Справа № 314/2399/15-ц Провадження № 2/314/802/2015
04.11.2015 року Вільнянський районний суд Запорізької області
у складі: головуючого судді Кіяшко В.О.,
представника позивача ОСОБА_1А,
секретар судового засідання Павлівська І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про перерахунок та стягнення суми боргу, з урахуванням встановлених індексів інфляції,
20.06.2007 відділом ДВС Вільнянського РУЮ відкрито виконавче провадження. У звязку з втратою оригіналу виконавчого листа, на підставі ухвали суду від 04.12.2013 був виданий дублікат виконавчого листа.
В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила суд задовольнити його в повному обсязі на тих підставах, що в ньому зазначені.
Відповідач про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.
Суд, вислухавши думку представника позивача, вивчивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у зв'язку з наступним.
Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.
Підставою звернення позивача із позовом до суду є захист порушених майнових прав.
Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, практику Верховного Суду України.
Відповідно до п. 1 ст.6 та ст. 13 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.
Кожен, чиї права і свободи, викладені в цій конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Вказані рішення та ухвали суду набрали законної сили, у звязку з чим 20.06.2007 відділом ДВС Вільнянського РУЮ відкрито виконавче провадження. У звязку з втратою оригіналу виконавчого листа, на підставі ухвали суду від 04.12.2013 був виданий дублікат виконавчого листа.
Частиною 2 ст. 625 ЦК передбачено право кредитора на отримання боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання, а також 3 % річних від простроченої суми та оплату цих сум.
Також, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.
Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК).
Зобовязання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК). Ці підстави зазначені в статтях 599, 600, 601, 604 609 ЦК, в яких не передбачено такої підстави припинення зобовязання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора.
За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобовязання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК).
Належним є виконання зобовязання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання.
Саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснено, не припиняє зобовязальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК.
Виходячи з аналізу норм статей 11, 12, 15, 16 ЦК, ст. 3 ЦПК слід зробити висновок, що право, яке захищає суд, має існувати на день прийняття судового рішення.
Наявність судових рішень про стягнення боргу та передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК грошових сум за інші періоди невиконання боржником зобовязання й відкриття виконавчого провадження за цими рішеннями за відсутності реального виконання боржником свого зобовязання (добровільного чи примусового) не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін.
Таким чином, оскільки у справі, що розглядається, встановлено, що на момент ухвалення судом рішення борг позивачці не було повернено, то суд має підстави для захисту її права на отримання сум відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК як окремої форми цивільно-правової відповідальності у вигляді плати за користування грошовими коштами. Суд не приймає посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності (заперечення а.с. 34-35), зважаючи на таке.
Згідно постанови від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», у статті 268 ЦК України наведено невичерпний перелік вимог, на які позовна давність не поширюється. У частині другій цієї статті передбачено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Але в деяких випадках позовна давність не може поширюватись і на інші категорії вимог, хоча про це прямо й не зазначено у законі.
Так, позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України), оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення.
Враховуючи, що стягнення індексу інфляції відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України є спеціальною мірою цивільно-правової відповідальності, яка не може бути віднесена ні до неустойки, ні до збитків, а також на те, що договірні правовідносини тривають до повного погашення боргу відповідачем, і цей строк не встановлено, таке правопорушення є триваючим. Отже, позовна давність на такі вимоги не поширюється.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку щодо часткового задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача індексу інфляції відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, згідно з розрахунку тільки заборгованості за рішенням 2006року без урахування вже стягнутої інфляції за рішенням 2014р.:
Відповідно до ст. 212 ЦПКУкраїни суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність і допустимість, достовірність кожного доказу, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Так як позивач внаслідок порушення його майнових прав не має можливості вирішити це питання, то згідно ст. 1 Протоколу № 11 Європейської конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» його право підлягає судовому захисту.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 224-228 ЦПК України, суд,-
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.
Стягнути ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору в розмірі 243,60 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя : В. О. Кіяшко

04.11.2015