№201/374/15-ц
провадження 2/201/1071/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2015 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання договорів позики недійсними і стягнення витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 15 січня 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання договорів позики недійсними і стягнення витрат, позовні вимоги не змінювалися, уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що начебто 14 січня 2010 року між відповідачем ОСОБА_2 і ОСОБА_4 було укладено договір позики на суму 7200000 доларів США і 22 січня 2010 року між цими ж особами було укладено ще один договір позики на суму1800000 доларів США. 15 липня 2013 року ОСОБА_4 померла, її спадкоємцем є відповідач ОСОБА_3. Рішенням суду стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг в сумі 71910000 грн., це рішення набрало законної сили. ОСОБА_1 дізналася про укладення вказаних договір та рішення суду, за її позовом було винесено рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 суми боргу в розмірі 3854702.68 грн.. На думку позивачки, договори від 14 і 22 січня 2010 року були укладені з метою не виконання зобовязання за рішенням суду про стягнення з ОСОБА_2 коштів на користь позивачки, тому вважає вказані договори фіктивними, оскільки вчинялися вони лише для виду. Також 19 червня 2013 року рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивачки 4129121.07 грн.. Вищеназвані договори, оформлені в вигляді розписок, повинні бути визнані недійсними. Позивач вважає, що заборгованості, вказаної у вказаних розписках, не має, звертався до відповідачів з цим питанням, але вона наполягали на заборгованості. На його звернення до відповідачів про зясування обставин вказаного, боргу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Вважає дії відповідачів по укладанню вказаних договорів неправомірними, зобовязання повинно бути законним і справедливим. Просила суд визнати вказані договори позики від 14 і 22 січня 2010 року, укладені між відповідачем ОСОБА_2 і ОСОБА_4 недійсними, задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 і його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказавши, що укладав з ОСОБА_4 вказані спірні договори позики, оформлені в вигляді розписок, правильно і по закону, оформлено все було вірно і кошти реально передано, він користувався цими коштами, на що ОСОБА_4 погодилася і добровільно особисто давала згоду на це. Всі істотні умови договору вони виконали, письмове розяснення цього було, порушень відносно позивача допущено не було. Ніяких зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, будь-якої шкоди позивачу не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і не можливим їх задоволення. Просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги також не визнав, вказавши, що вказані спірні договори позики дійсно укладалися, оформлені в вигляді розписок, правильно і по закону, оформлено все було вірно і кошти реально передано, було користувався цими коштами, на що ОСОБА_4 погодилася і добровільно особисто давала згоду на це. Всі істотні умови договору було виконано, письмове розяснення цього було, порушень відносно позивача допущено не було. Ніяких зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, будь-якої шкоди позивачу не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і не можливим їх задоволення. Просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача і представників відповідачів, зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню в повному обсязі.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що 14 січня 2010 року між відповідачем ОСОБА_2 і ОСОБА_4 було укладено договір позики на суму 7200000 доларів США і 22 січня 2010 року між цими ж особами було укладено ще один договір позики на суму1800000 доларів США. 15 липня 2013 року ОСОБА_4 померла, її спадкоємцем є відповідач ОСОБА_3. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровьска від 27 березня 2014 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг в сумі 71910000 грн., це рішення набрало законної сили і видано виконавчий лист. ОСОБА_1 дізналася про укладення вказаних договір та рішення суду, за її позовом було винесено рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_2 суми боргу в розмірі 3854702.68 грн.. Вказані рішення не виконуються і, на думку позивачки, договори від 14 і 22 січня 2010 року були укладені з метою не виконання зобовязання за рішенням суду про стягнення з ОСОБА_2 коштів на користь позивачки, тому вважає вказані договори фіктивними, оскільки вчинялися вони лише для виду. Також 19 червня 2013 року рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивачки 4129121.07 грн.. Вищеназвані договори, оформлені в вигляді розписок, повинні бути визнані недійсними. Позивач вважає, що заборгованості, вказаної у вказаних розписках, не має, звертався до відповідачів з цим питанням, але вона наполягали на заборгованості. На його звернення до відповідачів про зясування обставин вказаного, боргу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Вважає дії відповідачів по укладанню вказаних договорів неправомірними, зобовязання повинно бути законним і справедливим. Просила суд визнати вказані договори позики від 14 і 22 січня 2010 року, укладені між відповідачем ОСОБА_2 і ОСОБА_4 недійсними.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК (435-15)(набуття, збереження майна без достатньої правої підстави)

Отже, у випадку задоволення позову про визнання договору недійсним, позивач має право заявити вимогу про застосовування наслідків недійсності правочину, передбачених частиною першою статті 216 ЦК України та визначення грошової суми, яка має бути повернута кредитодавцю. Але позивач на це не посилається і таких вимог не заявляє, не ставить навіть питання про визнання дій відповідачів по відношенню до нього неправомірними. Це ще раз свідчить про безпідставність позову та неможливість його задоволення.

В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона ( позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судом встановлено, що дійсно 14 січня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 JI.O. був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 JI.O. передала у власність ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 7 200 000.00 доларів США, а ОСОБА_2 зобовязався повернути ОСОБА_4 зазначену суму грошових коштів у строк до 01 грудня 2011 року, про що ОСОБА_2 була складена розписка. 22 січня 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 JI.O. був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1 800 000.00 доларів США, а ОСОБА_2 зобовязався повернути ОСОБА_3 зазначену суму грошових коштів у строк до 01 грудня 2011 року, про що ОСОБА_2 була складена розписка. Зазначені договори позик з боку позичальників виконані у повному обсязі, а саме грошові кошти передані, та отримані ОСОБА_2, що підтверджується розписками, написаними ним власноруч. У зазначений у розписках строк, ОСОБА_2 грошові кошти повернуті не були, і тому ОСОБА_3 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою про стягнення з ОСОБА_2 суми боргу за договорами позики. За результатами розгляду цієї позовної заяви 27 березня 2014 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська виніс рішення, яким вирішено: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 71 910 000.00 гривень (справа № 200/1768/14-ц). Отже, якщо існує рішення суду про стягнення грошових коштів по договорам позики, то відсутні підстави вважати ці договори недійсними, оскільки якби такі підстави були, то суд відмовив би в задоволенні позову з підстав недійсності договорів. ОСОБА_2 не спростовує того факту, ним позичались грошові кошти у ОСОБА_3 JI.O. та ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1 ст. З Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В даному випадку не зрозуміло які права, свободи чи інтереси позивача реально порушені оскаржуваними договорами. Зазначено у позові є надуманим та не має підтвердження. Посилання позивача на те, що у звязку з існуванням боргового зобовязання ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 вона не може стягнути з ОСОБА_2 заборгованість на свою користь взагалі не має причинно-наслідкового звязку. Тим більше, 09 лютого 2015 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська винесено ухвалу, якою: задоволено заяву ОСОБА_1 про зміну способу та порядку виконання рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2013 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу у розмірі 4 192 121.10 грн., змінено спосіб виконання рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2013 року по справі № 0418/4768/2012 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу у розмірі 4 192 121.10 грн. в рахунок погашення зазначеного боргу звернено стягнення на нерухоме майно боржника, а саме: виставковий салону непродовольчих товарів, загальною площею 611.6 кв. м., що розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна ОСОБА_5, буд. 1а, шляхом передачі нерухомого майна у власність стягувачу, а саме визнати за ОСОБА_1 І право власності на нерухоме майно - виставковий салону непродовольчих товарів, загальною площею 611.6 м2, що розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна ОСОБА_5, буд. 1а. Тобто, з вищезазначеного вбачається, що наявність боргового зобовязання ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 не впливала та не впливає на виконання ним своїх зобовязань на користь позивача, та і взагалі це самостійні не повязані між собою зобовязання.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Частиною 2 статті 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка І позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

У абзаці 4 пункту 7 постанови № 9 Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Частиною 1 статті 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Пунктом 24 постанови № 9 Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний, ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише про людське око, а інша намагалася досягти правового результату, то такий правочин не визнається фіктивним.

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

В такому випадку позивачем не надано, та не може бути надано жодного доказу того, що між відповідачам договори позики укладені фіктивно

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 7 ЦК України за звичаєм ділового обороту ризик покладається на ту сторону в правочині, яка має невиконані зобов'язання по відношенню до іншої сторони правочину (ст. 526 ЦК України).

Можлива відсутність у позичальника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання у розумінні вимог статті 617 ЦК України. А стаття 625 ЦК України прямо вказує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Договір є обов'язковим для виконання сторонами, оскільки це прямо передбачено статтею 629 ЦК України. Посилання позивача в якості підстави для визнання договорів недійсними є загальними, невизначеними та недоведеними.

В порушення ст. 60 ЦПК України позивачем не доведено обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог щодо недійсності правочину

Договори про позику укладаються на власний розсуд сторін цього договору та з урахуванням вимог цивільного законодавства та вказаних правил.

Згідно частини 1 ст. 215 та ст. 217 ЦК України підставою недійсності окремої частини правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою третьою, пятою та шостою ст. 203 цього кодексу, однак позивач та його представник підстави позову не уточнював і не змінював. За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 235 ЦК удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правомірну, який сторони насправді вчинили.

Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином (наприклад договір купівлі-продажу квартири приховує договір застави в забезпечення повернення позики). При цьому позивач повинен довести, що правочин укладений з такою метою і довести, який правочин приховує укладений правочин. Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив, що договори позики є недійсними, фіктивними чи удаваними, та не довів який саме правочин приховали відповідачі, та з яких підстав, в чому полягає порушення законодавства і його особистих прав до чи після підписання договорів.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідачів позивачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню а ні частково, а ні повністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачі заперечують будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача, а позивач цього не довів, відповіді позивачу на його звернення надавалися, намагання вирішити спір було, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання договорів позики недійсними і стягнення витрат відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання договорів позики недійсними і стягнення витрат в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 3, 5, 60, 22, 203, 607, 627, 629, 632, 651, 1051, 1054, 1057-1 ЦК України, ст. ст. 1, 11, 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання договорів позики недійсними і стягнення витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя