Справа № 509/3932/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2015 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарях Мочернюк В.В., Черкасові Д.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь, цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом, шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И В :

1 вересня 2015 року, представник ПАТ «Дельта Банк», до яких, згідно ст.ст. 512-519 ЦК України та на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами між ПАТ «Дельта Банк» та первісним кредитором ПАТ «УкрСиббанк» (правонаступника АКІБ «УкрСиббанк») від 08.12.2011 р., назву якого, на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 27.10.2009 р. було змінено з АКІБ на ПАТ «УкрСиббанк» - перейшло право вимоги до відповідачки за договором кредиту та договору іпотеки у обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора, звернувся до суду з названим позовом, в якому просив суд, в рахунок погашення загальної заборгованості на суму 8737062,51 грн. за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 14.03.2007 р. на загальну суму заборгованості 8737062,51 грн., з яких тіло кредиту 4161539,16 грн., відсотки 3247504,32 грн., пеня 1240580,33 грн., 3% річних від простроченої заборгованості по тілу кредиту 38459,55 грн. та 3% річних від простроченої заборгованості по відсоткам 48979,15 грн. звернути стягнення на предмети іпотеки за нотаріально-посвідченим договором іпотеки від 14.03.2007 р. (реєстр. № 1169), шляхом визнання права власності за ПАТ «Дельта Банк» на : житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що розташований в Одеській області, Овідіопольського району, с. Молодіжне, вул. Шевченка, 46 «а», що складається в цілому з одного житлового ракушнякового будинку під літ. «А,а,а-1», загальною площею 231,4 кв.м, житловою 77,7 кв.м, під літ. «Б» - баня, під літ. «В» - тамбур (котельня), під літ. «Г,г» - гараж, під літ. «Д» - навіс, під № 1-5,І спорудження, замощення та земельну ділянку, площею 0,0653 га, що розташована за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Молодіжне, вул. Шевченка, 46 «а» з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер : 020041030, які знаходяться у приватній власності відповідачки ОСОБА_1, мотивуючи це порушенням відповідачкою умов кредитних договорів.

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 р. № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк»», згідно з яким з 03.03.2015 р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», якою призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_2 Тимчасову адміністрацію в АТ «Дельта Банк» запроваджено строком на три місяці з 03.03.2015 р. по 02.06.2015 р. включно. Виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 08.04.2015 р. № 71 «Про внесення змін до рішення виконавчої дирекції Фонду від 02.03.2015 р. № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк»», яким тимчасову адміністрацію в АТ «Дельта Банк» запроваджено строком з 03.03.2015 р. по 02.09.2015 р. включно.

Представниця позивачів в судовому засіданні повністю підтримала позов та просила його задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_1 приймаючи участь в судовому засіданні позов не визнала повністю, пославшись при цьому на ст. 1 п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», зазначивши при цьому, що іпотечні земельна ділянка та будинок, за рахунок яких позивачі просять задовольнити свої вимоги за кредитним договором, є єдиним місцем проживання її родини і іншого нерухомого майна в неї немає, а також у звязку з необґрунтованим розрахунком суми позову, надавши суду свої письмові заперечення проти позову, однак в подальшому в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином особисто під підпис, причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності суду не надала (а.с. 72).

Заслухавши думку сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно із ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України (постанова Судової палати ВСУ у цивільних справах від 9 вересня 2015 року № 6-483цс15) - суд зробив правовий висновок про те, що 7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що : таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Разом з тим рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Отже, в справі, яка переглядається, суди дійшли передчасного висновку про те, що з набуттям чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» неможливо звернути стягнення на предмет іпотеки. Чинність цього Закону на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права.

Згідно із ст.ст. 512-516 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобовязанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобовязання, право вимоги за яким передається новому кредиторові, до якого переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» - судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана ВРУ і за її межами. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлено зобовязання позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання, відповідно до ч.3 цієї статті, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

За умовами ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання.

Приписами статей 525,526 ЦК України передбачено, що зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

Також, статтею 617 ЦК України передбачено особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обовязків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобовязання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.ст. 19,47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог п. 1 розділу ІІ Закону України від 15.02.2011 р. № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету про валютне регулювання).

У відповідності до п.п. 11,21 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів та таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодній зі сторін кредитного договору.

Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержаталь має право вимагати дострокового виконання осиного зобовязання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки.

Статтями 33,35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. У разі порушення основного зобовязання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення у не менш ніж 30-ти денний строк, в якій зазначається стислий зміст порушених зобовязань та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги і якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Разом з тим, п. 37 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що невиконання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобовязання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (ч. 3 ст. 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає ст. 124 Конституції України.

Крім цього, п. 9 вказаної Постанови вказує право вибору способу захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст.ст. 3,4 ЦПК України).

Відповідно до ст.ст. 37,38 Закону України «Про іпотеку» - іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюються до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

У судовому засіданні встановлено, що 14.03.2007 р. між АКІБ «УкрСиббанк», який в подальшому змінив назву на ПАТ «УкрСиббанк» та відповідачкою ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 та графік погашення кредиту, який є додатком до вказаного договору, згідно з яким, банк надав, а відповідачка отримала кредит в сумі 260000 дол. США з розрахунку 12,5% річних на строк з 14.03.2007 р. по 14.03.2022 р., що підтверджується вказаним договором з підписами відповідачки, розпорядженням на видачу кредиту від 14.03.2007 р. та заявою на видачу готівки № 26 від 14.03.2007 р. на суму 260000 дол. США (еквівалент 1313000 грн.), проти чого не заперечувала відповідачка (а.с. 8-24).

В забезпечення виконання грошових зобовязань відповідачки ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором, між останньою та банком був укладений нотаріально-посвідчений іпотечний договір від 14.03.2007 р. (реєстр. № 1169), відповідно до умов яких, ОСОБА_1 передала в іпотеку банку нерухоме майно у вигляді : житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що розташований в Одеській області, Овідіопольського району, с. Молодіжне, вул. Шевченка, 46 «а», що складається в цілому з одного житлового ракушнякового будинку під літ. «А,а,а-1», загальною площею 231,4 кв.м, житловою 77,7 кв.м, під літ. «Б» - баня, під літ. «В» - тамбур (котельня), під літ. «Г,г» - гараж, під літ. «Д» - навіс, під № 1-5,І спорудження, замощення, який належить ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку від 14.03.2007 р. (реєстр. № 1162), зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за № 1962766 та витягу з цього Реєстру № 3681213 від 14.03.2007 р. та земельної ділянки, площею 0,0653 га, що розташована за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, Молодіжненська сільрада, с. Молодіжне, вул. Шевченка, 46 «а» з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер : 020041030, яка належить ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.03.2007 р. (реєстр. № 1163), зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за № 1962835 та витягу з цього Реєстру № 3681382 від 14.03.2007 р. (а.с. 25-31).

На підставі рішення загальних зборів акціонерів від 27.10.2009 р. АКІБ «УкрСиббанк» змінило назву на ПАТ «УкрСиббанк».

08.12.2011 р., між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, на підставі якого, до позивачів перейшло право вимоги, яке виникло з вищевказаних кредитних договір та іпотечних договорів в обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора (а.с. 40-44).

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 р. № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк»», згідно з яким з 03.03.2015 р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», якою призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_2 Тимчасову адміністрацію в АТ «Дельта Банк» запроваджено строком на три місяці з 03.03.2015 р. по 02.06.2015 р. включно. Виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 08.04.2015 р. № 71 «Про внесення змін до рішення виконавчої дирекції Фонду від 02.03.2015 р. № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк»», яким тимчасову адміністрацію в АТ «Дельта Банк» запроваджено строком з 03.03.2015 р. по 02.09.2015 р. включно (а.с. 45-50).

У звязку з систематичним невиконанням умов договору про надання споживчого кредиту № 0 від 14.03.2007 р. що сплати відповідачкою кредиту, відсотків за його користування у відповідачки утворилася заборгованість, яка станом на 30.06.2015 р. не погашена і складає : 8737062,51 грн., з яких, тіло кредиту 4161539,16 грн., відсотки 3247504,32 грн., пеня 1240580,33 грн., 3% річних від простроченої заборгованості по тілу кредиту 38459,55 грн. та 3% річних від простроченої заборгованості по відсоткам 48979,15 грн., обґрунтований розрахунок якої був наданий позивачами і перевірений судом і про що відповідачка письмово попереджалася листом-вимогою № 31.4-08/4107/15 від 10.08.2015 р., в якому зокрема йшлося посилання на ст.ст. 33,35,36,37 Закону України «Про іпотеку» та на умови іпотечного договору, якими передбачено передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у випадку порушення умов повернення кредиту, який був залишений відповідачкою поза увагою без належного реагування та відповіді (а.с. 32,36-39,75-76).

Відповідно до умов іпотечного договору іпотекодержатель має право у випадку невиконання позичальником зобовязань за цим договором та/або за кредитним договором, звернути стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобовязання у наступних випадках : якщо у момент настання строку виконання зобовязання за кредитним договором вони не будуть виконані, а саме : при повному,або частковому неповерненні у встановлені кредитним договором строки суми кредиту, та/або при несплаті або частковій несплаті у встановлені кредитним договором строки сум процентів, та/або при несплаті або частковій несплаті у встановлені кредитним договором строки сум неустойки (пені, штрафних санкцій) та у разі порушення позичальником встановленого кредитним договором обовязку цільового використання кредитних коштів.

Таким чином, судом було встановлено факт тривалого невиконання відповідачкою кредитних зобовязань, а тому у суду є всі законні підстави звернути стягнення на предмет іпотеки.

На момент розгляду справи, доказів погашення кредиту, відсотків, відповідачкою суду не надано, та відповідно у суду вони відсутні. За таких обставин суд вважає вимоги позивача про стягнення з відповідачки суми заборгованості зі всіма складовими такими, що відповідають умовам договору та ст. 1050 ЦК України.

На думку суду, позов підлягає задоволенню у повному обсязі та зважаючи на умови ст.ст. 37,38 Закону України «Про іпотеку» та умови нотаріально-посвідченого іпотечного договору з іпотекодавцем ОСОБА_1 та звернення стягнення на предмети іпотеки слід здійснити шляхом визнання на них права власності за позивачами.

Крім суми заборгованості за невиконання умов кредитного договору, з відповідачки, враховуючи вимоги п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», згідно якої уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у справах, повязаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку звільнена від плати судового збору та вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України в дохід держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за розгляд справи у сумі 6090 грн., враховуючи суму позову та вимоги ст. 4 Закону України «Про судовий збір» щодо розміру ставок судового збору.

Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо необхідності задоволення позовних вимог.

При цьому, враховуючи те, що 7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що : таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку, а поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України), таким чином, установлений вказаним Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

У звязку з чим, судом не приймаються до уваги заперечення відповідачки з посиланням на ст. 1 п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та її посилання на невірно розраховану позивачами суму позову, враховуючи, що відповідачкою не було надано суду свого власного розрахунку боргу з посиланням на норми Закону на відміну від розрахунку заборгованості відповідачки, наданого представницею позивачів в судовому засіданні.

Враховуючи вимоги п. 42 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно з яким резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій), а також з огляду на те, що позивачами була визначена вартість іпотечного майна, на яке вони просять суд звернути стягнення шляхом визнання на нього права власності за ПАТ «Дельта Банк», яка згідно звіту про оцінку іпотечного майна (житловий будинок та земельна ділянка) складає 2597295 грн. (а.с. 77-127).

Відповідно до ст. 217 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити його виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає у рішенні.

Таким чином, суд вважає необхідним, з урахуванням вищевикладеного та Правової позиції Верховного Суду України (постанова Судової палати ВСУ у цивільних справах від 9 вересня 2015 року № 6-483цс15), застосувати ст. 217 ЦПК України щодо відстрочення виконання рішення суду на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Керуючись ст.ст. 10,11,57-60,169,208-209,213-215,218 ЦПК України, ст.ст. 217,263,360-7,512-516, 524,525,526,530,533,549,625,651,1054,1055 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», Правовою позицією Верховного Суду України (постанова Судової палати ВСУ у цивільних справах від 9 вересня 2015 року № 6-483цс15), Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», Постановою Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом, шляхом визнання права власності на предмет іпотеки задовольнити;

2. В рахунок погашення загальної заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Дельта Банк» за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 14.03.2007 р. на загальну суму заборгованості 8737062,51 грн., з яких тіло кредиту 4161539,16 грн., відсотки 3247504,32 грн., пеня 1240580,33 грн., 3% річних від простроченої заборгованості по тілу кредиту 38459,55 грн. та 3% річних від простроченої заборгованості по відсоткам 48979,15 грн. звернути стягнення на предмети іпотеки за нотаріально-посвідченим договором іпотеки від 14.03.2007 р. (реєстр. № 1169), шляхом визнання права власності за ПАТ «Дельта Банк» на : житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що розташований в Одеській області, Овідіопольського району, с. Молодіжне, вул. Шевченка, 46 «а», що складається в цілому з одного житлового ракушнякового будинку під літ. «А,а,а-1», загальною площею 231,4 кв.м, житловою 77,7 кв.м, під літ. «Б» - баня, під літ. «В» - тамбур (котельня), під літ. «Г,г» - гараж, під літ. «Д» - навіс, під № 1-5,І спорудження, замощення, який належить ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку від 14.03.2007 р. (реєстр. № 1162), зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за № 1962766 та витягу з цього Реєстру № 3681213 від 14.03.2007 р. та земельну ділянку, площею 0,0653 га, що розташована за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Молодіжне, вул. Шевченка, 46 «а» з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер : 020041030, яка належить ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.03.2007 р. (реєстр. № 1163), зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за № 1962835 та витягу з цього Реєстру № 3681382 від 14.03.2007 р. за ціною вартості іпотечного майна у розмірі 2597295 грн., відстрочивши виконання рішення суду в цій частині на строк дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ;

3. Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН : НОМЕР_1) в дохід держави судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 6090 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Суддя Д.М. Гандзій