АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 13 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2015 року позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом до відповідачів, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 16 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до умов якого, позивач в порядку та умовах визначених договором отримала від ОСОБА_3 позику. 15 липня 2014 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_4 договір про відступлення права вимоги, відповідно до п. 1.1 якого він передав ОСОБА_4, а останній прийняв право вимоги, що належить ОСОБА_3 і стає кредитором за договором позики від 16 грудня 2013 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Позивач вважає, що договір про відступлення права вимоги від 15 липня 2014 року є таким, що порушує її права та не відповідає вимога ст. 512 ЦК України та порушує вимоги первинного договору позики від 16 грудня 2013 року.

Враховуючи вищезазначене, позивач просила суд визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 15 липня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2015 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що 16 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений ОСОБА_5 позики (без номеру), відповідно до умов якого, остання в порядку та умовах визначених договором отримала від ОСОБА_3 позику у розмірі 110000,00 грн.

15 липня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений ОСОБА_5 про відступлення права вимоги за договором позики від 16 грудня 2013 року, за яким первісний кредитор, ОСОБА_3, передав новому кредиторові, ОСОБА_4, а новий кредитор прийняв вимоги, що належать первісному кредиторові, і став кредитором за Договором позики від 16 грудня 2013 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2

ОСОБА_5 про відступлення права вимоги за договором позики від 16 грудня 2013 року, який був укладений 15 липня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, вчинений у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобовязання.

ОСОБА_4 16 липня 2015 року направив позивачці вимогу про повернення суми боргу за договором позики разом з Договором про відступлення права вимоги за договором позики від 16 грудня 2013 року, яким був укладений 15 липня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що посилання позивача на п.7.3. Договору позики від 16 грудня 2013 року є необґрунтованими, оскільки у вищевказаному пункті цього договору встановлено, що умови в ньому можуть буди змінені за взаємною згодою сторін з обовязковим укладенням відповідного документа.

З'ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов'язки сторін, обставини по справі, перевіривши доводи сторін та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Безпідставними є посилання позивача в своїй апеляційній скарзі на порушення процесуальних норм законодавства, зокрема на ст. ст. 625, 628 ЦК України та п.7.3 Договору позики, вважаючи, що жодна із сторін не може в односторонньому порядку змінити субєктний склад Договору позики від 16 грудня 2013 року і, укладений 15 липня 2014 року між відповідачами ОСОБА_5 про відступлення права вимоги підлягає визнанню його такого, що не є дійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Також, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

При цьому, ч. 1 ст. 516 ЦК України встановлено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 3 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Як вбачається з Договору позики від 16 грудня 2015 року, пунктами цього договору не встановлено, що кредитор (стягувач) у зобов'язаннях, що виникли між позивачем та відповідачем, не може бути замінений іншою особою.

А тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог ОСОБА_2 щодо недійсності Договору про відступлення права вимоги від 15 липня 2014 року. Так, зміст вказаного договору не суперечить змісту та положенням Договору позики від 16 грудня 2013 року та не порушує норми процесуального права, а отже не має підстав для визнання його недійсним, тому суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення, яким відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньо повному обсязі зясував права та обовязки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, з дотриманням норм процесуального права. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень процесуального закону, які могли б привести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровської від 13 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

ОСОБА_6