22-ц/775/757/2015(м)
Категорія 27 Головуючий у 1-ій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Ткаченко Т.Б.
У х в а л а

Іменем України

15 липня 2015 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

Головуючого - Ткаченко Т.Б.

Суддів - Мальцевої Є.Є., Супрун М.Ю.

При секретарі - Меркуловій Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

В квітні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_3, в якому просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 445000 грн. та відшкодувати судові витрати.

В обґрунтування позову посилався на те, що 24 квітня 2007 року за його згоди між його дружиною та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до умов якого вони передали у власність їх сину грошові кошти у розмірі 40000 доларів США зі строком повернення до 2010 року, а у випадку неможливості повернення у визначений строк, відповідач зобовязався повернути борг після продажу придбаного майна.

Вказані грошові кошти є спільною сумісною власністю подружжя, а тому він має право на стягнення ? частки грошових коштів. 27 листопада 2014 року дружина позивача померла. На його вимогу повернути ? частку боргу, відповідач відповів відмовою.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 червня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу відмовлено.

Не погоджуючись з цим рішенням і посилаючись в апеляційній скарзі на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, позивач ОСОБА_2, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Зокрема зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про сплив строку позовної давності, визначив перебіг строку з 01 січня 2011 року, оскільки фактично точна дата повернення боргу ними визначена не була. Відповідач зобовязався повернути борг у строк до 2010 року, а у разі неможливості повернуту у вказаний строк зобовязався повернути його після продажу придбаного ним майна. Відповідно до розписки, строки, в які відповідач повинен був його продати, не визначались. Зазначене свідчить про те, що фактично був обумовлений новий строк з посиланням на подію продати і повернути гроші.

Суд помилково зазначив в мотивувальній частині рішення про те, що зобовязання добровільного продажу майна є узгодження сторонами договору наслідків порушення зобовязання, а не умовою про встановлення нового строку його виконання, оскільки формулювання в розписці не містить в собі ніяких наслідків порушення зобовязання (сплата пені, штрафу, неустойки).

01 квітня 2015 року він вручив відповідачу претензію з вимогою повернути запозичені гроші, тому відповідно до положень ч.5 ст.261 ЦК України перебіг строку починається з 01 травня 2015 року.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності позивача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи, телефонограмою, про що свідчить запис в книзі телефонограм апеляційного суду за № 428 та відповідача, який звернувся з заявою про розгляд справи без його участі.

Заслухавши суддю доповідача, заперечення представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5, яка просили апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, з таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права і не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до положень ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 був укладений договір позики.

Зі свідоцтва про шлюб Ш-ЯР № 046598, виданого Куйбишевським районним бюро ЗАГС м.Донецька (м.Сталіно) 25 червня 1959 року вбачається, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 був зареєстрований шлюб, актовий запис № 516 (а.с.4).

Згідно свідоцтва про смерть серія І-НО № 813003 виданого Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області 29 листопада 2014 року, ОСОБА_7 померла 27 листопада 2014 року, актовий запис № 1631 (а.с.9).

Відповідно до розписки від 24 квітня 2007 року, складеної ОСОБА_3, останній отримав від ОСОБА_6 для придбання автомобіля і житла грошові кошти в сумі 40000,00 доларів США. Вказані грошові кошти ОСОБА_3 зобовязався повернути не пізніше 2010 року. У випадку неможливості повернути вказані кошти, останній зобовязався в добровільному порядку продати придбане ним майно та розрахуватися з кредитором (а.с.7).

Судом першої інстанції також встановлено, що договір позики було укладено щодо грошових коштів, які перебували у спільній сумісній власності подружжя, та позивач ОСОБА_2 має право на частку цих грошових коштів.

З пояснень позивача ОСОБА_2 та заперечень на позов ОСОБА_3 судом встановлено, що останнім днем повернення позики було визначено сторонами не пізніше 31 грудня 2010 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що останнім днем повернення позики було 31 грудня 2010 року, отже перебіг строку позовної давності за вищевказаним договором позики почався з 01 січня 2011 року та закінчився 01 січня 2014 року. Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вимогою про стягнення суми боргу 23 квітня 2015 року, тобто після спливу позовної давності. Суд дійшов висновку, що сплив позовної давності, про застосування якої заявив відповідач ОСОБА_3, є обґрунтованою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. При цьому суд дійшов висновку, що до договору позики необхідно застосувати загальний строк позовної давності тривалістю у три роки. Доказів того, що вищевказаного договору позики сторони застосували спеціальну позовну давність, суду не було надано.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися, оскільки він відповідає обставинам справи, наданим доказам і нормам матеріального права.

Згідно ч.1 ст.251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку (ч.1 ст.255 ЦК України).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність:скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ст.258 ЦК України).

Ст.259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Матеріали справи не містять доказів, що до вищевказаного договору позики сторони застосували спеціальну давність або уклали письмовий договір про збільшення позовної давності.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається зі справи, в запереченнях на позовну заяву відповідач ОСОБА_3 просив застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі (а.с.25-26).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції того, що позивач звернувся до суду з позовом після спливу трирічного строку позовної давності, і про поважні причини пропущення позовної давності позивачем не зазначено.

Посилання позивача в апеляційний скарзі на домовиленість сторін договору позики про те, що у разі неможливості повернення боргу до 2010 року, відповідач зобовязався продати придбане за запозичені гроші майно та розрахуватися з кредитором, строк продажу якого не визначався, а відтак фактично був оговорений новий строк з посилання на подію (продати і повернути гроші від продажу), являється безпідставним.

З розписки відповідача вбачається, що він отримав у ОСОБА_6 у борг кошти для придбання майна та зобовязався повернути борг не пізніше 2010 року.

Тобто, сторони договору позики визначили кінцевий строк повернення грошових коштів, який становить 31 грудня 2010 року, про що не заперечували позивач і відповідач в суді першої інстанції.

Крім того, позивач в суді першої інстанції не заперечував, що фактично грошові кошти надавались позикодавцем відповідачу на лікування від тяжкої хвороби, і доказів того, що позивач за гроші отримані у якості позики придбав автомобіль і житло, матеріали справи не містять.

Ті обставини, що у разі неможливості повернення у зазначений в розписки строк коштів, ОСОБА_3 зобовязався в добровільному порядку продати придбане ним майно та розрахуватися з кредитором, не може свідчити про те, що сторони договору позики встановили новий строк виконання, з посиланням на подію.

Зазначена обставина, на думку колегії суддів, свідчить про джерело отримання коштів для повернення боргу і не є визначальною моменту порушення права позивача. За таких обставин позивач безпідставно обґрунтовує доводи апеляційної скарги положеннями абзацу другого частини першої статті 1049 ЦК України.

Посилання суду на обґрунтування рішення про те, що зобовязання з добровільного продажу майна відповідачем за своїм змістом є погодженим сторонами договору наслідком порушення зобовязання, не привело суд до ухвалення неправильного рішення.

Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно вимог ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В п.11 постанови Пленуму Верховного ОСОБА_5 України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" розяснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

На виконання вимог зазначених норм процесуального права суд першої інстанції з достатньою всебічністю, повнотою та обєктивністю дослідив безпосередньо у судовому засіданні всі наявні у справі докази в їх сукупності, дав їм належну оцінку, а тому дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо укладання між сторонами договору позики з визначеним строку повернення боргу, який сплинув до часу звернення позивача з даним позовом. Ніяких нових обставин чи доказів, які могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду позивачем не надано.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.Б.Ткаченко

Судді Є.Є.Мальцева

ОСОБА_8