УХВАЛА

іменем україни

15 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Еден Плюс Лімітед» до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, Одеської міської ради, треті особи: ОСОБА_3, прокуратура м. Одеси, про визнання права власності; за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Еден Плюс Лімітед», Одеської міської ради про визнання права власності за касаційною скаргою заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 9 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 22 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2008 року товариство з обмеженою відповідальністю «Еден Плюс Лімітед» (далі - ТОВ «Еден Плюс Лімітед») звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 5 квітня 2007 року Одеською міською радою було прийнято рішення, яким передбачався викуп нежитлового приміщення другого поверху площею 320,2 кв. м, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1, яке перебувало в їх оренді. Товариство здійснило оплату вартості указаної нерухомості, фактично виконало умови договору купівлі-продажу орендованого майна та вимоги ст. 777 ЦК України, проте територіальна громада м. Одеси в особі уповноважених органів відмовляється оформити договір купівлі- продажу зазначеного майна.

Ураховуючи зазначене, позивач просив визнати за ним право власності на указане майно.

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулась із самостійними вимогами до ТОВ «Еден Плюс Лімітед», Одеської міської ради про визнання права власності на указане майно, посилаючись на те, що за договором купівлі-продажу від 29 листопада 2011 року вона придбала спірне майно у ТОВ «Еден Плюс Лімітед», яке протягом трьох років було його власником на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2008 року. На час укладення зазначеного договору, указане майно вибуло з володіння територіальної громади м. Одеси на підставі указаного рішення міської ради, як майно, що підлягало приватизації та відчуженню. Оскільки вона набула право на це майно на законних підставах, але воно оспорюється ТОВ «Еден Плюс Лімітед», просила на підставі ст. 392 ЦК України визнати за нею право власності на спірне майно.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 9 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22 січня 2015 року, у задоволенні позову ТОВ «Еден Плюс Лімітед» відмовлено. Позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на нежиле приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі заступник прокурора Одеської області, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ТОВ «Еден Плюс Лімітед» та задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що остання правомірно набула право власності на спірне майно за договором, дійсність якого сторонами не оскаржувалось і на момент укладення договору купівлі-продажу воно було зареєстроване за продавцем.

Апеляційний суд погодися з такими висновкам районного суду. При цьому послався на те, що відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що відповідно до реєстрації права власності на нерухоме майно від 7 березня 2007 року нежитлове приміщення другого поверху площею 320,2 кв. м, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 була територіальною громада м. Одеси в особі Одеської міської ради.

За договором оренди нежилих приміщень від 10 липня 2006 року Представництво по управлінню комунальної власності Одеської міської ради передало ТОВ «Еден Плюс Лімітед» в оренду у строкове платне користування указане приміщення строком до 1 червня 2007 року.

5 квітня 2007 року Одеською міською радою було прийнято рішення, яким передбачався викуп указаного приміщення.

25 грудня 2007 року ТОВ «Еден Плюс Лімітед» перерахувало на рахунок Представництва по управлінню комунальної власності Одеської міської ради 1 618 304 грн вартості спірного майна, проте останнє відмовилось укласти відповідний договір.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси, від 11 червня 2008 року задоволено позов ТОВ «Еден Плюс Лімітед» до Представництва по управлінню комунальної власності Одеської міської ради, визнано право власності на спірне приміщення за ТОВ «Еден Плюс Лімітед». 15 серпня 2008 року на підставі цього рішення ТОВ «Еден Плюс Лімітед» зареєструвало право власності на це майно.

29 листопада 2011 року за договором купівлі-продажу ТОВ «Еден Плюс Лімітед» продало спірне приміщення ОСОБА_3, яка у встановленому законом порядку 1 лютого 2011 року зареєструвала право власності на це майно.

Ухвалою колегії Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму судовому рішенні від 18 вересня 2013 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2008 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 18 червня 2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення Одеської міської ради від 22 квітня 2011 року за протестом прокурора було скасовано рішення Одеської міської ради від 5 квітня 2007 року, яким передбачався викуп указаного приміщення.

Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Частиною 1 ст. 210 ЦК України визначено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Таким чином, ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто, за вказаною нормою права, на підставі якої суд задовольнив позов, вимога про визнання права власності може бути пред'явлена лише власником спірного майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-244 цс 14 від 18 лютого 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Оскільки рішення суду про визнання права власності, на підставі якого частину спірного майна було вилучено з володіння позивача, у подальшому було судом скасовано, то слід вважати, що майно вибуло з володіння власника поза його волею, й зі скасуванням рішення суду втрачаються ті правові наслідки, що з нього випливають.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-52 цс 14 від 11 червня 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, Одеська міська рада посилалась на те, що на момент виникнення спірних правовідносин Представництвом по управлінню комунальною власністю міської ради договір купівлі-продажу спірного приміщення з ТОВ «Еден Плюс Лімітед» не укладався у письмовій формі з подальшим нотаріальним посвідченням та державною реєстрацією, тому останнє не набуло на нього права власності. Також зазначала, що спірне приміщення відноситься до пам'яток культури, діяла заборона на приватизацію та відчуження пам'яток культурної спадщини, тому договір про відчуження спірного майна не міг укладатися, і ці обставини були встановлені постановою Одеського адміністративного суду, від 22 травня 2012 року, якою було скасовано постанову Приморського районного суду м. Одеси від 7 березня 2008 року та відмовлено ТОВ «Еден Плюс Лімітед» про зобов'язання Представництва по управлінню комунальної власності Одеської міської ради укласти договір купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення, що набрала законної сили, і ці обставини в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Рішення Приморського районного суду м. Одеси, від 11 серпня 2008 року, на підставі якого спірне приміщення вибуло з володіння ради, було скасовано ухвалою колегії Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму судовому рішенні від 18 вересня 2013 року. Власником спірного приміщення є територіальна громада в особі Одеської міської ради на підставі свідоцтва про право власності від 2 березня 2007 року.

Згідно ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Про вказані порушення закону зазначив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму судовому рішенні від 18 вересня 2013 року при скасуванні попередніх судових рішень районного та апеляційного суду, однак апеляційний суд всупереч вимогам ч. 4 ст. 338 ЦПК України вказівки суду касаційної інстанції не виконав.

Ураховуючи, що фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 22 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик