Ухвала іменем україни
16 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЮровської Г.В.,
суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М., Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 07 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 30 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, в якому зазначало, що 26 травня 2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитно-заставний договір № DOKHAR93160082, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 121 889 грн 90 коп. на придбання автомобіля зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення до 25 травня 2015 року.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов договору станом на 25 грудня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі

161 611 грн 08 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 18 938 грн 24 коп.; заборгованість за відсотками за користування кредитом - 8 грн 50 коп.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 142 664 грн 34 коп.

Рішенням Кіровського районного суду м. Донецька від 12 грудня

2011 року з ОСОБА_1 на користь банку стягнуто заборгованість за кредитним договором від 26 травня 2008 року № DOKHAR93160082 станом на 13 вересня 2011 року в розмірі 76 077 грн 75 коп.

На підставі наведеного вище ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість у розмірі

90 133 грн 49 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 85 603 грн 33 коп.; штраф (фіксована частина) - 250 грн; штраф (процентна складова) -

4 280 грн 17 коп.

Заочним рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 07 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 30 липня 2015 року, у задоволенні позову

ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду вказаній нормі процесуального права не відповідають.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами у справі наявність у відповідача заборгованості за кредитним договором від 26 травня 2008 року у розмірі 90 133 грн 49 коп.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанції погодитися не можна.

Судом встановлено, що 26 травня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DOKHAR93160082, згідно з умовами якого їй було надано кредит у розмірі 121 889 грн 90 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,6 % на рік, з терміном повернення до 25 травня 2015 року.

Рішенням Кіровського районного суду м. Донецька від 12 грудня 2011 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 76 007 грн 75 коп. (а. с. 6).

30 серпня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було підписано додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 26 травня 2008 року № DOKHAR93160082, згідно з якою суму заборгованості, що виникла з дати надання позичальником кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди зменшено на 143 346 грн 34 коп., а саме: відсотки у розмірі 8 441 грн 62 коп., комісія у розмірі 63 077 грн 85 коп., пеня у розмірі 71 826 грн 86 коп. Датою остаточного погашення кредиту за договором визначено 30 серпня 2016 року (а. с. 20).

ПАТ КБ «ПриватБанк» у квітні 2015 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, посилаючись на те, що станом на 25 грудня 2014 року заборгованість відповідачки за кредитним договором від 26 травня 2008 року складає 161 611 грн 08 коп., з урахуванням суми, що вже була стягнута за рішенням Кіровського районного суду м. Донецька від 12 грудня 2011 року, просило з підстав, передбачених ст. ст. 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України, стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 90 133 грн 49 коп.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Зокрема, у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). З'ясовується правильність об'єднання кількох однорідних вимог, наявність у позивача інших вимог до відповідача, які можуть бути пов'язаними між собою, для вирішення питання про їх об'єднання або роз'єднання (стаття 126 ЦПК). У відповідача суд з'ясовує суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий).

З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню (предмет доказування; стаття 179 ЦПК).

Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 23 вересня 2015 року, у аналогічній справі № 6-1206цс15, згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК Українипозичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК Українипозикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, у порушення ст. 10, 212 ЦПК України вищевказаного не врахував, встановивши, що рішення Кіровського районного суду м. Донецька від 12 грудня 2011 року про стягнення заборгованості з відповідачки не виконано, не визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, не перевірив наданого позивачем розрахунку заборгованості, не дав йому належної правової оцінки, фактично позбавивши позивача права на захист своїх інтересів, дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлено, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК Українищодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 07 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 30 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська
Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур В.А. Нагорняк Т.О. Писана