У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,

Мартинюка В.І., Наумчука М.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за зобов'язанням, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди та стягнення витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 17 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 5 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом до ОСОБА_4, посилаючись на те, що у жовтні 2011 року він позичив ОСОБА_4 80 000 грн для ремонту її будинку, про що 4 жовтня 2011 року відповідач написала власноручно розписку, в якій зобов'язалася кошти повернути, а до повного розрахунку дозволила йому проживати в належному їй будинку. Однак, відповідач умов договору не виконала: суму боргу не повернула й виселила його з будинку, тому він був змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, посилаючись на те, що вона є інвалідом дитинства, має 1 групу інвалідності як хвора на ДЦП, тому особисто свої інтереси в суді представляти можливості не має, запрошує постійно представника - спеціаліста в галузі юриспруденції, дії ОСОБА_3 щодо звернення до суду із вказаним позовом розцінює як заподіяння їй моральної шкоди. При цьому зазначала, що ніяких грошей вона у ОСОБА_3 не позичала, розписку написала під диктовку останнього, який застосовував до неї фізичну силу, погрози та психологічний тиск, а тому просила суд стягнути з відповідача на її користь кошти в сумі

4 000 грн, витрачені нею на правову допомогу юриста, та 2 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої безпідставним зверненням відповідача до суду з позовними вимогами до неї.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 17 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 5 червня 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 кошти в розмірі 80 000 грн, як суму боргу за письмовим зобов'язанням. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 17 березня

2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 5 червня 2014 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити у справі нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи первісний позов, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із наявності підстав для стягнення з відповідача 80 000 грн боргу за письмовим зобов'язанням. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суди виходили із його безпідставності.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Судами встановлено, що 4 жовтня 2011 року ОСОБА_4 написала власноручно розписку, зі змісту якої вбачається, що остання взяла на себе обов'язок повернути 80 000 грн. ОСОБА_3, які останній витратив на капітальний ремонт будинку (а.с. 5).

Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд має право вимагати подання оригіналу (ч. 2

ст. 64 ЦПК України).

Оригінали письмових доказів, як зазначено у ст. 138 ЦПК України, до набрання судовим рішенням законної сили повертаються судом за клопотанням осіб, які їх подали, якщо це можливо без шкоди для розгляду справи. У справі залишається засвідчена суддею копія письмового доказу.

Однак, матеріали справи не містять ні оригіналу розписки ОСОБА_4 від 4 жовтня 2011 року, ні засвідченої суддею копії такої розписки.

Ухвалюючи рішення, суди на вказане уваги не звернули та в порушення вимог ст. 214 ЦПК України ухвалили судові рішення при неповно встановлених обставинах справи.

Не ґрунтується на законі й висновок судів про те, що правовідносини між сторонами виникли з фактичного виконання ОСОБА_3 за власні кошти ремонту у будинку ОСОБА_4 з огляду на наступне.

ОСОБА_4 заперечувала про усну домовленість про виконання ОСОБА_3 за власні кошти ремонту у її будинку.

Ураховуючи предмет позову, ОСОБА_3 повинен був довести факт вчинення ним відповідних дій, а також надати докази щодо вартості ремонтних робіт, що у порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України останнім зроблено не було, а в силу вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

Разом із тим, як убачається з матеріалів справи (а.с. 9), згідно з рішенням апеляційного суду Житомирської області від 23 травня 2013 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за розпискою від 4 жовтня 2011 року було відмовлено у зв'язку з тим, що така розписка не є договором позики, за вказаною розпискою ОСОБА_4 взяла на себе зобов'язання повернути ОСОБА_3 80 000 грн, вкладених у капітальний ремонт належного їй на праві власності будинку.

Звертаючись до суду з позовом у серпні 2013 року, ОСОБА_3 зазначав відповідачем ОСОБА_4, а вимогою - стягнення коштів за розпискою від 4 жовтня 2011 року.

Тобто фактично зазначений позов подано з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, щодо якого набрало законної сили рішення суду, інших підстав та обставин виникнення зобов'язань у ОСОБА_4 позивач не зазначив та відповідних доказів не надав.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Проте, суди на викладене вище уваги не звернули, порушили норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

З огляду на зазначене, ухвалені у справі судові рішення в частині вирішення первісного позову не можна вважати законними та обґрунтованими, вони підлягають скасуванню, а справа - передачі в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Судові рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 не оскаржуються.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 17 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 5 червня 2014 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за зобов'язанням скасувати.

Справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: О.В. Кадєтова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук