ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 грудня 2015 року м. Київ

Судові палати у цивільних та господарських справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого Сеніна Ю.Л.,
суддів:Барбари В.П.,Берднік І.С.,Гуменюка В.І.,
Ємця А.А.,Жайворонок Т.Є.,Колесника П.І.,
Лященко Н.П.,Романюка Я.М.,Шицького І.Б.,
Яреми А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Приватбанк» до ОСОБА_12, ОСОБА_13 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за заявою ОСОБА_12 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 липня 2015 року,

в с т а н о в и л и :

У листопаді 2013 року публічне акціонерне товариство «Приватбанк» (далі - ПАТ «Приватбанк») звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 24 червня 2008 року між ПАТ «Приватбанк» і ОСОБА_12 укладено кредитний договір, за яким остання отримала 86 тис. 914 доларів США 43 цента зі сплатою 15 % річних та кінцевим терміном повернення коштів до 24 червня 2028 року. У цей же день з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком і ОСОБА_12 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку належний їй на праві власності будинок АДРЕСА_1. У зв'язку з неналежним виконанням боржником зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка станом на 7 листопада 2013 року складала 292 тис. 733 доларів США 6 центів.

Позивач просив: звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу банком з укладенням від імені іпотекодавця договору купівлі-продажу іпотечного майна; отримати витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Реєстр); здійснити реєстрацію договору купівлі-продажу в Реєстрі; отримати дублікати правовстановлюючих документів на іпотечне майно у відповідних установах, підприємствах або організаціях з можливістю здійснення банком усіх передбачених чинним законодавством дій, необхідних для продажу іпотечного майна; виселити відповідачів з будинку, які зареєстровані та проживають у ньому, зі зняттям їх з реєстраційного обліку.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 березня

2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Постановлено: у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 24 червня 2008 року в сумі

292 тис. 733 долари США 6 центів, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) становило 2 млн 338 тис. 937 грн 14 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки - будинок АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_12, шляхом його продажу ПАТ «Приватбанк» з укладенням від імені ОСОБА_12 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією договору купівлі-продажу іпотечного майна у цьому Реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форми власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ «Приватбанк» усіх передбачених чинним законодавством дій, необхідних для продажу предмета іпотеки; рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає примусовому виконанню в період чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»; у решті позову відмовити.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 липня 2015 року касаційну скаргу

ОСОБА_12 відхилено, рішення апеляційного суду залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_12 просить скасувати ухвалу касаційного суду, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, зокрема статті 39 Закону України «Про іпотеку», статей 192, 549, 533, 613 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», статей 1, 3, 4 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_12 наводить ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2012 року, 3 вересня 2014 року та постанови Верховного Суду України від 1 квітня (справа № 3-29гс15) та 27 травня (справа № 6-61цс15) 2015 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ПАТ «Приватбанк», перевіривши наведені заявником доводи, судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України вважають, що заява підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно з пунктами 1, 4 статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Суди під час розгляду справи встановили, що 24 червня 2008 року між ПАТ «Приватбанк» і ОСОБА_12 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 86 тис. 914 доларів США 43 центів зі сплатою за користування кредитом 15 % річних та кінцевим терміном повернення коштів до 24 червня 2028 року.

24 червня 2008 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_12 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку належний їй на праві власності будинок АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 7 листопада 2013 року складала суму 292 тис. 733 доларів США 6 центів, що за курсом НБУ еквівалентно 2 млн 338 тис. 937 грн 14 коп.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позовні вимоги банку, апеляційний суд, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, керувався тим, що відповідачка порушила свої зобов'язання за договором кредиту, тому вона має сплатити заборгованість, що виникла, а згідно з договором іпотеки підлягають задоволенню вимоги банку щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. Суд також вирішив відстрочити виконання рішення в частині звернення стягнення на житловий будинок, який є предметом іпотеки, на період чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Проте в наданих заявником для порівняння судових рішеннях зроблено такі висновки:

- в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2012 року суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що на порушення вимог статті 39 Закону України «Про іпотеку» суд, ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу, не зазначив початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації;

- в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 вересня 2014 року суд касаційної інстанції зазначив, що на порушення вимог статті 39 Закону України «Про іпотеку» судові рішення не містять обґрунтування висновку щодо співмірності вартості предмета іпотеки, на який звернуто стягнення, з розміром заборгованості за кредитом, оскільки вартість квартири на час пред'явлення банком вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки судом не встановлена;

- у постанові від 27 травня 2015 року Верховний Суд України керувався тим, що, ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та посилаючись на загальний розмір заборгованості за кредитним договором, суди не зазначили початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку». Посилання суду на визначення початкової ціни предмета іпотеки під час здійснення виконавчого провадження суперечить вимогам статей 39, 43 цього Закону.

Викладене свідчить про те, що існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме

статті 39 Закону України «Про іпотеку», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Разом з тим зміст наданої для порівняння постанови Верховного Суду України від 1 квітня 2015 року не свідчить про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, яке переглядається, викладеному у цій постанові висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції наведених вище норм матеріального права, судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України виходять з такого.

Відповідно до частини першої статті 39 Закону України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_250/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>«Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Згідно із частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

У справі, яка переглядається, апеляційний суд, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, ухвалив рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу банком з укладенням від імені іпотекодавця з покупцем майна договору купівлі-продажу будь-яким способом.

При цьому, посилаючись на загальний розмір заборгованості, суд не зазначив усіх складових цієї заборгованості, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, не перевірив обґрунтованості їх нарахування, зокрема нарахування штрафів і пені у валюті США, а також на указав початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_250/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>України «Про іпотеку».

Відповідно до статті 3604 ЦПК України Верховний Суд України задовольняє заяву у справі, яка переглядається з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 цього Кодексу, якщо встановить, що судове рішення є незаконним.

Ураховуючи викладене, ухвалені в справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки під час розгляду справи суди не встановили усіх обставин, необхідних для правильного застосування норм матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини, що не дозволяє Верховному Суду України ухвалити нове рішення.

Керуючись статтею 3603 ЦПК України, судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л и :

Заяву ОСОБА_12 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2015 року, рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 березня 2015 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Головуючий Ю.Л. Сенін
Судді:
В.П. Барбара І.С. Берднік
В.І. Гуменюк А.А. Ємець
Т.Є. Жайворонок П.І. Колесник
Н.П. Лященко Я.М. Романюк
І.Б. Шицький А.Г. Ярема