Справа № 466/1998/14 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/5694/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючий суддя: Шумська Н.Л.

судді: Струс Л.Б., Шандра М.М.

секретар: Бадівська О.О.

особи, які беруть участь у справі: пр.-ки ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 25 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа ПАТ «Укрсиббанк» про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 Романівнипро поділ майна,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 25 червня 2015 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа ПАТ «Укрсиббанк» про поділ майна подружжя задоволено; визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частку у АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку у АДРЕСА_1; у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 Романівнипро поділ майна відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_4. В апеляційній скарзі покликається на неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, на невідповідність висновків суду обставинам справи, на порушення норма матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 грудня 2003 року до 04 жовтня 2013 року. 03 травня 2007 року ОСОБА_4 за згодою ОСОБА_5 уклав кредитний договір з АКІБ «УкрСиббанк», придбав згідно договору купівлі-продажу спірну квартиру та уклав Іпотечний договір з АКІБ «УкрСиббанк», предметом якого є спірна квартира. Весь час по сьогоднішній день апелянт особисто без участі ОСОБА_5 сплачує кредит та відсотки по кредиту, самостійно здійснив ремонт та сплачує комунальні послуги. Таким чином, в загальному ОСОБА_4 після розірвання шлюбу сплачено 5657, 89 дол. США та 6011, 42 грн. Враховуючи, що ОСОБА_5 претендує на право власності на половину квартири абсолютно логічно, що половину витрат пов»язаних з утриманням квартири та виплатою кредитного договору за цю квартиру повинна нести саме ОСОБА_5 Крім того, вказує, що прийнявши до одного провадження зустрічний позов, суд встановив, що обидва позови виникають з одних правовідносин, а тому незрозуміло чому відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд мотивував це тим, що вимоги у зустрічному позові «знаходяться за площиною спірних правоідносин». Просить рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 25 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 половину сплачених останніх коштів 2828,94 дол. США та 3005, 71 грн.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши доводи апеляційної скарги та заперечень, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині.

Рішення у частині задоволення первинного позову про поділ спільного майна не оскаржується, тому не переглядається судом в порядку апеляційного розгляду.

Судом першої інстанції правильно визначено правовідношення сторін та встановлено обставини справи, згідно яких квартира 1 по вул..Жовкіській. 17а в м.Львові прибана за час шлюбу і належить на праві спільної сумісної власності сторонам. Частки є рівними, тому за сторонами визнано право власності по 1/2 частці квартири.

Зустрічний позов заявлено у справі 26.05.2014року, ОСОБА_4 заявив вимоги про виділення у власність ОСОБА_5 113/500 ідеальних часток квартири, мотивуючи нерівністю витрат сторін.

У подальшому 03.05.2015р. подано уточнену зустрічну позовну заяву, відповідно до якої ОСОБА_4 зазначає, що у разі задоволення позову ОСОБА_5 про поділ квартири по ? частки, стягнути з неї на користь ОСОБА_4 2828,94 дол. США та 3005,71грн. як половину витрат за крадотом на придбання квартири.

Відповідно до доводів апеляційної скарги, апелянт оскаржує рішення лише у частині відмови у стягненні 2828,94 дол. США та 3005,71 грн., заявляючи про порушення норм процесуального та матеріального права.

Судом першої інстанції застосовано ч.4ст.65 СК, відповідно до якої борги враховуються при поділі майна подружжя.

Зі змісту первинного позову та зустрічної позовної заяви видно, що сторони не заявили вимогу про поділ усього майна подружжя, що давало б суду підстави для застосування ч.4ст.65 СК. Вимога стосувалась лише поділу квартири, а фактично зміни власності з спільної сумісної на спільну часткову, без визначення можливості реального поділу майна. Хоча на судовому засіданні представники визнали наявність іншого майна, яке підлягає поділу. Рішення у частині поділу квартири по 1/2 не оскаржено, тому апеляційний суд позбавлений можливості аналізувати його законність.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз»яснив, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК . Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Якщо шлюбним договором змінено передбачений законом режим спільної сумісної власності, то при розгляді спору про поділ майна подружжя суду необхідно виходити з умов такого договору. При цьому слід мати на увазі, що в силу ч. 4 ст. 93, ч. 1 ст. 103 СК положення шлюбного договору, що ставлять одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище, порушують його права та інтереси, на вимогу такої сторони за рішенням суду можуть бути визнані недійсними з підстав, установлених ЦК (п.22 постанови).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, як вказує Верховний Суд, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох (п.23 постанови).

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню (п.24 постанови).

Тому висновки суду першої інстанції відповідають вимогам матеріального права.

Колегія суддів звертає увагу на невідповідність вимогам процесуальних норм уточненої зустрічної позовної заяви.

Відповідно до ст..118, 119, 123, 124 ЦПК, зустрічний позов подається шляхом подання позовної заяви, позивач має право об»єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов»язаних між собою. Однак подання заявлення позовної вимоги (зустрічної) під умовою не передбачається.

Суд першої інстанції, встановивши невідповідність а формою і змістом зустрічної позовної заяви, повинен був на підставі ч.2ст.124, 121 ЦПК залишити без руху уточнену позовну заяву для усунення недоліків, а саме позивачу за зустрічним позовом належало визначитись чи заявляє він вимогу про стягнення суми, скористається таким правом після вирішення спору за первинним позовом. Крім того, подавши уточнену зустрічну позовну заяву і заявивши нову позовну вимогу майнового характеру, ОСОБА_4 не сплатив судовий збір, відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір».

На стадії апеляційного розгляду така можливість щодо приведення позовної заяви (уточненої зустрічної) до вимог ЦПК втрачена, що не позбавляє ОСОБА_4 звернутись до суду з позовом про поділ майна подружжя, включивши вимогу і про врахування витрат за кредитним договором в інтересах сім»ї.

Тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, вважаючи їх необґрунтованими.

Згідно ст.213 ЦПК рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з»ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд, визнавши, згідно ст.308 ЦПК, що судом першої інстанції ухвалено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не ставлять під сумнів правильність висновків суду, відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін.

Керуючись ст.303, п.1ч.1ст.307, 308, п.1ч.1ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 25 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення й може бути оскаржена протягом 20-ти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Н.Л. Шумська

Судді: Л.Б. Струс

ОСОБА_6