Справа № 464/2500/14 Головуючий у 1 інстанції: Шашуріна Г.О.
Провадження № 22-ц/783/2852/15 Доповідач в 2-й інстанції: Кабаль І. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Кабаля І.І.,

суддів: Копняк С.М., Монастирецького Д.І.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 жовтня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 22 жовтня 2014 року позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 17.09.2007 року № 0 в сумі 1 188 427,45 грн. та судові витрати на суму 3 654,00 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Дане рішення суду оскаржила ОСОБА_2 через свого представника - ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі посилається на те, що судом не взято до уваги, що вартість предмету іпотеки є достатньою для задоволення вимог кредитора. Крім того, відповідно до п. 41 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, тому ухвалення судом рішення про стягнення коштів не лише за рахунок іпотеки, а й за рахунок боржника є необґрунтованим. Просить рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк».

Апелянт неодноразово повідомлявся про час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, (а.с.42,48,53), однак до суду апеляційної інстанції так і не з'явився.

Крім того, було розміщено оголошення про виклик в судове засідання суду апеляційної інстанції в газеті «Урядовий кур'єр» (а.с.75), що вважається належним повідомленням, а відтак колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що дане рішення суду відповідає вказаним вимогам зважаючи на наступне.

Згідно ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 17.09.2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з яким АКІБ «Укрсиббанк» надав останній кредит в розмірі 200 000,00 доларів США строком на 10 років з 17.09.2007 року по 15.09.2017 року зі сплатою 12,9% річних за користування коштами.

Згідно з умовами даного договору ОСОБА_2 зобов'язувалася повернути кошти в порядку, визначеному даним договором, та сплатити плату за користування коштами.

З розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 12.09.2014 року загальна заборгованість відповідачки за кредитом становить 2 778 779,76 грн.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 08.08.2011 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 заборгованість за даним кредитним договором в розмірі 1 590 352,31 грн.

Таким чином, сума заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором складає 1 188 427,45 грн.

У відповідності до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 08.12.2011 року між ПАТ «Укрсиббанк», яке є правонаступником АКІБ «Укрсиббанк», та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, на підставі якого до позивача перейшло право вимоги, яке виникло з кредитного договору від 17.09.2007 року № 0.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_2 прострочила погашення поточних платежів по кредиту та нарахованих відсотках, не повернула отриманий кредит, не виконала взятих за договором зобов'язань, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що заборгованість за кредитним договором в сумі 1 188 427,45 грн. підлягає стягненню на користь позивача та вимоги в частині стягнення вказаної заборгованості з ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

Крім того, відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Для забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором від 17.09.2007 року № 0 між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_4 17.09.2007 року було укладено іпотечний договір, відповідно до якого банку в іпотеку передано нерухоме майно.

Згідно зі ст. 553 ЦК України за договором поруки, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Таким чином, солідарна відповідальність перед кредитором передбачена виключно у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою.

Роз'ясненнями, наданими в п. 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», визначено, що при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України «Про заставу», статей 1, 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553 - 559 ЦК), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки.

Відтак, суд вірно встановив, що солідарна відповідальність боржника та майнового поручителя нормами ЦК не передбачена.

Доводи апелянта про те, що вартість предмету іпотеки є достатньою для задоволення вимог кредитора та позивач помилково просить стягнути заборгованість з іпотекодавця та боржника солідарно є безпідставними, так як з огляду на положення статей 3 та 4 ЦПК України та роз'яснень п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» відповідно до якого право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві) ч.1 ст. 29 ЦК України, статі 3 та 4 ЦПК України. А відтак пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки є правом, а не обов'язком позивача.

Будь - яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті, давши належну оцінку доказам, які є в матеріалах справи, не допустив порушень процесуального закону, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст.303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Кабаль І.І.

Судді: Копняк С.М.

Монастирецький Д.І.