Справа № 306/1292/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 жовтня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

судді-доповідача: Куцина М. М,

суддів: Собослоя Г.Г., Бондаренка Ю. О.,

при секретарі: Терпай С. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді цивільну справу за апеляційною скаргою позивача Кредитної спілки „Мрія" на рішення Свалявського районного суду від 31 серпня 2015 року у справі за позовом Кредитної спілки „Мрія" до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а :

Кредитна спілка «Мрія» звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивує тим, що 14 серпня 2009 року між Кредитною спілкою „ Мрія" та ОСОБА_3 укладено договір кредиту № 539 про надання йому кредиту в сумі 10000,00 грн. терміном на 12 місяців з умовою його щомісячного погашення, згідно із розрахунком.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за даним кредитним договором 14 серпня 2009 року між позивачем та ОСОБА_4 укладено договір поруки

У зв'язку із неналежним виконання позичальником умов вищевказаного кредитного договору, зокрема, щодо графіку повернення кредитних коштів, передбаченого п. 3.2 цього договору, утворилась заборгованість, яка станом на 24 вересня 2014 року становила - 16612,91 грн., з яких: 7768,00 грн. - сума несплаченого кредиту та 8844,91 грн. сума додаткових відсотків за прострочення кредиту.

Позивач посилаючись на зазначені у позовній заяві обставини справи та з підстав, передбачених ст ст. 509, 525, 610, 611, 625, 1050, 1052 ЦК України просив у суді першої інстанції стягнути солідарно із відповідачів заборгованість за кредитним договором у сумі 16.612.91 гривень та судові витрати.

Рішенням Свалявського районного суду від 31 серпня 2015 року у задоволені позову Кредитній спілці "Мрія" відмовлено з підстав, передбачених ч.4 ст. 267 ЦК України.

Відповідно до ч. 2ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, вважаючи, що таке рішення є незаконним, необ'єктивним, необґрунтованим, винесеним із грубими порушеннями норм матеріального права та не повним з'ясуванням обставин, що мають істотне значення для справи, а тому просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції в ході розгляду справи не взято до уваги бухгалтерську інформацію, яку було подано позивачем та з якої вбачається, що відповідач у 2013 році повертав кредит, а саме - 29 січня 2015 року сплатив 500 гривень, що свідчить про визнання ним боргу, а тому, строк позовної давності, відповідно до ч.1 ст. 264 ЦПК України, було перервано.

Відповідно до ч. 2ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Судова колегія вважає, що, відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України, може розглянути справу за відсутністю сторін оскільки вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи та їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень Верховного Суду України, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відмовляючи у задоволенні позову Кредитної спілки „Мрія" про солідарне стягнення кредитної заборгованості з позичальника та поручителя, суд першої інстанції виходив із того, що сплив строк позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, що є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Слід зазначити, що судова колегія погоджується з висновками місцевого суду щодо позичальника ОСОБА_3 який, розглядаючи заявлений по справі позов, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Однак, судова колегія не може погодитися із правовим обґрунтуванням висновку суду, викладених у рішенні суду першої інстанції щодо солідарного стягнення з поручителя про відмову у задоволенні позову з підстав, передбачених ч.4 ст.267 ЦПК України, а тому рішення суду частині правого обґрунтування щодо поручителя ОСОБА_4 рішення підлягає зміні з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів даної справи, судом першої інстанції встановлені наступні факти.

14 серпня 2009 року між Кредитною спілкою „Мрія" та ОСОБА_3 укладено договір кредиту № 539 про надання йому кредиту в сумі 10000,00 грн. терміном на 12 місяців зі сплатою відсотків за користування, умовою його щомісячного погашення, згідно із розрахунком.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за даним кредитним договором від 14 серпня 2009 року, між позивачем та ОСОБА_4 укладено договір поруки ( а. с. 6).

Відповідно до пункту 3.1 договору поруки від 14 серпня 2009 року, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання.

Взяті на себе зобов'язання позичальник належним чином, як передбачають умови кредитного договору та графік повернення кредитних коштів, закріплений у п. 3.2 цього договору, не виконав. За наслідками чого станом на 24 вересня 2014 року у відповідача утворилась заборгованість перед банком у сумі 16612,91 грн., з яких: 7768,00 грн. - сума несплаченого кредиту та 8844,91 грн. - відсотки.

Разом з тим, матеріалами справи містять відомості про те, що відповідно до п. 2.1 даного кредитного договору, кредитор надав кредит позичальнику терміном на 12 місяців, а саме: із 14 серпня 2009 року по 14 серпня 2010 року ( а. с. 3).

Таким чином, закінченням строку дії кредитного договору між сторонами по справі закріплено 14 серпня 2010 року.

Крім того встановлено, що відповідно до розрахунку за кредитним договором за №539 від 14 серпня 2009 року, останній платіж відповідачем здійснено 21 червня 2011 року, а відтак, стверджується факт того, що позичальник порушував графік повернення кредитних коштів, і у строк, передбачений кредитним договором, а саме, до 14 серпня 2010 року, кредитні кошти не повернув.

Отже, закінчення строку дії кредитного договору сторонами по справі визначено 14 серпня 2010 року.

З позовом до суду Кредитна спілка "Мрія" звернулася лише 09 червня 2015 року ( а. с. 2).

Відповідач ОСОБА_3, в суді першої інстанції звернувся із заявою про застосування позовної давності (а.с. 27).

Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Тобто, підставою для застосування судом строків давності є відповідна заява сторони по справі. З власної ініціативи строки давності, в тому числі скорочені, суд застосовувати не може. При цьому враховано висновки, викладені в Постанові ВСУ №6-25цс15 від 18.03.2015 року.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про сплив позовної давності та відмову в задоволенні позову щодо позичальника ОСОБА_3 є правильним.

Разом із цим, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову щодо поручителя ОСОБА_4 з підстав ч.4 ст.267 ЦК України не є правильним, з наступних підстав.

Згідно із ч.4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, установлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора на задоволення його вимог. Останнє означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків, основна властивість яких, на відміну від строків позовної давності, припиняє суб'єктивне право, та полягає в тому, що вони не можуть бути призупинені, перервані чи відновлені. Такі строки також не можуть бути змінені за домовленістю сторін договору та їх настання припиняє права кредитора та обов'язок боржника за договором.

Припинення поруки зі спливом строку, установленого в договорі поруки, означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобов'язання за договором поруки у зв'язку з припиненням такого зобов'язання поручителя.

Враховуючи наведене, на вказані строки не поширюється положення частини п'ятої статті 267 ЦК України про захист судом порушеного права у разі, коли строк позовної давності пропущений із поважних причин.

Отже, сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, так само як закінчення строку, установленого договором поруки, та закінчення одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до поручителя з позовом.

В укладеному договорі поруки із ОСОБА_4 не встановлено строк його дії.

Умова договору поруки (пункт 3.1) про те, що порука діє до повного виконання позичальником зобов'язань за кредитною угодою не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки така суперечить частині першій статті 251 ЦК України та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй Постанові від 18 липня 2012 року. Дана Постанова прийнята з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, а тому висновки викладені в ній є обов'язковими для всіх судів України (ч.2 ст. 214, ч.1 ст. 360-7 ЦПК України).

Зважаючи на вищевикладене, а також на те, що у договорі поруки не встановлено строк її дії, а строком виконання основного зобов'язання є 14 серпня 2010 року, і враховуючи те, що позивач на протязі шести місяців після закінчення основного зобов'язання не пред'явив вимоги до поручителя, такий договір поруки припинив свою дію.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у своїй Постанові №6-170цс13 від 17 вересня 2014 року, і такий висновок є обов'язковим для всіх судів.

З урахуванням викладених вище обставин, позовні вимоги Кредитної спілки "Мрія" до поручителя ОСОБА_4 про солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням є безпідставними та необґрунтованими.

Доводами апеляційної скарги є довідка - витяг з особистої карти позичальника про планування та погашення коштів членом спілки ОСОБА_3 по кредитному договору № 539 від 14.08.2009 р., в якій зазначено, що відповідач ОСОБА_3 в 2013 році повертав кредит, а саме 29.01.2015 р. сплатив 500 грн, а це свідчить про визнання ним боргу та обов'язку за договором кредиту.

З огляду на наведене встановлено, що додатком до апеляційної скарги є копія інформації про хід оплати кредиту та відсотків, завірена головою правління КС «Мрії» ОСОБА_6 з якої вбачається що датою повернення коштів ОСОБА_3 зазначено 21.12.2010 року.

За таких обставин рішення суду першої інстанції, відповідно до приписів п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, у частині правового обґрунтування позову Кредитної спілки "Мрія" до поручителя ОСОБА_4 підлягає зміні із підстав ч.4 ст.267 ЦК України на підставу передбачену ч.4 ст. 559 ЦК України.

У решті рішення суду першої інстанції щодо вирішення позову Кредитної спілки „ Мрія" до ОСОБА_3, про стягнення заборгованості за кредитним договором - залишити без змін.

Виходячи з вищезазначеного та керуючись вимогами ст. 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу позивача кредитної спілки „Мрія"- задовольнити частково.

Рішення Свалявського районного суду від 31 серпня 2015 року - у частині правового обґрунтування - змінити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: