Справа № 755/1225/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" квітня 2015 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.

при секретарі Гноілек М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про поділ особового рахунку, вселення, визначення порядку користування квартирою, зобов'язати не чинити перешкод у користуванні квартирою та відшкодування матеріальної шкоди,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, просив розділити особовий рахунок квартири АДРЕСА_1 на два рахунки; вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1; визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити перешкод у користуванні майном, а саме: ? частиною квартири АДРЕСА_1; визначити порядок плати за фактично використанні приміщення у даній спільній квартирі; стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 365,40 грн.; стягнути з ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 12000,00 грн., що є предметом позову.

15 квітня 2015 року позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні подав заяву про зміну предмету позову, відповідно до поданої заяви позивач просив суд: "Розділити особовий рахунок квартири АДРЕСА_1, виділивши позивачу окремий. Вселити позивача, ОСОБА_1, та членів його родини до квартири АДРЕСА_1. Визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, а саме: відповідно до технічного паспорту вказаної квартири просив виділити собі кімнати №3 (7,8 м) та кімнату №4 (7,1 м), ОСОБА_2 кімнату №1 (10,6 м), а кімнату №2 (15,6 м), кухню площею 6,9 м, вбиральню площею 1,0 м, ванну кімнату площею 2,0 м, коридор площею 9,5 м. виділити у спільне користування. Зобов'язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити перешкод у користуванні майном, а саме: ? частиною квартири АДРЕСА_1. Стягнути з ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 530,40 грн.. Стягнути з ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 12000,00 грн.".

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, пояснив, що позивач та відповідач ОСОБА_2 є співвласниками, в рівних частинах, по 1/2 кожний, квартири АДРЕСА_1. Позивач не має змоги вселитись до квартири та проживати у цій квартирі разом з членами своєї сім'ї, оскільки відповідачі чинять позивачу перешкоди в користуванні квартирою, не дають можливості вселитись до квартири, такі неправомірні дії відповідачів змусили позивача звернутись до правоохоронних органів, однак у порушенні кримінальної справи було відмовлено на тій підставі, що між сторонами виникли цивільно-правові відносини, тому позивач вимушений звернутись з цим позовом до суду та просить суд з метою подальшого врегулювання між співвласниками порядку оплати за квартиру розділити особовий рахунок квартири АДРЕСА_1, виділивши позивачу окремий; вселити позивача в квартиру, визначити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1, а саме: виділити позивачу дві житлові кімнати №3 (7,8 м) та №4 (7,1 м), відповідачу ОСОБА_2 виділити у користування житлову кімнату №1 (10,6 м), та залишити у спільному користуванні власників прохідну кімнату №2 (15,6 м), кухню площею 6,9 м, вбиральню площею 1,0 м, ванну кімнату площею 2,0 м, коридор площею 9,5 м., також просить зобов'язати відповідачів не чинити перешкод у користуванні майном, а саме: ? частиною квартири АДРЕСА_1, та відшкодувати за рахунок відповідача ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 12000,00 грн. на підставі ст.22 Цивільного кодексу України, як упущену вигоду, внаслідок неправомірних дій з боку відповідачів.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні просила в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до справи (а.с.49-51), пояснила, що дійсно позивач є власником ? частини квартири АДРЕСА_1, однак з моменту набуття права власності на частину квартири, позивач жодного разу не звертався до відповідачів, які зареєстровані та постійно проживають в цій квартирі, з вимогою надати ключі, не намагався вселитись до квартири, при цьому не виконує свої обов'язки щодо утримання житла, не оплачує за житлово-комунальні послуги, при цьому у своєму позові позивач не навів ґрунтовних підстав, які мали підтвердити той факт, що відповідачі чинять перешкоди для його проживання в квартирі, тому відсутні підстави вважати, що з боку відповідачів має місце порушення прав позивача, як співвласника квартири. Відповідач наголосила, що визначений позивачем порядок користування квартирою є недопустимим, оскільки позивач просить виділити йому дві окремі ізольовані житлові кімнати, а відповідачу виділяє лише одну окрему житлову кімнату, чим ущемляються права відповідача та її чоловіка, відповідача ОСОБА_3, який є особою похилого віку, має інвалідність та важкі захворювання, тому перебування їх в одній кімнаті є несумісним, оскільки хвора людина потребує окремого житлового приміщення. Крім того, вимога позивача про відшкодування за рахунок відповідача матеріальної шкоду, яку позивач оцінив в розмірі 12000,00 грн., ґрунтується на припущеннях, оскільки не наведено підстав для відшкодування шкоди, як і відсутній розрахунок заявлених позовних вимог в цій частині.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, відповідач подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав, наведених відповідачем ОСОБА_2

Заслухавши пояснення позивача, відповідача ОСОБА_2, оцінивши зібрані у справі докази, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно з частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Виходячи з положень ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 319 цього ж Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. (ст. 328 Цивільного кодексу України)

Судом встановлено, що на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 березня 2014 року, яке ухвалено в межах розгляду цивільної справи №755/24961/13-ц, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору довічного утримання та визнання права власності на ? частину квартири задоволено частково.

Визнано частково недійсним договір довічного утримання від 23.02.2006 року укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №4-328.

Припинено право власності ОСОБА_2 на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1. (а.с.5-8)

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22 травня 2014 року, апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 березня 2014 року залишено без змін. (а.с.9-12)

Відповідно до частини першої ст.358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю.

За нормою частини першої ст.360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Дана правова норма кореспондується з положеннями ст. 150 Житлового кодексу України, відповідно до якої визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: проживати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Як роз'яснено в п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22 грудня 1995 року №20, квартира, якає спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.

Виходячи з предмету позовних вимог, позивач ОСОБА_1 просить встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: виділити позивачу ОСОБА_1 дві окремі ізольовані житлові кімнати №3 (7,8 м) та №4 (7,1 м), а відповідачу ОСОБА_2 виділити у користування окрему ізольовану житлову кімнату №1 (10,6 м), та залишити у спільному користуванні власників квартири прохідну житлову кімнату №2 (15,6 м), кухню площею 6,9 м, вбиральню площею 1,0 м, ванну кімнату площею 2,0 м, коридор площею 9,5 м..

За нормою статті 63 Житлового кодексу України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Відповідно до частини першої ст. 159 Житлового кодексу України предметом договору найму в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, може бути як ізольоване, так і неізольоване жиле приміщення (кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також частина кімнати. Не можуть бути самостійним предметом договору найму приміщення, непридатні для проживання (підвали тощо), а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора та ін.).

Таким чином, не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте розміром менше від встановленого для надання одній особі, частина кімнати або кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора).

Відповідно до даних технічного паспорту - квартира АДРЕСА_1 складається з чотирьох кімнат житловою площею 41,1 кв.м, у тому числі: 1-а кімната -10,6 кв.м, 2-а кімната - 15,6 кв.м, 3-я кімната - 7,8 кв.м, 4-а кімната - 7,1 кв.м, та місць загального користування: кухня площею 6,9 кв.м, ванна кімната площею 2,0 кв.м, вбиральня площею 1,0 кв.м, коридор площею 9,5 кв.м, балкон площею 1,6; 0,8 кв.м, загальна площа квартири складає 63,3 кв.м. (а.с.47-48)

Таким чином, враховуючи, що власниками спірної квартири є дві особи, а загальний розмір житловою площі квартири складає 41,1 кв.м, тому фактично на кожного власника квартири припадає по 20,55 кв.м жилої площі квартири.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є співвласниками, в рівних частках, тобто по 1/2 кожний, квартири АДРЕСА_1, співвласники не можуть домовитись про порядок користування майном, що є їх спільною частковою власністю, питання щодо виділення в натурі частки кожного з співвласників сторонами не вирішувалось, однак виходячи з предмету позовних вимог суд не вбачає підстав для визначення порядку користування квартирою у спосіб визначений позивачем, оскільки виділення у користування відповідача ОСОБА_2 лише однієї ізольованої житлової кімнати площею 10,6 кв.м обмежить права відповідача на право користування спірною квартирою, а спільне користування житловою кімнатою 15,6 кв.м, яка є суміжною з окремими житловими кімнатами 7,1 кв.м та 7,8 кв.м, тобто є прохідною, є неможливим з технічної точки зору, в той же час при розгляді такої категорії спорів, що пов'язанні з визначенням порядку користування житловим приміщенням, визначальним є розмір житлової площі, яка припадає на кожного з співвласників житлового приміщення, технічні характеристики жилих приміщень, оскільки виділене у користування жиле приміщення має бути ізольоване та не пов'язане з іншою кімнатою спільним входом, що враховано судом в межах даного спору.

Кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право. (ст. 16 Цивільного кодексу України)

Згідно положень частин другої ст.386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За нормою статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Виходячи з характеру спірних правовідносин, питання щодо вселення (виселення) відповідного кола суб'єктів регулюється нормами житлового законодавства, тому застосування до даних правовідносин положень цивільного законодавства є неправомірним, оскільки спосіб захисту визначений позивачем не передбачений нормами цивільного законодавства, також позивачем не визначено, які саме його права та інтереси порушено та у якій спосіб підлягають відновленню, за відсутності належних та допустимих доказів, які мали підтвердити порушення прав позивача, як власника частини житлового приміщення.

Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як роз'яснено у п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 " Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Як з'ясовано судом, підтверджується поясненнями сторін по справі, на даний час між співвласниками квартири неврегульоване питання щодо порядку користування даною квартирою, однак ця обставина не може слугувати перешкодою для реалізації прав співвласника квартири, яким є позивач, користуватись та розпоряджатись належним йому на праві власності майном, при цьому факт порушення прав позивача шляхом створення перешкод в користуванні квартирою та вселення позивача до квартири заперечується відповідачами у справі, в свою чергу позивачем не надано доказів, які мали спростувати позицію відповідачів та підтвердити той факт, що позивач не має можливості реалізувати свої права власника користуватись та розпоряджатись належним йому майном, в той же час як зазначено у ч.4 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

При цьому, суд критично відноситься до позиції позивача, який вважає беззаперечним доказом створення відповідачами перешкод у користуванні квартирою наявність Висновків ДІМ ТВМ-4 Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві капітана міліції Демедась А.П., складені 28 червня 2014 року та 02 грудня 2014 року, за результатами розгляду заяв ОСОБА_1, оскільки сам факт звернення позивача до правоохоронних органів без застосування до конкретних осіб заходів належного реагування на виявлені під час перевірки порушення не можуть слугувати належним доказом вчинення з боку відповідачів протиправних дій, в той же час в силу положень ч.4 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України не підлягають доказуванню та є обов'язковими для суду обставини встановлені вироком у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постановою суду у справі про адміністративне правопорушення.

В межах даного спору позивачем окремо заявлено вимоги щодо розподілу особового рахунку по квартирі АДРЕСА_1, однак такий спосіб захисту не передбачений цивільним законодавством, та не кореспондується з положеннями ст.16 Цивільного кодексу України та Глави 29 "Захист права власності" Цивільного кодексу України, тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Згідно ч.1 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Суд враховує, що шкода заподіяна майну фізичної особи підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії (бездіяльність) останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. (п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 6 від 27.03.1992 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди").

Звертаючись з позовом до суду, позивач ОСОБА_1 пред'явив вимоги до відповідача ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 12000,00 грн., однак у позовній заяві не міститься належного обґрунтування заявлених позовних вимог в цій частині, під час розгляду судової справи позивач не довів наявність підстав для відшкодування за рахунок відповідача понесених збитків, та не навів розрахунку заявлених позовних вимог в цій частині, тому суд визнає позов в цій частині необґрунтованим та таким, що ґрунтується на припущеннях, що дає підстави відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог в цій частині в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про поділ особового рахунку, вселення, визначення порядку користування квартирою, зобов'язати не чинити перешкод у користуванні квартирою та відшкодування матеріальної шкоди, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання про розподіл судових витрат, у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних в повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 358, 360 Цивільного кодексу України, ст.ст.63, 150, 159 Житлового кодексу України, п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22 грудня 1995 року №20, ст.ст. 1, 4, 10, 11, 58, 60, 88, 174, 208, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про поділ особового рахунку, вселення, визначення порядку користування квартирою, зобов'язати не чинити перешкод у користуванні квартирою та відшкодування матеріальної шкоди.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду міста Києва, яка подається через Дніпровський районний суд міста Києва, протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я