АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 598/60/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Щербата Г.Р.
Провадження № 22-ц/789/1521/15 Доповідач - Фащевська Н.Є.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2015 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Фащевської Н.Є.

суддів - Гурзель І. В., Щавурська Н. Б.,

при секретарі - Панькевич Т.І.

з участю - представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Збаразького районного суду від 20 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся в суд з апеляційною скаргою на вищезазначене рішення суду, яким у задоволенні його позову до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене, з порушенням норм матеріального і процесуального права, є незаконним.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з того, що позивачем не подано доказів, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Колегія суддів вважає, що з таким висновком суду слід погодитись, оскільки він відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону.

Судом встановлено, що 04.10.2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременецького районного управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис №158.

Від даного шлюбу у подружжя народилось двоє дітей ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2

На даний час позивач перебуває на заробітках за межами України.

Відповідачка не згідна на розірвання шлюбу і вважає, що шлюб можна зберегти.

За правилами ст. 112 СК України при розгляді справ про розірвання шлюбу суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Проголошена Конституцією охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей.

Встановлено, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про розірвання шлюбу, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм процесуального права.

При цьому суд виходив з того, що у сторін на утриманні є двоє малолітніх дітей (10 р. і 8 р.) як видно з пояснень відповідачки, вона має наміри зберегти сім'ю, стурбована відсутністю чоловіка, не втратила почуття кохання до позивача, буде намагатися відновити стосунки з відповідачем після його повернення додому та вважає, що їх шлюб можливо зберегти.

У справі відсутні будь-які належні й переконливі докази, які б свідчили про те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача або інтересам дітей сторін.

Такими чином, враховуючи тривалість спільного проживання подружжя, характер їх взаємин, наявність на їх утриманні двох малолітніх дітей, причини припинення сторонами сімейно-шлюбних стосунків, їх термін, суд першої інстанції підставно прийшов до переконання, що сім'я сторін остаточно не розпалася, і їх шлюб можливо зберегти. Підстав для розірвання шлюбу не вбачається.

Посилання представника позивача на те, що відповідачка не вживала заходів для примирення у наданий судом строк, само по собі не може бути підставою для розірвання шлюбу. Крім того, такі посилання позивача свідчать про те, що останній не заперечує самого факту примирення і бажає його настання.

Доказів на підтвердження неможливості подальшого спільного життя подружжя і збереження шлюбу позивачем не представлено.

За нормами ст.ст. 11,60 ЦПК України розгляд справи провадиться в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, а тому кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Оскільки позивачем не представлено доказів на обгрунтування своїх доводів про неможливість подальшого спільного життя подружжя та збереження сім'ї, доводи апелянта, що суд безпідставно відмовив у задоволення позову, не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачає.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Збаразького районного суду від 20 жовтня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Н.Є. Фащевська

Судді : І.В. Гурзель

Н.Б. Щавурська