персональних даних у договірних правовідносинах у сфері споживання комунальних послуг, тому апеляційну скаргу КПТМ «Криворіжтепломережа» в цій частині необхідно задовольнити та скасувати рішення суду в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2

Доводи ж апеляційної скарги ОСОБА_2 не містять підстав для її задоволення.

Так, посилання ОСОБА_2 на помилковість висновку суду щодо наявності між нею та КПТМ «Криворіжтепломережа» договірних відносин, є безпідставними та суперечать ч. 2 ст. 205 ЦК України, згідно з якою правочин, для якого законом не встановлена обовязкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю для настання відповідних правових наслідків, та ст. 204 ЦК України, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Згідно із ч. 1 ст.. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають, зокрема, із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Судом встановлено, що позивачем у зазначений вище період надавались послуги з постачання теплової енергії до помешкання ОСОБА_2, а відповідачем ці послуги споживалися.

Докази того, що ОСОБА_2, ставши власником квартири у квітні 2007 року, звернулась до постачальника теплової енергії для укладення договору, у справі відстуні.

Між тим, у справі відсутні також і докази того, що ОСОБА_2 відмовилась від споживання теплової енергії або отримувала її із інших джерел.

Виходячи зі змісту вказаних вище правових норм ЦК України, в даному конкретному випадку поведінка сторін свідчить про фактичне укладення ними договору на постачання теплової енергії до квартири відповідача та існування обовязку відповідача, як фактичного споживача, здійснювати оплату таких послуг.

Сам по собі факт відсутності укладеного договору не звільняє відповідача від обовязку оплачувати отримувану послугу, а лише позбавляє її можливості скористатися усіма правами споживачів, передбаченими Законом «Про захист прав споживачів», зокрема на отримання послуг вчасно та відповідної якості згідно з умовами укладеного договору.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог обох сторін підлягає скасуванню з ухваленням, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, нового рішення про часткове задоволення позовних вимог КПТМ Криворіжтепломережа і стягнення з ОСОБА_2 на його користь заборгованості за період з 23 квітня 2007 року по 01 червня 2012 року в сумі 5130грн.36коп., а також про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання незаконними дій КПТМ Криворіжтепломережа.

Підстави для скасування іншої частини рішення суду відсутні, тому в цій частині його необхідно залишити без змін.

Відповідно до вимог ч. 5 ст.. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У звязку з цим необхідно стягнути з ОСОБА_2 на користь КПТМ Криворіжтепломережа судові витрати за розгляд апеляційної скарги в сумі 121грн. 80коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307, ст.309 ч.1 п.4, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія

суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2відхилити.

Апеляційну скаргу Комунального підприємства теплових мереж Криворіжтепломережа задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 30 березня 2015 року в частині задоволення позовних вимог Комунального підприємства теплових мереж Криворіжтепломережа та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2на користь Комунального підприємства теплових мереж Криворіжтепломережа заборгованість по оплаті за постачання теплової енергії у розмірі 5130 (пять тисяч сто тридцять одна) гривня 36 копійок, а також судові витрати у розмірі 121 (сто двадцять одна) гривня 80 копійок.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2до Комунального підприємства теплових мереж Криворіжтепломережа про визнання неправомірними дій Комунального підприємства теплових мереж Криворіжтепломережа по використанню персональних даних ОСОБА_2,а саме: особового рахунку на ім'я ОСОБА_2по квартирі АДРЕСА_1, відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий І.Є.Ляховська

Судді: А.П.Барильська

ОСОБА_5