Справа № 742/2939/15-ц Провадження № 22-ц/795/2194/2015 Головуючий у I інстанції: Циганко М. О.
Категорія: цивільна Доповідач: Кузюра Л. В.
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
У Х В А Л А

17 грудня 2015 року м. Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської області у складі:

Головуючого судді Кузюри Л.В.,

Суддів: Онищенко О.І., Харечко Л.К.

При секретарі: Шкарупі Ю.В.

За участю: ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника ОСОБА_2 ОСОБА_3, представника ПАТ АБ „Укргазбанк- ОСОБА_4, представник Прилуцької об»єднаної Державної податкової інспекції ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17 вересня 2015 року у справі за поданням старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Прилуцького міськрайонного управління юстиції Чернігівської області ОСОБА_7 про визначення частки майна ОСОБА_1 у майні, яким він володіє спільно з іншими особами,

У С Т А Н О В И В:

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17 вересня 2015 року було відмовлено у задоволенні подання старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Прилуцького міськрайонного управління юстиції Чернігівської області ОСОБА_7 про визначення частки майна ОСОБА_1 у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просив скасувати ухвалу суду, посилаючись на те, що посилання суду відносно того, що вказаний спір має вирішуватись виключно в позовному провадженні , не ґрунтується на законі, оскільки порядок визначення частки майна боржника передбачено приписами ст. 379 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

З матеріалів справи встановлено, що старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Прилуцького міськрайонного управління юстиції Чернігівської області ОСОБА_7 на підставі, ст. 379 ЦПК України, звернулась в судовому порядку з поданням про визначення частки майна ОСОБА_1 у майні, яким він володіє спільно з ОСОБА_2, мотивуючи подання тим, що на виконанні у відділі перебуває зведене виконавче провадження 23 виконавчих документів про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави, юридичних та фізичних осіб, в тому числі і на користь ОСОБА_6, заборгованості на загальну суму 721 086 грн. 44 коп.

Виходячи з того, що інші джерела для погашення заборгованості у боржника відсутні, державний виконавець звернулась до суду з поданням, в якому просила визначити частку майна ОСОБА_1 у квартирі № 27, буд.№ 10 по в»їзду Опанасівському в м.Прилуках, якою він володіє спільно з ОСОБА_2І , а також визначити за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Відповідно до наявної у справі Інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна, сформованої станом на 13 липня 2015 року №40508664АДРЕСА_1 в будинку № 10 по в»їзду Опанасівському в м. Прилуках, належить на праві приватної власності з 07.09.2004 року ОСОБА_2 (а.с.30). Зазначене нерухоме майно було придбано ОСОБА_2 під час шлюбу з ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 27.05.2003 року у ОСОБА_8

В той же час, з копії Свідоцтва про розірвання шлюбу від 26 січня 2008 року серії 1-ЕЛ №022018, судом було встановлено, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Прилуцького міськрайонного управління юстиції Чернігівської області в Книзі реєстрації розірвань шлюбів було зроблено відповідний актовий запис за №18 від 26 січня 2008 року. Також, в ході розгляду справи було з»ясовано, що подружні стосунки а також спільне проживання сторони припинили ще до розірвання шлюбу, через що ОСОБА_1 залишив спірну квартиру та переїхав проживати до будинку своєї матері, розташованому в с. Линовиця , по вул. Тополева, 7, саме в зазначеному будинку було здійснено його реєстрацію. В даний час зазначене домоволодіння належить ОСОБА_1 в порядку спадкування.

Положеннями ст. 72 СК України передбачено, що до вимог про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, заявлених після розірвання шлюбу має застосовуватись позовна давність у три роки, яка , за правилом ч.2 ст. 72 СК України, обчислюється від дня коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Зважаючи на те, що з моменту розірвання шлюбу між подружжям ОСОБА_1, ОСОБА_1 спірним нерухомим майном не користувався та протягом семи років жодних позовних вимог до ОСОБА_2 про визнання права на частину спірного майна не предявляв, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 втратив можливість захисту права на частину вказаного нерухомого майна через перебіг трьохрічної позовної давності , визначеної законом.

Виходячи з наведених обставин, суд першої інстанції вірно послався в своїй ухвалі на те, що за таких обставин, підстави для задоволення подання державного виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами відповідно до ст. 379 ЦПК України, відсутні.

Вирішення питання про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину спірної квартири, як ставилось питання в другій частині подання державного виконавця, не передбачено законом, тому судом першої інстанції підставно відмовлено у задоволенні подання і в указаній частині.

Разом з тим, в мотивувальній частині ухвали судом було зазначено, що „...можливість же вирішення питання володіння, визначення та виділу в натурі своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя, за поданням державного виконавця в розумінні ч.1 ст. 379 ЦПК України, суперечить вимогам ст.371 ЦК України і дане питання з врахуванням всіх доводів і заперечень сторін (зокрема надана суду ОСОБА_2 розписка, надана батькам про отримання нею коштів на придбання квартири), враховуючи специфіку даної справи повинно розглядатися у позовному провадженні.. .

Вказану судову мотивацію не можна вважати законною, оскільки положення ст. 371 ЦК України та ст. 379 ЦПК України не перебувають між собою у суперечності, оскільки мають різні предмети правового регулювання, відтак, виходячи з приписів ч.3 ст. 303 ЦПК України, які не обмежують апеляційний суд доводами апеляційної скарги у випадках виявлення порушення норм процесуального права, апеляційний суд знаходить за необхідне виключити з мотивувальної частини ухвали наведене вище речення.

В іншій частині ухвалу суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для її скасування апеляційний суд не знаходить.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити, а ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17 вересня 2015 року суду залишити без зміни.

Виключити з мотивувальної частини ухвали Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17 вересня 2015 року наступне речення: «Можливість же вирішення питання володіння, визначення та виділу в натурі своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя, за поданням державного виконавця в розумінні ч. 1 ст. 379 ЦПК України, суперечить вимогам ст. 371 ЦК України і дане питання з врахуванням всіх доводів і заперечень сторін (зокрема, надання суду ОСОБА_2 розписка, надана батькам про отримання нею коштів на придбання квартири), враховуючи специфіку даної справи повинно розглядатися у позовному провадженні».

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: