УХВАЛА

іменем україни

16 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Кременчукгаз», третя особа - первинна профспілкова організація публічного акціонерного товариства «Кременчукгаз», про стягнення суми та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненіза касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 2 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом посилаючись на те, що з 22 грудня 1995 року по 11 березня 2015 року він працював упублічному акціонерному товаристві «Кременчукгаз» (далі - ПАТ «Кременчукгаз») на посаді диспетчера і з його заробітної плати без його заяви та членства у первинній профспілковій організації безпідставно утримувались щомісячні профспілкові внески.

З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідача на його користь за період з 2000 року по день звільнення - 11 березня 2015 року незаконно утримані кошти з його заробітної плати у розмірі 3 524 грн 75 коп. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з

11 березня 2015 року по день фактичного розрахунку - 24 квітня 2015 року у розмірі 4 971 грн 80 коп.

Рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 2 липня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Кременчукгаз» на користь ОСОБА_3 на відшкодування незаконно утриманих членських профспілкових внесків за період з 2000 року по березень 2015 року в сумі

3 369 грн 27 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 11 березня 2015 року по 27 квітня 2015 року включно у розмірі 4 971 грн 80 коп. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 2 вересня 2015 року рішення районного суду в частині задоволених позовних вимог та розподілу судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не надав суду заяви ОСОБА_3 про прийняття його в члени первинної профспілкової організації, рішення первинної профспілкової організаціїпро прийняття позивача в члени первинної профспілкової організації та заяви про відрахування з його заробітної плати щомісячно членських внесків, а останній розрахунок з позивачем було проведено лише 27 квітня 2015 року, тому утримані незаконно кошти підлягають поверненню та підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_3 протягом 20 років був членом профспілкової організації, користувався пільгами та не заперечував про відрахування профспілкових внесків із заробітної плати, а з позовом до суду звернувся лише після звільнення з роботи. Виплати по лікарняних листах, які позивач надав підприємству після звільнення, не відносяться до виплат, передбачених ст. 116 КЗпП України, і виплата їх позивачу 27 квітня 2015 року не тягне за собою застосування ст. 117 КЗпП України.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 з 22 грудня 1995 року по 11 березня 2015 року працював у ПАТ «Кременчукгаз» на посаді диспетчера і з його заробітної плати утримувались щомісячні профспілкові внески за період з 2000 року по березень 2015 року в сумі 3 369 грн 27 коп.

Відповідно ч. 1 ст. 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України.

Згідно ч. 3 ст. 249КЗпП України за наявності письмових заяв працівників, які є членами професійної спілки, власник або уповноважений ним орган щомісяця безоплатно утримує із заробітної плати та перераховує на рахунок професійної спілки членські профспілкові внески працівників відповідно до укладеного колективного договору чи окремої угоди в строки, визначені цим договором чи угодою. Власник або уповноважений ним орган не вправі затримувати перерахування зазначених коштів.

Відповідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи позовні вимоги та заперечення проти апеляційної скарги, позивач посилався на те, що ніяких заяв на відрахування з його заробітної плати він роботодавцю не писав. При цьому зазначав, що відповідач не виплатив йому при звільненні всіх сум, що належать йому від підприємства в день звільнення й незаконно утриманих коштів із заробітної плати.

Апеляційний суд зазначене належним чином не оцінив.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року № 6-144 цс 13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а, отже, працівник може визначати остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 січня 2014 року № 6-159 цс 13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Роз'яснення цієї норми права надав Конституційний Суд України у своєму рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці».

Так, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд не навів мотивів, чому не взяв до уваги встановлені районним судом обставини про те, що відповідач не надав суду заяви ОСОБА_3 про прийняття його в члени первинної профспілкової організації, рішення первинної профспілкової організації про прийняття позивача в члени первинної профспілкової організаціїта його заяви про відрахування з його заробітної плати щомісячно членських внесків й проведення з позивачем остаточного розрахунку лише 27 квітня 2015 року.

При цьому апеляційний суд не взяв до уваги те, що у трудових правовідносинах з урахуванням суті позовних вимог виконання вимог трудового законодавства доводить роботодавець, а не звільнений працівник.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув, доводів апеляційної скарги не перевірив, фактичних обставин справи не з'ясував, не послався у рішенні на обставини і докази, які спростовують зазначені доводи позивача. Отже, висновок суду апеляційної інстанції ґрунтується на припущеннях, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено, його рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 2 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик