УХВАЛА

іменем україни

16 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні, виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, визнання права власності, виділ у натурі земельної ділянки та зняття з реєстрації за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 10 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона є власником 3/4 частин житлового будинку та 3/4 частин земельної ділянки по АДРЕСА_1; 3/4 частин житлового будинку АДРЕСА_2 у цьому ж селі, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,25 га за указаною адресою, що перебуває у фактичному користуванні співвласників цього житлового будинку.

Відповідачка є власником 1/4 частини указаного житлового будинку АДРЕСА_1 та 1/4 частини земельної ділянки й 1/8 частини житлового будинку АДРЕСА_2 Між ними виник спір щодо користування спільною частковою власністю.

З урахуванням зазначеного та уточнених вимог, позивачка просила припинити право власності відповідачки на зазначені її частки у житлових будинках, визнавши за нею право власності на указане майно та виділити ОСОБА_4 в натурі земельну ділянку площею 0, 0625 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку й господарських споруд по АДРЕСА_1 власником якої вона є, у рахунок іншої матеріальної компенсації.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 липня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Припинено право власності ОСОБА_4 на 1/8 частку у спільному майні - житловому будинку АДРЕСА_2 Припинено право власності ОСОБА_4 на 1/4 частку у спільному майні - житловому будинку АДРЕСА_1 та на 1/4 частину земельної ділянки, на якій розташований цей будинок. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину житлового будинку та земельної ділянки, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовані по АДРЕСА_1 Визнано за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 в рахунок іншої матеріальної компенсації. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/8 частину житлового будинку АДРЕСА_2 Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію у розмірі 25 120 грн. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 10 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, виходив із того, що за положеннями ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, а співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки, яка може бути надана за його згодою, з припиненням права на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію.

При цьому зазначав, що відповідачка здійснила відчуження своєї частини нерухомого майна по АДРЕСА_1 шляхом укладення договору дарування, але, на думку районного суду, правовідносини, які стосуються указаного майна, не стосуються цього спору.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що на час ухвалення рішення ОСОБА_4 не була власником частини будинку й земельної ділянки по АДРЕСА_1, виділ якого здійснив суд, тобто була неналежним відповідачем у справі.

Проте повністю погодитись з такими висновками судів не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником 3/4 частин житлового будинку АДРЕСА_1; 3/4 частин житлового будинку АДРЕСА_2 у цьому ж селі, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,25 га за указаною адресою, що перебуває у фактичному користуванні співвласників цього житлового будинку.

ОСОБА_4 була власником 1/4 частини житлового будинку й 1/4 частини земельної ділянки по АДРЕСА_1, яку за договором дарування від 17 березня 2015 року, тобто до ухвалення рішення районним судом, подарувала малолітньому ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, від імені якого діяла мала ОСОБА_7

ОСОБА_4 є власником 1/8 частини житлового будинку АДРЕСА_2

Між сторонами є спір щодо користування спільною частковою власністю.

У силу положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Згідно з положеннями ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина 2 статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Згідно ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тобто вказані норми ЦК України є різними за своєю правовою природою і кожна з них є окремою підставою для пред'явлення позову, оскільки перша з них передбачає право власника, який виділяється, на частку зі спільного майна, а друга - можливість за позовом інших співвласників припинити право особи на частку у спільному майні.

У зв'язку з наведеним застосування районним судом одночасно двох взаємовиключних норм є неможливим.

При цьому грошова або інша майнова компенсація відповідно до ст. 364 ЦК України може бути виплачена співвласнику, який виділяється, лише за його згодою. Водночас відповідно до ст. 365 ЦК України згоди особи, право якої на частку у спільному майні припиняється, на отримання компенсації за його частку не потрібно (позивачу лише необхідно внести вартість частки, право на яку припиняється, на депозитний рахунок суду).

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову і застосовуючи ст. 364 ЦК України, апеляційний суд виходив із того, що на час ухвалення рішення ОСОБА_4 не була власником указаної частини будинку й земельної ділянки по АДРЕСА_1, виділ якого здійснив суд, тобто була неналежним відповідачем у справі.

Проте у порушення ст. 303 ЦПК України не перевірив обґрунтованість рішення районного суду щодо іншого нерухомого майна, зазначеного у позові, зокрема щодо частини житлового будинку АДРЕСА_2

Згідно з ч. 4 ст. 10, пп. 1, 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зобов'язаний роз'яснити особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, сприяти здійсненню їхніх прав, а також районний суд повинен уточнити позовні вимоги та вирішити питання про склад осіб, які братимуть участь у справі згідно з процедурою, передбаченою ст. 33 ЦПК України.

Обґрунтовуючи заперечення проти позову та доводи апеляційної скарги, відповідачка посилалась на те, що суд неправильно визначив обсяг належного їй на праві власності майна.

При цьому указувала на те, що на час вирішення спору вона не є власником 1/4 частини житлового будинку й 1/4 частини земельної ділянки по АДРЕСА_1, щодо якого заявлені позовні вимоги, на необхідність заміни у порядку ст. 33 ЦПК України належного відповідача, звертала увагу суду на положення ст. 364 ЦК України та ст. 365 ЦК України, якими обґрунтовувались позовні вимоги і які за своєю природою є взаємовиключними (а. с. 236-237).

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України суди на зазначені положення закону уваги не звернули, не перевірили доводів сторін як на підтвердження так і на заперечення позову, не визначилися з характером спірних правовідносин та правовою нормою, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин; не встановили фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не вирішили питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.

При цьому, посилання районного суду про те, що правовідносини, які стосуються спірного майна, яке перейшло у власність іншої особи, і не є власністю відповідача на час розгляду справи та підлягають захисту в іншому порядку є неправильними, оскільки позивачем заявлені вимоги про виділ частки (припинення частки) спільної часткової власності і вирішення цього питання прямо пов'язано з правами та обов'язками усіх його співвласників, а тому вони мають бути залучені до участі у справі у якості відповідачів та скористатись процесуальними правами сторони у справі, оскільки вирішення заявленого позову у цьому провадженні може вплинути на їх права та обов'язки, як співвласника спільної часткової власності.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлено, судові рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 10 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик