Провадження №22-ц/784/3041/15
Справа № 474/979/15-ц
Провадження № 22ц/784/3041/15 Головуючий в 1 інстанції Cокол Ф.Г.
Категорія: 30 Доповідач Маляренко І.Б.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі :

Головуючого: Маляренко І.Б.

Суддів: Лисенка П.П., Темнікова В.І.,

За участю секретаря: Харитонової В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 12 листопада 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист гідності та честі, відшкодування моральної шкоди та відшкодування збитків,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про захист гідності та честі, відшкодування моральної шкоди та відшкодування збитків.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказував, що 11 вересня 2015 року у Врадіївському районному Будинку культури, який розташований за адресою: смт. Врадіївка, вул. Маяковського, 94, проводився публічний захід - звіт Врадіївського селищного голови громади смт. Врадіївка, на якому були присутні керівники підприємств та організацій, представники політичних партій, громадських організацій, актив та жителі селища, та проводилася відеозйомка даного заходу.

Під час публічного виступу позивача щодо звіту Врадіївського селищного голови відповідач ОСОБА_2 публічно довів до відома усіх присутніх негативну та недостовірну інформацію щодо дій позивача та його дружини, які містять ознаки злочину, а саме, щодо самовільного захоплення землі та розповсюдження наркотиків.

Також відповідач стверджував, що він володіє даною інформацією, і цей вислів є фактичним твердженням, і у випадку звернення позивача до суду надасть відповідні докази.

За таких обставин позивач вважав, що публічний виступ відповідача із фактичним обвинуваченням його в розповсюдженні наркотиків, є поширенням недостовірної інформації, є таким, що ганьбить його гідність, честь та ділову репутацію.

Посилаючись на викладене, просив визнати недостовірною поширену відповідачем інформацію щодо розповсюдження ним наркотичних засобів та самовільного заняття земельних ділянок у центральному парку смт. Врадіївка, а поширення відповідачем даної інформації - порушенням його особистого майнового права;

визнати дії відповідача по поширенню недостовірної інформації щодо розповсюдження позивачем наркотичних засобів та самовільного заняття земельних ділянок у центральному парку смт. Врадіївки протиправними і зобов'язати відповідача в 10-денний строк спростувати поширену інформацію шляхом опублікування в районній газеті Вісник Врадіївщини та оприлюднення резолютивної частини рішення суду із особистим вибаченням шляхом особистого виступу в мережі кабельного телебачення смт. Врадіївки;

стягнути з відповідача на його користь компенсацію за завдану моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.;

стягнути з відповідача на його користь кошти на відшкодування збитків в розмірі 2 623 грн.

Рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області від 12 листопада 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у звязку з допущеним судом порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідача, пояснення апелянта, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає скаргу такою, що задоволенню не підлягає.

Так, відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно із законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, 11.09.2015 року в районному Будинку культури, який розташований за адресою: вул. Маяковського, 94, смт. Врадіївка Миколаївської області, проводився публічний захід - звіт Врадіївського селищного голови громаді смт. Врадіївка, на якому в присутності невизначеного кола осіб відповідач ОСОБА_2публічно зазначив (дослівно): Я хотів би Вам задати питання. Ви посилаєтеся, тоді я чув у вашому виступі багато раз, на закон, законність. Так! Наскільки я розумію, Ви його шануєте. Це дуже добре. Да, і дотримуєтеся. А от відповідьте мені, а чи можна приватному підприємцю захопити частину парку, де відпочивають люди, коло пам'ятника погибшим воїнам, яких ви шануєте, тому що я знаю, що Ви афганець. І в тому парку, і в тому парку, у цьому своєму обійсті приторговувати потрошку наркотиками. Після репліки присутньої особи, відповідач зазначив (дослівно): Це серйозне звинувачення! Я хотів би, щоб міліція, прокуратура, вони більш досконало вивчили це питання. І дайте мені відповідь на цьому, яким чином ви туди попали, як ви той парк захватили, і чому це отак там діється. На запитання позивача, чи це твердження чи домисли, відповідач зазначив (дослівно): Якщо я, якщо я помиляюся, так Ви маєте право подати, тим більше, що Ви на закони спираєтеся, до суду. Я буду відповідати перед всією громадою. А я постараюся Вам доказати в суді, що це іменно так, те, що я кажу. Ви зрозуміли мене? От будьте Ви. Якщо Ви докажете в суді, що це не так.

Згідно з інформацією Товариства з обмеженою відповідальністю Екран № 19 від 30.10.2015 року звіт Врадіївського селищного голови, який проводився 11.09.2015 року, транслювався в записі у повному обсязі по кабельному телебаченню ТОВ Екран 12.09.2015 року.

Відмовляючи у задоволенні заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що під час свого виступу відповідач не вказував на конкретні факти чи обставини, а оперував загальними критичними фразами, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як роз'яснив Верховний Суд України у п.15 Постанови Пленуму №1 від 27 лютого 2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Між тим, відповідно до ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Як роз'яснив Верховний Суд України у п.18 Постанови Пленуму №1 від 27 лютого 2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Як вбачається із змісту виступу відповідача, ним фактично було задано питання: «Чи можна приватному підприємцю захопити частину парку, де відпочивають люди, коло пам'ятника загиблим воїнам, і в тому парку, у цьому своєму обійсті приторговувати потрошку наркотиками?» І далі «Це серйозне звинувачення! Я хотів би, щоб міліція, прокуратура, вони більш досконало вивчили це питання. І дайте мені відповідь, яким чином ви туди попали, як ви той парк захватили, і чому це отак там діється».

При цьому, як зазначив сам позивач, у 2001 році його дружиною ОСОБА_4 було придбано у власність будівлю літнього кінотеатру та суміжну будівлю тиру, що розташовані в парковій зоні селища Врадіївка, на теперішній час правомірність користування земельними ділянками під зазначеними будівлями не визначена, спір вирішується в судових інстанціях.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини визначає, що при вирішенні спору про спростування недостовірної інформації суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з положеннями ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При зверненні до суду із позовом про захист честі, гідності, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди та відшкодування збитківпозивачем не надано належних та допустимих, у розумінні положень ст.57-59 ЦПК України, доказів того, що вказана інформація носить характер фактичних тверджень, а не оціночних суджень.

Посилання відповідача на те, що правдивість висловленого ним у запитанні до позивача він доведе в суді в разі необхідності, не робить сказаного ним інформацією із зазначенням фактичних даних.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відмови у

задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недостовірною поширеної відповідачем інформації щодо розповсюдження ним наркотичних засобів та самовільного заняття земельних ділянок у центральному парку смт. Врадіївка, а також в частині визнання дій відповідача по поширенню недостовірної інформації щодо розповсюдження позивачем наркотичних засобів та самовільного заняття земельних ділянок у центральному парку смт. Врадіївки протиправними є законним і обґрунтованим.

Проте колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції щодо визначення статусу позивача ОСОБА_1 як публічної особи.

До даного висновку суд дійшов з урахуванням того, що позивач є фізичною особою-підприємцем, був кандидатом на посаду селищного голови на місцевих виборах 2015 року, є представником Громадської організації «Врадіївське віче».

Законодавство України не містить визначення «публічна особа».

Проте це поняття визначене, зокрема, Резолюцією 1165 (1998) Парламентської ОСОБА_5 Європи про право на недоторканість особистого життя та Конвенцією ООН проти корупції від 31 жовтня 2003 року, і у відповідності до них позивача ОСОБА_1 не можна ідентифікувати як посадову особу.

Оскільки, як уже зазначалося вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заявлені позивачем вимоги щодо захисту честі та гідності не підлягають задоволенню, то зайвим вважає колегія суддів наведення судом в оскаржуваному рішенні підстав незаконності вимог ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди та відшкодування збитків, оскільки, як зазначено самим судом, ці вимоги є похідними від основних вимог.

За таких обставин і з урахуванням положень ст. 309 ЦПК України колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні із виключенням з його мотивувальної частини визначення статусу ОСОБА_1 як публічної особи і обґрунтування незаконності заявлених ним позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди та відшкодування збитків.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 303,307,309,316 ЦПК України,колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 12 листопада 2015 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення визначення статусу ОСОБА_1 як публічної особи і обґрунтування незаконності позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині відшкодування моральної шкоди та відшкодування збитків.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає чинності негайно, але протягом 20 днів може бути оскаржене

шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: