Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Кострицький В.В.
Справа № 417/385/15-ц
Провадження № 22ц/782/741/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2015 року

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого судді Кострицького В.В.

суддів Авалян Н.М., Коротких О.Г.,

при секретарі Коротенко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі апеляційного суду Луганської області у місті Сєвєродонецьку апеляційну скаргу виконувача обов'язків прокурора Луганської області, який виступає в інтересах держави, на ухвалу Марківського районного суду Луганської області від 15 квітня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл спадкового майна та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

встановила:

13.03.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розподіл спадкового майна та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

Сторони по справі надали суду першої інстанції заяву про укладення мирової угоди в якій просили суд визнати умови мирової угоди, укладеної між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а провадження у справі закрити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадщини за заповітом на:

- житловий будинок, який знаходиться за адресою: село Тернівка Марківського району Луганської області, вулиця 8 Березня, будинок № 1 (один);

- земельну ділянку площею 0,8500 гектарів у межах згідно з планом, яка розташована на території Гераськівської сільської ради Марківського району Луганської області, передану для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; ведення особистого підсобного господарства, належну померлій ОСОБА_4 на підставі державного акту на право приватної власності на землю 1У- ЛГ № 078683, виданого Гераськівською сільською радою 25 грудня 2000 року. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 94;

- земельну частку (пай) розміром 2.85 умовних кадастрових гектарів у землі, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства імені ОСОБА_5, село Гераськівка Марківського району Луганської області, належну померлій ОСОБА_4 на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серія ЛГ № 0064935, виданого Марківською райдержадміністрацією в грудні 1996 року згідно розпорядження Марківської РДА № 466/5 від 02 грудня 1996 року. Зареєстровано у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 185;

- земельну ділянку площею 6.72 гектарів у межах згідно з планом, яка розташована на території Гераськівської сільської ради Марківського району Луганської області, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належну померлій ОСОБА_4 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку ЛГ № 028509, виданого Марківською райдержадміністрацією 28 грудня 2000 року. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 20;

- грошові вклади на компенсаційному рахунку № 91551-15, який розміщений в ТВБВ № 10012/0162 філії Луганського обласного управління Акціонерного Товариства «Ощадний банк України», належний померлій ОСОБА_4 на підставі ощадної книжки.

Ухвалою Марківського районного суду Луганської області від 15 квітня 2015 року визнано мирову угоду між сторонами та закрито провадження по справі.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, виконувач обов'язків прокурора Луганської областізвернувся до суду з апеляційною скаргою на неї, просив суд ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. При цьому апелянт посилався на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а саме вимог ст. ст. 2, 80,175,179, 213, 214 ЦПК України, ст. 1270, 1272 ЦК України, ст.ст. 4, 6 Закону України «Про судовий збір», Закону України «Про нотаріат».

Також апелянт посилається на те, що спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України, Законами України «Про нотаріат», «Про міжнародне приватне право», іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права.

Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів.

Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування».

У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 зазначено, що обставини, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 179 Цивільного процесуального кодексу України) у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі.

Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця, постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Апелянт зазначає, що вказані документи відсутні у матеріалах справи № 417/385/15-ц, що свідчить про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч. 1 ст. 1272 ЦК України).

Враховуючи відсутність у цивільній справі матеріалів спадкової справи, зокрема, заяв сторін про прийняття спадщини, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про можливість затвердження мирової угоди, оскільки у останнього відсутні підстави для висновку про прийняття спадщини відповідачем.

Наявність заповіту та встановлення факту родинних відносин між померлою та сторонами у справі не дає підстав для прийняття ухвали про визнання мирової угоди, оскільки, таким чином судом лише встановлено право сторін на спадщину, а не факт її прийняття відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

20 листопада 2015 року від позивача надійшли заперечення на апеляційну скаргу в яких він просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення. Позивач в запереченнях на апеляційну скаргу прокурора звертає увагу суду на ту обставину, що прокурор не мав повноважень на представництво та не обґрунтував підстави представництва. Судова колегія не погоджується з зазначеною позицією позивача так як відповідно до пункту 2 статті 121 Конституції України на прокуратуру України покладається функція представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.Частиною 2 статті 45 ЦПК України передбачено, що з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. Відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі у справі, порушеній за позовом (заявою, поданням) іншої особи. Враховуючи відсутність органу, уповноваженого державою здійснювати контроль за надходженням судового збору до спеціального фонду Державного бюджету, прокурор, звертаючись з вказаною апеляційною скаргою мав на меті захист економічних інтересів держави. Посилання в запереченнях на ту обставину , що «відповідачі у справі ОСОБА_6 відповідно до ст..1274 ЦК України відмовився від належної йому долі у спадковому майні на користь позивача свого сина ОСОБА_7» (а.с.59) не є відносним до обставин справи так як відповідач у справі ОСОБА_3 а позивач ОСОБА_2.

Сторони належним чином були повідомлені про час та місце судового розгляду справи. Заслухавши доповідача, , прокурора відділу прокуратури Луганської області ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до статті 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову.

Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну заяву. Якщо мирову угоду або повідомлення про неї викладено в адресованій суду письмовій заяві сторін, ця заява приєднується до справи.

До ухвалення судового рішення у зв'язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз'яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення.

У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

Визнаючи мирову угоду між сторонами та закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про те, що мирова угода не протирічить закону, не порушує права, свободи та інтереси сторін і інших осіб.

Так, із матеріалів справи вбачається, що в позовній заяві ОСОБА_2 зазначає, що 14 вересня 2014 року померла його бабушка по лінії матері, ОСОБА_4, постійна мешканка села Тернівки Марківського району Луганської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Померла заповіла йому усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що її буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право.

Згідно заяви позивача він є єдиним спадкоємцем за заповітом, відповідач по справі ОСОБА_3, дочка померлої, відповідно до ст. 1241 ЦК України має право на обовязкову частку у спадковому майні.

Позивач посилається на те, що в державній нотаріальній конторі вони не можуть оформити спадщину через спір, який виник між ними з приводу розподілу спадщини, та визначенні часток.

Після відкриття провадження по справі сторони звернулися до суду з заявою про визнання мирової угоди (а.с. 26-27).

П. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» розяснено, що якщо сторони виявили намір укласти мирову угоду, то при необхідності їм може бути надана можливість оформити умови мирової угоди, для чого суд оголошує перерву в судовому засіданні. У разі якщо умови мирової угоди не суперечать закону, не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб (не сторін), суд визнає мирову угоду та закриває провадження у справі.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов поспішного висновку про застосування положень ст. 175, 205 ЦПК України.

Відповідно відповіді Герасківської сільської ради Харківського району №02.13-308 від 11.12.2015 року померла ОСОБА_9 на день смерті проживала одна. Так суд першої інстанції не врахував положень, що відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім'я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. В матеріалах справи взагалі відсутні відомості про те, що сторони зверталися до нотаріальної контори для прийняття спадщини за законом. Копії документів наданих позивачем не завірені належним чином.

Також відповідно до ст. 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову.

Проте, відповідно до укладеної між позивачем та відповідачами у справі мирової угоди, відповідач по справі відмовилась від прийняття спадщини на користь позивача, що суперечить змісту ст. 175 ЦПК України.

Суд мав звернути увагу сторін на те, що при прийнятті спадщини в загальному порядку згідно ст. 1268 ЦПК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Таким чином, на думку колегії суддів, умови мирової угоди, визнаної ухвалою Марківського районного суду Луганської області від 15 квітня 2015 року, суперечать закону, а тому суд першої інстанції повинен був постановити ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжити судовий розгляд.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.311 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

При таких обставинах колегія суддів вважає за необхідне скасувати ухвалу Марківського районного суду Луганської області від 15 квітня 2015 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Питання стягнення судового збору вирішити у відповідності до ухвали апеляційного суду від 20 листопада 2015 року.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.307, 311, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргувиконувача обов'язків прокурора Луганської області, який виступає в інтересах держави, задовольнити.

Ухвалу Марківського районного суду Луганської області від 15 квітня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл спадкового майна та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, скасувати справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: