Справа № 370/697/15-ц Головуючий у І інстанції Косенко А. В.
Провадження № 22-ц/780/5450/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 17.12.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

17 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Дмитрієвої Л.Д.,

та секретаря Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» на рішення Макарівського районного суду Київської області від 20 липня 2015 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року ТОВ «Кредекс Фінанс» звернулося до суду із вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 16 листопада 2007 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, за умовами якого відповідачці було надано кредит у розмірі 22 580 дол. США з кінцевим терміном повернення 16 листопада 2014 року з виплатою процентів за користування цими коштами. Проте, у визначений строк відповідачка коштів не повернула, через що у неї виникла заборгованість перед банком.

У подальшому, 20 квітня 2012 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» було укладено договір факторингу № 05/12, за яким останній набув право вимоги за вказаним кредитним договором.

Вказує, що Товариство вже зверталося до суду із позовом про стягнення заборгованості, яка утворилася станом на січень 2013 року, за результатами розгляду якого рішенням Макарівського районного суду Київської області від 14 січня 2013 року було стягнуто з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 125 228, 43 грн.

Однак, зазначає, що на теперішній час це рішення відповідачкою не виконано, а оскільки у ОСОБА_2 існує зобовязання по сплаті коштів за кредитним договором перед ним і наявність судового рішення про стягнення кредитних коштів не звільняє її від відповідальності за невиконання цього зобовязання, то у такому випадку вважає необхідним звернутися до суду із вимогою про стягнення з відповідачки заборгованості з моменту набуття ним права вимоги за вказаним кредитним договором до моменту звернення до суду із цим позовом.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 20 липня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ТОВ «Кредекс Фінанс» подало апеляційну скаргу, в якій просило його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне зясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не врахував наявності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки відповідачка не виконує свої зобовязання щодо сплати кредитних коштів, а наявність судового рішення про стягнення цих коштів з відповідачки, яке нею не виконано, не звільняє її від відповідальності за невиконання своїх зобовязань.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Однак зазначеним вимогам закону рішення відповідає не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції помилково виходив з того, що позивач безпідставно ставить вимоги про стягнення з відповідачки різниці суми боргу за кредитним договором, оскільки наявність невиконаного судового рішення про стягнення на користь позивача з ОСОБА_2 залишку боргу, на думку суду, є наслідком бездіяльності самого позивача і не є виною відповідачки.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 16 листопада 2007 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, за умовами якого відповідачці було надано кредит у розмірі 22 580 дол. США з кінцевим терміном повернення 16 листопада 2014 року з виплатою процентів за користування цими коштами (а. с. 6-14).

У подальшому, 20 квітня 2012 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» було укладено договір факторингу № 05/12, за яким останній набув право вимоги за вказаним кредитним договором (а. с. 32-35).

У звязку із невиконанням відповідачкою умов цього договору, у жовтні 2012 року Товариство звернулося до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості, яка утворилася станом на січень 2013 року, за результатами розгляду якого рішенням Макарівського районного суду Київської області від 14 січня 2013 року було стягнуто з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 125 228, 43 грн. (а. с. 28-30).

Постановою державного виконавця державної виконавчої служби Макарівського районного управління юстиції від 05 квітня 2013 року було відкрите виконавче провадження ВП №37353674 з метою виконання зазначеного рішення суду (а. с. 76).

Державним виконавцем, після проведення опису й накладення арешту на майно відповідачки відповідно до акту від 17 вересня 2013 року, було винесено постанову від 15 січня 2014 року про призначення експерта для надання висновку, звіту про оцінку майна (автомобіля «ОРЕL ASTRA 1.6 І» 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1), однак реалізація арештованого майна не проведена і у наслідку вищевказане рішення суду залишається невиконаним (а. с. 78-81).

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що у березні 2015 року позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив стягнути з відповідачки суму боргу за вказаним договором за період з 14 травня 2012 року, тобто з моменту переуступки боргу від ПАТ «УкрСиббанк» до ТОВ «Кредекс Фінанс», до моменту предявлення позову (до лютого 2015 року) (а. с. 2-3, 19-27). Однак, позивачем в своєму розрахунку було помилково зараховано суму боргу, яка вже була стягнута рішенням Макарівського районного суду Київської області від 14 січня 2013 року, а саме з травня по жовтень місяці 2012 року (а. с. 27).

Виходячи з положень частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов'язання передбачені ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України, зокрема ст. 559 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову, посилаючись на відсутність вини відповідачки у наявності заборгованості перед позивачем, оскільки зобовязання ОСОБА_2 щодо повернення кредитних коштів з відсотками не припинені, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України, а тому позовні вимоги щодо стягнення кредитної заборгованості заявлені обґрунтовано за наявності достатніх правових підстав.

Однак, колегія суддів вважає, що позовні вимоги у частині стягнення кредитної заборгованості за період з травня по жовтень місяці 2012 року не підлягають задоволенню, оскільки сума цих коштів уже була стягнута рішенням Макарівського районного суду Київської області від 14 січня 2013 року, тому стягненню підлягає лише борг відповідачки за період з листопада 2012 року по лютий 2015 року, який складає 29 056 грн. 04 коп. та судові витрати позивача.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» задовольнити частково.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 20 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 0 від 16 листопада 2007 року у розмірі 29 056 (двадцять девять тисяч пятдесят шість) грн.. 04 коп. та судові витрати у розмірі 441, 26 грн., а у задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: