Провадження №22-ц/784/2939/15
Провадження №22-ц/784/2939/15 Головуючий суду першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 27 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Локтіонової О.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участі відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк

на рішення Центрального районного суду м.Миколаєва

від 09 жовтня 2015 року,

ухвалене за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі Банк або ПАТ КБ «Приватбанк») до ОСОБА_4 (ОСОБА_4) Валентинівни про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

15 листопада 2013 року Банк пред'явив до суду зазначений позов, який в подальшому уточнював та обґрунтовував наступним.

26 грудня 2007 року між ним та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у сумі 6900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 24% річних з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачкою умов договору з 11 червня 2012 року по 30 квітня 2015 року у неї утворилася загальна заборгованість за кредитним договором у сумі 8233 грн.23 коп., яка складається з заборгованості за відсотками у сумі 4184 грн.13 коп. та заборгованості по сплаті комісії в сумі 4049 грн.10 коп.

Оскільки відповідачка порушила умови договору щодо своєчасного погашення заборгованості за кредитом, позивач просив стягнути з неї кредитну заборгованість та судові витрати.

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 09 жовтня 2015 року в задоволенні позову Банку відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач подав на нього апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову Банку, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було пропущено строк, у межах якого він міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з огляду на таке.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В разі порушення зобов'язання наступають наслідки, визначені ст.611 ЦК України та умовами договору. Зокрема, кредитор має право вимагати відшкодування збитків та сплати пені або штрафу відповідно до умов договору.

Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та пята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно з ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 26 грудня 2007 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено договір шляхом написання заяви, яка разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами складає між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 договір про надання банківських послуг.

Відповідно до умов договору ОСОБА_3 отримала кредит у сумі 6900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 24% річних з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (травень 2008 року).

Згідно з свідоцтвом про зміну імені серії 1-ФП №001756 ОСОБА_3 15 жовтня 2008 року змінила імя на ОСОБА_4.

Розрахунок заборгованості Банку вказує, що відповідачка належним чином не виконувала своїх зобовязань за вказаним кредитним договором, унаслідок чого в неї виникла перед ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість станом на 30 квітня 2015 року у сумі 8233 грн.23 коп., яка складається з заборгованості за відсотками у сумі 4184 грн.13 коп. та заборгованості по сплаті комісії в сумі 4049 грн.10 коп., яка утворилася за період з 11 червня 2012 року.

Останній платіж відповідачка здійснила 29 лютого 2008 року.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що перебіг трирічного строку позовної давності щодо місячних платежів почався після несплати відповідачем чергового платежу (31 березня 2008 року), а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (31 травня 2008 року).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачка неналежно виконувала свої зобов'язання за договором щодо повернення суми кредиту, однак на момент звернення Банку до суду з позовом про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором, а саме 15 листопада 2013 року (а.с.66), трирічний строк щодо стягнення тіла кредиту, відсотків та комісії і річний строк щодо стягнення неустойки, в межах яких Банк може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, сплинув.

Колегія суддів не приймає до уваги положення п.5.12 Правил користування платіжною карткою (а.с.58) щодо встановлення позовної давності тривалістю 5 років, оскільки це є порушенням вимог ст.259 ЦК України, нормами якої передбачена необхідність укладення у письмовій формі договору про збільшення позовної давності.

Відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Проте, позивач не робив заяв та клопотань щодо поважності причин пропущення позовної давності, а також не встановлені такі поважні причини й при розгляді справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Посилання апелянта на те, що пропуск строку позовної давності за тілом кредиту жодним чином не впливає на його право щодо стягнення з боржниці відсотків та комісії за період з 11 червня 2012 року по 30 квітня 2015 року, оскільки відповідачка не повернула позику і продовжує нею користуватися, колегія суддів вважає безпідставними.

Строк позовної давності, у межах якого Банк міг звернутися до суду з вимогою про стягнення з відповідачки тіла кредиту, ним пропущено, а отже тіло кредиту не підлягає стягненню. Таким чином, жодного нарахування відсотків на суму тіла кредиту після спливу строку позовної давності є неможливим.

Стаття 1048 ЦК України передбачає право кредитора на отримання від боржника відсотків до дня повернення позики.

Однак, повернення позики у даному випадку у добровільному порядку не відбулося, а у примусовому є неможливим, оскільки позивач у належний строк не звернувся з позовом до суду.

Керуючись ст.ст.303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" відхилити.

Рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 09 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: