У Х В А Л А

Іменем України

17 грудня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі :

Головуючого судді Бондаренко Ю.О.

судді: Собослой Г.Г., Павліченко С.В.

при секретарі : Шимон М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 31 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу в розмірі 20956,71 грн.

ОСОБА_3 мотивовано тим, що 01.08.2012 року ОСОБА_1 позичив у позивача 20000 гр. ОСОБА_3 підтверджується розпискою. 20 січня 2013 року позивач надіслав відповідачу претензію про повернення отриманої суми до 01 лютого 2013 року. Кошти ОСОБА_1 не повернув, в зв'язку з чим ОСОБА_2 просив суд стягнути з відповідача 20956,71 грн. що складається з 20000 грн. - сума боргу та 656,71 грн. - три проценти річних.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 31 серпня 2015 року позов задоволено повністю, стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за борговою розпискою від 01.08.2012 року в загальному розмірі 20956,71 грн., з яких: 20000,00 грн. сума боргу, 956,71 грн. три проценти річних, а також 243,60 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору..

Не погоджуючись з доводами та висновками суду першої інстанції, відповідач у справі подав апеляційна скарга на рішення суду в якій просить скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду, в зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач не писав боргової розписки. Також, на думку апелянта суд не врахував що відповідач знаходився в трудових відносинах з ТОВ "Максімум" де ОСОБА_2 є директором. Він не отримував і не міг отримати кошти від ОСОБА_2, так-як останній знаходився за кордоном. Що стосується претензій про повернення боргу то такої він від позивача не отримував.

Представник позивача заперечив щодо задоволення апеляційної скарги.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення про задоволення позову виходив з того, що відповідач взяті на себе зобов'язання по поверненню отриманої позики не виконав, а належними та допустимими доказами не спростовано факту складання ОСОБА_4 боргової розписки.

Відповідно до ч.2 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Зі змісту розписки від 01.08.2012 року, факт написання якої заперечує відповідач вбачається, що ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 20000 грн. (а.с.4).

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 1047 частиною 2 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З огляду на наведене представлена позивачем розписка підтверджує укладення між сторонами договору позики.

Зобовязання, згідно ст. 526 ЦК України, має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору.

Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

20 січня 2013 року ОСОБА_2 надіслав ОСОБА_4 претензію про повернення боргу до 01 лютого 2013 року в розмірі 20000 грн. (а.с.5), яку останній отримав 25.01.2013 року (а.с.6).

Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобовязання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідач по справі не виконав умови договору щодо повернення позивачу боргу, за таких обставин, грошові кошти отримані відповідачем по розписці від 01.08.2012 року та три проценти річних підлягають стягненню на користь позивача.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

За приписами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідач клопотань щодо проведення експертизи підпису, та почерку не заявляв, тому не спростував твердження позивача про складання та підписання цієї розписки саме відповідачем. Будь яких доказів, які-б свідчили про те, що між сторонам виникли не боргові зобов'язання, матеріали справи не містять. Твердження апелянта про неотримання ним претензії від позивача щодо повернення боргу спростовано повідомленням про вручення. Також відповідачем не доведено тієї обставини, що він не отримував і не міг отримати кошти від ОСОБА_2, так-як останній знаходився за кордоном, а зі змісту розписки слідує, що відповідач отримав у позивача гроші.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно, рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального закону, а доводи викладені в апеляційні скарзі, на думку колегії суддів, не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення відсутні.

Керуючись статтею 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 31 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: