РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/1259/15-ц

08 грудня 2015 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуюча суддя Грипіч Л. А.

з участю секретаря Мельник Р. М.

представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Костопіль цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання позики та розписки від 20 травня 1999 року недійсними,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики та розписки від 20 травня 1999 року.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що договір позики з ОСОБА_4 він не укладав, а розписка була написана під тиском. Відповідач разом зі своєю донькою ОСОБА_5 змусили його написати розписку, що він бере у позику від відповідача 2360 дол. США. Звідки ОСОБА_4 взяла таку суму, позивачу не відомо. За таких обставин позивач вважає розписку та договір позики грошових коштів такими, що не відповідають вимогам закону. Просив визнати їх недійсними та стягнути з відповідача судовий збір в сумі 243,60 грн.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав та просив задовольнити його в повному обсязі з підстав, в ньому зазначених.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 позов не визнала, пояснивши, що позивач позичив у неї 1000 дол.США . Як пояснив їй позивач гроші йому потрібні на потреби церковної парафії, а саме виготовлення свічок. Оскільки, ОСОБА_3 кошти не повертав, то вона звернулася до нього, щоб він написав розписку про те, що він бере в позику 2 360 дол. США, що по курсу НБУ становить 9440 грн. під 5% терміном до 30.12.1999 року. Розписка написана 20 травня 1999 року, однак борг до теперішнього часу так і не повернув.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову ОСОБА_3 про визнання позики та розписки від 20 травня 1999 року недійсними покликаючись на те, що немає для цього правових підстав. Оскільки позивач частково повертав на протязі 2000-2014 років частинами позичені кошти, що свідчить про визнання ним свого боргу. Крім того, рахує що позивачем вибраний неналежний спосіб захисту цивільних прав.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, показання свідка та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено такі факти та відповідні правовідносини.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 20 травня 1999 року ОСОБА_3 написав розписку, в якій зазначив, що він бере в позику 2 360 дол. США, що по курсу НБУ становить 9440 грн. під 5% терміном до 30.12.1999 року в ОСОБА_4, що проживає в с.Пісків.

За ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до вимог ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Аналогічні норми містив і Цивільний кодекс Української РСР (1963 року), який був чинним на момент написання розписки, 20.05.1999 року. Так, ст.58 ЦК (1963 року) визначала, що недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода) .

Згідно вимог ст.48 цього ж Кодексу угода повинна відповідати вимогам закону

Відповідно до ст.374 ЦК (1963 року) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості.

Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Згідно з вимогами ст.375 цього ж Кодексу договір позики на суму понад п'ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі.

Таким чином, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, розписка не є письмовою формою договору позики і не замінює її.

Розписка позичальника або інший борговий документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей, є лише борговим документом, що підтверджує укладання договору позики. Розписка або інший борговий документ, якщо вони знаходиться у позикодавця, засвідчують факт приймання грошей або речей позичальником.

Боргові документи повинні підтверджувати дві обставини: по-перше, факт отримання боржником грошей або речей, їх кількість, рід та якість, по-друге, волевиявлення боржника у певний строк повернути речі.

Аналізуючи зміст розписки, суд прийшов до висновку, що вона не є доказом на підтвердження укладання договору позики між сторонами, оскільки не посвідчує факт передання відповідачем грошей позивачці.

Факт укладання договору позики також не був підтверджений іншими письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису, тощо.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що договір позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладеним не був.

Згідно роз'яснень, наданих в п.8 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

За вищевказаних обставин суд не знаходить підстав для визнання договору позики недійсним.

Також не підлягає задоволенню вимога позивача щодо визнання розписки недійсною та такою, що не відповідає вимогам закону, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту положень ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Кожна особа має право на судовий захист.

Захист же цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений ст. 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Таким чином, визнання розписки, яка може бути лише доказом, що підтверджує укладання договору позики, недійсною не передбачено діючим законодавством в якості способу захисту прав.

У зв'язку з тим, що судом було відмовлено у задоволенні позову, та відповідно до вимог ст.88 ЦПК України не підлягає стягненню з відповідача розмір сплаченого при подачі позову судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 11, 60, 88, 208, 209, 212 -215 ЦПК України, ст.ст. 48,58,374,375 ЦК Української РСР (1963 року), ст. ст. 638, 1046, 1047 ЦК України, п.8 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання позики та розписки від 20 травня 1999 року недійсними - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Рівненської області через Костопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяОСОБА_6