Справа № 369/2909/15-ц Головуючий у І інстанції Дубас Т. В.
Провадження № 22-ц/780/6715/15 Доповідач у 2 інстанції Іванова І. В.
Категорія 4 15.12.2015
УХВАЛА

Іменем України

15 грудня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - Іванової І.В.,

суддів - Гуля В.В., Касьяненко Л.І.

при секретарі - Ярун Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шишкіна А.О., управління Держземагентства у Києво-Святошинському районі Київської області, реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, поділ майна шляхом визнання права власності на частину житлового будинку та земельної ділянки, визнання недійсним шлюбного договору,-

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, який уточнив під час розгляду справи. Зазначав, що з 21 грудня 2007 року до 3 лютого 2015 року перебував з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі. До реєстрації шлюбу з відповідачкою вони, з лютого 2005 року, проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу та за спільні сумісні кошти придбали земельну ділянку загальною площею 0,149 га. за адресою: АДРЕСА_1 на якій збудували житловий будинок загальною площею 253,2 кв.м., житловою площею 166,0 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами. Право власності на все набуте майно було зареєстровано на відповідачку.

Під час шлюбу було придбано автомобіль марки ВMW 530і, 2003 р. випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_1, який зареєстрований на відповідачку. Посилаючись на те, що зазначене майно придбане ними до реєстрації шлюбу, але під час проживання з відповідачкою однією сім'єю без реєстрації шлюбу, за спільні кошти, просив встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з лютого 2005 року по грудень 2007 року. Визнати спільним майном подружжя земельну ділянку загальною площею 0, 149 га в АДРЕСА_1, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за цією ж адресою, автомобіль марки БМВ 530і, 2003 року випуску. Визнати за ним та відповідачкою за кожним, право власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки, житлового будинку та автомобіля марки БМВ 530і, 2003 року випуску.

Крім того, позивач указував, що 02 серпня 2013року ним та відповідачкою було укладено шлюбний договір, яким визначено, що все спірне майно, яке було ними набуто під час проживання однією сім'єю до укладення шлюбу належить на праві власності ОСОБА_3

Але позивач не згоден миритися з умовами контракту, який ним було підписано в результаті обману та під психологічним тиском,. Під час умовляння його підписати шлюбний договір відповідачка наголошувала, що це договір буде формальним, виключно задля її душевного спокою, що вони будуть проживати разом однією родиною як і раніше, і мова про поділ майна та розлучення ніколи не буде йти. Але всупереч моральним засадам суспільства відповідачка ввела його в оману з метою позбавити його будь-яких майнових прав на майно набуте під час спільного проживання.

Тому, позивач посилаючись на те, що умови шлюбного договору ставлять його у надзвичайно невигідне матеріальне становище, просив на підставі статті 103 СК України, статей 203, 231 ЦК України визнати зазначений шлюбний договір недійним.

Відповідачка заперечувала проти позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність, просила у позові відмовити.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 листопада 2015 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилається, що суд не звернув уваги на те, що він не отримав жодного майна в результаті підписання цього шлюбного договору, тобто опинився у вкрай невигідному матеріальному становищі, при цьому відповідачка, погрожуючи залишити його без сина ввела його в оману та завдяки щоденним психологічним тискам, наріканням змусила насильно підписати договір, хоча і не мала наміру для подальшого подружнього життя. Також у скарзі зазначив, що є всі підстави для встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та його поділ, тому просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення його позову.

Відповідачка у запереченнях послалась, що твердження позивача не відповідають дійсності та не підтверджені належними доказами, оскільки з фотографій та показів свідків не випливає достовірність відомостей про тривалість та характер взаємостосунків сторін у період 2005-2007 років. Крім того, вважає, що під час підписання шлюбного договору позивач усвідомлював і мав змогу адекватно оцінювати положення договору та наслідки його укладення.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 21 грудня 2007 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, актовий запис № 2751.

Від шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2, що виданий Києво-Святошинським відділом земельних ресурсів 24.05.2006 року, ОСОБА_3 належить на праві власності земельна ділянка загальною площею 0,149 га., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23.11.2007 року, ОСОБА_3 є власником житлового будинку загальною площею 253, 2 кв.м., житловою площею 166, 0 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами,який знаходиться за адресою АДРЕСА_1

02.08.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шишкіною А.О. було посвідченого шлюбний договір між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, згідно з яким земельна ділянка загальною площею 0,1497 га., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та житловий будинок загальною площею 253,2 кв.м, житловою площею 166,0 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, є особистою приватною власністю відповідачки ОСОБА_3

Пунктом 5 даного шлюбного договору сторони домовились, що рухоме майно, а саме транспортний засіб автомобіль марки ВMW 530і,2003 р. випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_1, який придбано ОСОБА_3 за власні грошові кошти 29 листопада 2012 р. який належить їй на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3, виданого ВРЕР № 1 УДАІ ГУМВС України в м. Києві, вважається її особистою приватною власністю і розпорядження цим майном здійснюватиметься ОСОБА_3 на її власний розсуд.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.02.2015 р. шлюб між сторонами було розірвано.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не доведено наявність між ним і відповідачкою усталених відносин притаманних подружжю саме в період з лютого 2005 року по грудень 2007 року, при цьому позивач та відповідачка укладенням шлюбного договору від 02.08.2013 року, врегулювали свої правовідносини та правовий режим спірного майна, виходячи з принципу свободи договору. При цьому сторони не були позбавлені права визнати у шлюбному договорі факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визначити правовий режим майна, набутого до реєстрації шлюбу, позивачем не надано доказів порушення його прав укладанням даного договору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з частинами першою, дев'ятою статті 7 СК України сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства.

Оскільки договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Так, частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Отже принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства;

Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України.

Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Норми СК України у статтях 57, 60, 61, на підставі частини першої статті 7 цього Кодексу встановлюють принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу є особистою приватною власністю кожного з них.

Згідно з частиною другою статті 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності та справедливості, СК України містить винятки із загального правила, зокрема, у статті 62 цього Кодексу.

На майно, набуте чоловіком та жінкою, які не перебувають у шлюбі між собою або з іншою особою, під час спільного проживання однією сім'єю також поширюється режим спільного сумісного майна подружжя та положення глави 8 СК України, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (стаття 74 СК України).

Таким чином, поряд із нормативним регулюванням правовідносин подружжя (чоловіка і жінки, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі) щодо майна, набутого до шлюбу чи за час шлюбу, закон передбачає договірне рулювання цих правовідносин.

Більш детальна регламентація договірного регулювання відносин між подружжям викладена у статті 64 СК України. У частині першій цієї норми передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Окремим видом договірного регулювання сімейних відносин подружжя є шлюбний договір. У главі 10 СК України (статті 92-103) визначені вимоги до форми, змісту, строку дії та умов шлюбного договору, підстав його розірвання чи визнання недійсним.

Так, відповідно до частини першої статті 93 СК України шлюбний договір регулює майнові відносини між подружжям, визначає їхні майнові права та обов'язки.

У частинах четвертій, п'ятій статті 93 СК України містяться обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Категорія "надзвичайно невигідне матеріальне становище", має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України.

На думку колегії суддів, у даній справі, суд дійшов вірного висновку про недоведеність цієї обставини.

Норма статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права.

Таким чином, оскільки норми сімейного і цивільного законодавства не містять заборони чи обмеження права сторін шлюбного договору у визначені цими сторонами правового режиму майна, набутого ними до шлюбу, висновок суду про відповідність шлюбного договору вимогам СК України та ЦК України є правильним.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду про недоведення позивачем вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та його поділу.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Суд першої інстанції, встановивши правовідносини сторін та те, що правовий режим спірного майна урегульовано шлюбним договором, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Таким чином, рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи і вимогам закону, підстав для його скасування немає.

Порушень норм матеріального та процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 308,314,315 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :