Справа №582/179/13 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1907/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Околота Г. М.,

суддів - Левченко Т. А. , Собини О. І.

при секретарі судового засідання Чуприні В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 24 липня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: Недригайлівська районна державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Недригайлівського районного нотаріального округу ОСОБА_5, Терівська селищна рада про визнання договору дарування удаваним та договору дарування недійсним,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2013 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з зазначеним позовом та в обґрунтування своїх вимог зазначила, що за час шлюбу зі своїм чоловіком ОСОБА_6 за спільні кошти у розмірі 7000 грн. вони придбали у 2001 році у ОСОБА_7 житловий будинок. Оформленням правочину займався її чоловік та здійснив купівлю-продаж будинку. Однак лише після смерті чоловіка вона дізналася, що він у 2001 році оформив договір дарування будинку. Зазначає, що фактично між її чоловіком та ОСОБА_7 був укладений договір купівлі-продажу будинку, а договір дарування був укладений щоб приховати цей договір. Крім того, зазначає, що у 2009 році її чоловік уклав з їх донькою ОСОБА_3 договір дарування, яким подарував доньці придбаний ними у 2001 році у ОСОБА_7 будинок. Те, що її чоловік також у 2009 році уклав договір дарування з донькою вона не знала, вважала, що він уклав у нотаріуса заповіт на доньку. Тому просить суд визнати договір дарування від 29.10.2001 року удаваним договором, який є договором купівлі-продажу, а також визнати недійсним договір дарування від 12.01.2009 року.

Рішенням Недригайлівського районного суду Сумської області від 24 липня 2013 року визнано договір дарування житлового будинку, який знаходиться за адресою: смт.Терни, вул.Пішкіна,83, укладений між ОСОБА_3 (яка діяла від імені ОСОБА_7О.) та ОСОБА_6, посвідчений завідуючим Недригайлівською районною державною нотаріальною конторою ОСОБА_8 29 жовтня 2001 року (бланк серії №836211), удаваним для прихованні іншого правочину.

Встановлено, що 29 жовтня 2001 року між ОСОБА_3 (яка діяла від імені ОСОБА_7О.) та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: смт.Терни, вул.Пішкіна,83.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку, який знаходиться за адресою: смт.Терни, вул.Пішкіна,83, укладений 12 січня 2009 року в смт.Недригайлів Сумської області між даритилем ОСОБА_6 та обдарованою ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Недригайлівського районного нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за реєстровим №26, та застосовано правові наслідки недійсності цього правочину.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. В обґрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги поклав в основу рішення показання свідків ОСОБА_9А, ОСОБА_10, що відповідно до ч.1 ст.218 ЦК України не є належними доказами в даній справі. Вважає, що до участі у справі повинен був залучатися правонаступник іншої сторони дарування ОСОБА_7, оскільки вона не є належним відповідачем у справі, оскільки строк дії довіреності, якою ОСОБА_7 уповноважувала її укласти договір дарування закінчився 14 вересня 2003 року. Доводить, що позов предявлено з пропуском строку позовної давності, оскільки позивачка знала про укладення договору купівлі-продажу з часу його укладення у 2001 році, а не з 16 липня 2012 року як стверджує.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеними вимогам дане рішення суду першої інстанції не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 січня 1963 року до дня смерті останнього 03 жовтня 2011 року (а.с.7, 8, 9, 82).

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є дочкою ОСОБА_4 та ОСОБА_6 (а.с.81, 82).

Згідно з договором дарування від 29 жовтня 2001 року, посвідченим завідуючим Недригайлівської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_8 за реєстровим №2115, ОСОБА_3В, діючи за дорученням від імені ОСОБА_7, подарувала ОСОБА_6 домоволодіння по вул.Пушкіна,83 в смт.Терни Недригайлівського району Сумської області (а.с.42, 84, 85, 101, 102).

За життя ОСОБА_6 розпорядився належним йому майном склавши заповіт від 27 грудня 2007 року, посвідчений секретарем виконкому Тернівської селищної ради ОСОБА_11М, на користь дочки ОСОБА_3 (а.с.49).

За договором дарування від 12 січня 2009 року, посвідченим приватним нотаріусом Недригайлівського районного нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим №26, ОСОБА_6 подарував ОСОБА_3 належний йому на праві власності житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по вул.Пушкіна,83 в смт.Терни Недригайлівського району Сумської області (а.с.42, 43, 78, 79).

Своє право власності на вказане нерухоме майно ОСОБА_3 зареєструвала в КП «Сумське МБТІ» та отримала Реєстраційне посвідчення (а.с.44, 45).

Рішенням Тернівської селищної ради від 19 жовтня 2009 року №124 змінено юридичну адресу ОСОБА_3 до житлового будинку вул.Пушкіна,83 в смт.Терни, та присвоєно нову юридичну адресу житловому будинку вул.Пушкіна,73 в смт.Терни, що належить ОСОБА_3 (а.с.57).

Згідно із свідоцтвами про право власності на нерухоме майно від 07 травня 2013 року земельна ділянка площею 0,0417 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та земельна ділянка площею 0,2219 га для ведення особистого селянського господарства, по вул.Пушкіна,73 в смт.Терни Недригайлівського району Сумської області належать на праві приватної власності ОСОБА_3 (а.с.50, 51, 52, 53).

Звертаючись з позовом до суду ОСОБА_4 посилалася на те, що договір дарування від 29.10.2001 року був укладений з метою приховати інший договір, а саме, договір купівлі-продажу, який насправді вчинили сторони та просила визнати цей договір удаваним, а договір дарування будинку від 12.01.2009 року недійсним на підставі ст.215,216 ЦК України.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання договору дарування від 29.10.2001 року удаваним та договору дарування від 12.01.2009 року недійсним, суд першої інстанції виходив із того, що укладений 29 жовтня 2001 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, яка діяла за довіреністю від ОСОБА_7, договір дарування будинку був удаваним з метою приховання укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 договору купівлі-продажу будинку, у звязку з чим визнав недійсним договір дарування будинку від 12 січня 2009 року укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, при цьому суд застосовував ч.1 ст.215 ЦК України (підстави недійсності правочину) та ст.216 ЦК України.

Однак, з таким висновком суду погодитись неможливо, оскільки він є помилковим та не відповідає вимогам закону, обставинам справи і нормам матеріального права.

Розглядаючи зазначені позовні вимоги, суд помилково застосував до спірних правовідносин про визнання договору дарування удаваним положення ЦК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, в той час, як спірна угода була вчинена 29 жовтня 2001 року.

У п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року за №9 міститься роз'яснення про те, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Отже, при вирішенні цих спірних правовідносин необхідно застосовувати положення ЦК України в редакції 1963 року.

Відповідно до ст.243 ЦК України (чинної на момент виникнення спірних правовідносин) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Статтею 224 цього Кодексу також передбачено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.2 ст.58 ЦК України (чинної на момент виникнення спірних правовідносин) якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Аналогічні положення містить ст.235 ЦК України, відповідно до якої удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пленум Верховного Суду України у п.25 постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Укладаючи удавану угоду, обидві сторони діють умисно, усвідомлюючи, що укладають саме таку угоду.

Для визнання правочину удаваним суду слід установити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Тобто, в силу приписів статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Позивачкою ОСОБА_4 не надано належних та допустимих доказів для підтвердження наміру осіб, які є сторонами договору дарування, укласти договір купівлі-продажу спірного будинку.

Так, сторони договору дарування від 29.10.2001 року, а саме продавець ОСОБА_7 та покупець ОСОБА_6 померли, що виключає можливість встановлення спрямованості їх волі на укладення спірного правочину.

При ухваленні рішення суд першої інстанції взяв до уваги, як доказ, розписку ОСОБА_7 від 14 вересня 2001 року, якою остання посвідчила, що отримала, в присутності свідків, від ОСОБА_6 гроші у сумі 6500 грн. за проданий йому будинок в смт.Терни по вул.Пушкіна,83. Розписка підписана ОСОБА_7 та ОСОБА_6 та посвідчена двома свідками: ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (а.с.103).

Однак судом першої інстанції свідки зазначені в розписці допитані не були, у звязку з чим встановити дійсні обставини справи та факт укладання угоди купівлі-продажу будинку та передачі грошей не можливо. Крім того, у звязку з тим, що сторони договору дарування померли, неможливо перевірити обставини написання ними розписки та її достовірність.

Таким чином колегія суддів вважає, що посилання суду першої інстанції на розписку як на доказ підтвердження факту укладання удаваного правочину є безпідставним, оскільки сама розписка не підтверджує факт укладання договору купівлі-продажу, такий договір повинен бути укладений у письмовій формі, а тому ця розписка не є належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст.58,59 ЦПК України.

Крім того суд, дійшовши висновку про удаваність договору дарування від 29.10.2001 року, посилався на пояснення свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які підтвердили факт продажу будинку ОСОБА_7

Разом з тим, свідки не надали суду будь-яких касових чи інших бухгалтерських документів на підтвердження сплати саме ОСОБА_6 6500 гривень за придбаний будинок.

Відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, судове рішення теж не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що самі по собі покази свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які не були присутніми під час вчинення правочину, про те, що ОСОБА_7 продала належний їй будинок ОСОБА_6 є лише припущеннями, оскільки не підтверджують факт укладання сторонами договору купівлі-продажу будинку, ціну договору та факт передачі грошей.

Окрім того, посилання на показання свідків у силу вимог ст.59 ЦПК України є недопустимими доказами, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна потребує письмової форми. У зв'язку з цим відповідно до положень ч.1 ст.218 ЦК України рішення суду в частині укладення договору купівлі-продажу не може ґрунтуватись на свідченнях свідків.

Позивачкою ОСОБА_4, яка не була стороною правочину, не надано жодного належного та допустимого доказу того, що сторони уклали договір дарування з метою приховати інший правочин, а її посилання на те, що фактично між сторонами було укладено договір купівлі-продажу є необґрунтованим, оскільки нею не доведено чи сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу, який, начебто, бажали приховати та відсутні письмові докази отримання дарувальником коштів від продажу будинку в сумі 6500 грн. чи в іншій сумі.

Крім того, позивачем не доведено обставини, на які вона посилався як на підставу своїх вимог, а саме, що воля обох сторін правочину була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж ті, що виникли між сторонами в результаті укладення оспорюваного договору дарування.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності.

Зокрема, у разі вчинення правочину представником суду слід з'ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він в межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин.

Відповідні правові висновки по цій справі викладені і в постанові Верховного Суду України від 12 лютого 2014 року (справа № 6-165цс13), які з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для застосування судами України.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в цій частині, суд першої інстанції не врахував тих обставин, що ОСОБА_7 14 вересня 2001 року видала письмове доручення, яким довірила ОСОБА_3 подарувати належний їй будинок ОСОБА_6 (а.с.102), що і було зроблено останньою 29.10.2001 року. Інших доказів того, що після дарування будинку ОСОБА_7 схвалила укладений ОСОБА_3 правочин, а саме договір купівлі-продажу, позивачем не надано і в матеріалах справи такі доказі відсутні.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині визнання договору дарування від 29.10.2001 року удаваною угодою, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_4 про визнання договору дарування від 12.01.2009 року недійсним, то колегія суддів вважає, що ці позовні вимоги також задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Як вбачається із змісту позовної заяви, а також уточненої позовної заяви, позивач ОСОБА_4, як на підставу визнання недійсним договору дарування від 12.01.2009 року посилається на ст.215, ст.216 ЦК України (а.с.3-6, 25-28), а тому законність оспорюваного договору перевіряється судом апеляційної інстанції у межах позову на відповідність вимогам, визначеним у ст.215ЦК України.

Згідно частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, і відповідно до частини 1 зазначеної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Такий спосіб захисту, як визнання правочину недійсним застосовується у тих випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов його дійсності. Цей спосіб захисту безпосередньо регламентується статтями 215 - 236 ЦК України. Метою звернення до суду з таким позовом є застосування наслідків його недійсності, тобто реституції, відшкодування збитків та моральної шкоди, завданої укладенням такого правочину.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину.

Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Вимоги до договору дарування визначено у ст.ст.717, 718, 719, 720, 721, 722 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ч.1 ст.718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч.2 ст.719 ЦК України).

Частиною 1 статті 720 ЦК України передбачено, що сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, ОСОБА_14 Крим, територіальна громада.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. (ч.1 ст.722 ЦК України) .

Як вбачається із змісту договору дарування будинку від 12.01.2009 року, ОСОБА_6 подарував ОСОБА_3 належний йому на праві власності житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по вул.Пушкіна,83 в смт.Терни Недригайлівського району Сумської області (а.с.42, 43, 78, 79).

Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Недригайлівського районного нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі під номером 26 .

У цей же день дружина ОСОБА_6 ОСОБА_4 надала нотаріально посвідчену згоду на дарування своїм чоловіком ОСОБА_6 вказаного будинку дочці ОСОБА_3, при цьому зазначила, що такий правочин відповідає інтересам сімї та зобовязалася виписатися з будинку на вимогу обдарованої (а.с.80).

А тому твердження позивача, що вона не була обізнана про дарування її чоловіком ОСОБА_6 будинку своєї доньці ОСОБА_3, є безпідставними.

Крім того, твердження позивачки, що її чоловік у цей день укладав заповіт, а не договір дарування, також не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 склав заповіт на користь своєї доньки ОСОБА_3 ще 27.12.2007 року і цей заповіт був посвідчений секретарем виконкому Тернівської селищної ради (а.с.49), а не нотаріусом.

Таким чином при укладенні договору дарування будинку сторонами було дотримано вимоги, визначені у ст.ст.717, 718, 719, 720, 721 , 722 ЦК України, він не суперечить іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а тому з зазначених позивачем підстав договір дарування не може бути визнаний недійсним.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір не взяв до уваги факт відсутності доказів порушення прав позивача ОСОБА_4 укладанням спірного договору дарування, дав невірну юридичну оцінку обставинам, що мають значення для вирішення справи, повністю не з'ясував всіх фактичних обставин по справі, що призвело до помилкового рішення про задоволення цих позовних вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи і суперечать нормам цивільного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а тому ухвалене в цій частині судом рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_4

Керуючись ст.ст. 307,309, 314,316 , 319, 325 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 24 липня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: Недригайлівська районна державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Недригайлівського районного нотаріального округу ОСОБА_5, Терівська селищна рада, про визнання договору дарування удаваним та договору дарування недійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -