№ провадження 2/521/5761/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2015 року Малиновський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Целуха А.П.,

при секретарі судового засідання Корнієнко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ :

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулась ОСОБА_1 з позовом про стягнення з відповідачів безпідставно набутого майна у вигляді грошових коштів в сумі у розмірі 560 000 гривень, посилаючись на наступні обставини.

20 травня 2012 р. позивачка ОСОБА_1 дала своєму синові ОСОБА_2 560 000 гривень на придбання квартири АДРЕСА_1. На час передачі позивачкою спірних коштів 20 травня 2012 р. ОСОБА_2 перебував у шлюбі з ОСОБА_3. Таким чином ОСОБА_3 знала про передачу ОСОБА_1 спірних коштів і мету їх передачі оскільки, спірні кошти були використані в інтересах сім'ї ОСОБА_3 - ними було придбано квартиру АДРЕСА_1, як і передбачала попередня домовленість.. Однак у зв'язку з недотриманням нотаріальної форми посвідчення договору дарування, розписка, складена 20 травня 2012 р., є нікчемним правочином і не створює правових наслідків як договір дарування. За обставин відсутності договору, який визначав би правову природу передачі зазначеної суми грошей ОСОБА_1 ОСОБА_2, ці кошти є майном, набутим без достатньої правової підстави, тому позивачка звернулася з позовом до суду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_3 у судове засідання не зявилась, про час і місце судового засідання повідомлялась належним чином, причин своєї неявки суду не повідомила, клопотань щодо розгляду справи у її відсутності або про відкладення судового засідання не подавав.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник позов визнали, пояснивши наступне.

20 травня 2012 р. ОСОБА_2 отримав від своєї матері грошові кошти у розмірі 560 000 гривень на придбання квартири АДРЕСА_1., на той час відповідач перебував у шлюбі з ОСОБА_3, яка знала про передачу спірних коштів і мету їх передачі оскільки, спірні кошти були використані в інтересах та на потреби сім'ї ОСОБА_3 - ними було придбано вище зазначену квартиру. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 04.06.2015 року, встановлено природу придбання квартири АДРЕСА_1. Таким чином, гроші витрачені відповідачами на придбання вище зазначеної квартири підлягають поверненню з обох відповідачів солідарно.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

Відповідно розписки від 20.05.2012 року позивачка ОСОБА_1 надала своєму сину ОСОБА_2 560 000 гривень на придбання квартири АДРЕСА_1.

Сторони помилкового дійшов до висновку про те, що між ними був укладений договір дарування, оскільки у даному випадку, договір дарування валютних цінностей на суму, що перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є недійсним.

Згідно з ч.4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ч.1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинено у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом, або домовленістю сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, що перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є недійсним.

Частиною 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Пояснення сторін щодо одержання коштів в дар у відповідності до положень ст. ст. 57, 59, 62 ЦПК України не є тими належними та допустимими доказами, що підтверджують ці обставини, тому суд не бере їх до уваги.

Судом встановлено, що встановлено, що розписка про надання грошових коштів в розмірі 560000 гривень від 20 травня 2012 року, не можуть розцінюватись як кошти надані в якості дарунку, оскільки сторонами недодержано вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору.

Таким чином, позивачка вірно скористалася своїм правом в порядку встановленому законодавством, звернулась до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод та інтересів, з позовом до відповідачів про стягнення грошових коштів набутих без достатньої правової підстави.

Як встановлено, рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 01.10.2014 року № 521/12248/14 по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, 05 вересня 1998 року між ОСОБА_2 до ОСОБА_5 було укладено шлюб, про що Відділом реєстрації одружень м. Миколаїв 05 вересня 1998 року, зроблено актовий запис № 757. Сімейні відносини між сторонами не склалися.

Від так, 01.10.2014 року вище зазначеним судом ухвалено рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Як вбачається з матеріалів справи станом на 20.05.2012 року сторонни ОСОБА_2 та ОСОБА_3, перебували у шлюбних відносинах, що підтвежується рішенням суду № 521/12248/14 від 01.10.2015 року.

Відповідно рішення Апеляційного суду Одеської області від 04.06.2015 року, встановлено що 20 травня 2012 року відповідач ОСОБА_2 взяв в борг у своєї матері ОСОБА_1 кошти у розмірі 70 000 доларів США, які були витрачені на придбання та ремонт квартири, тому квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3Ю, про що відповідач не заперечує.

Відповідно до ч. 1,3 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини».

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 65 ч. 1 СК України дружина , чоловік розпоряджаються майном , що є обєктом права спільної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч.2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Згідно з Постановою Верховного суду України від 02.10.2013 року вказано, що загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

З урахуванням вищезазначеного в ході розгляду заявленого позову судом встановлено, що правової підстави на набуття грошових коштів відповідачами від позивачки відсутня взагалі і після повідомлення про повернення коштів не була змінена позивачкою. Договір дарування який нібито укладався з відповідачами вчинено без додержання вимог закону, а саме без нотаріального посвідчення договору, тому отримані грошові кошти відповідачами повинні бути повернуті позивачці на підставі ст.1212 ЦК України.

Оскільки розписка про надання коштів укладалася між позивачем та відповідачем в інтересах сімї відповідача і використані кошти також в інтересах сімї - для придбання квартири , суд вважає, що відповідно до ч.4 ст. 65 СК України розписка, укладена позивачем, створив обовязки як для відповідача ОСОБА_2, так і для відповідача ОСОБА_3, у звязку з чим повернення безпідставно набутого майна у вигляді грошових коштів в сумі у розмірі 560 000 гривень має відбуватися у солідарному порядку.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 209, 212, 213, 215 ЦПК України ст.ст. 1212, 1213 1214 ЦК України, СУД -

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів задовольнити.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 560 000 (пятсот шістдесят тисяч) гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги через суд першої інстанції.

ГОЛОВУЮЧИЙ А.П. ЦЕЛУХ