Провадження № 2/127/5193/15
17 грудня 2015 року м. Вінниця
Вінницький міський суд Вінницької області
в складі головуючого судді: Гриневича В.С.,
при секретарі: Малику О.В.,
представника позивача: ОСОБА_1
Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, в якій просило:
В забезпечення своєчасності виконання зобовязань по кредитному договору № CNL-В00/276/2006 від 29.11.2006 року між Банком та ОСОБА_3 (далі - відповідач 2) був укладений Договір поруки №СR?В00/276/2006 від 29.11.2006 року. Поручитель прийняв на себе зобовязання відповідати за повне та своєчасне виконання відповідачем 1 його зобовязань перед позивачем за кредитним договором, в повному обсязі таких зобовязань. Також п.п.1.2. договору поруки передбачено, що відповідач 2 і відповідач 1 відповідають як солідарні боржники, і Банк (позивач) може звернутися з вимогою про виконання боргових зобовязань як до боржника (відповідач 1) так і до поручителя (відповідач 2), чи до всіх одночасно.
На думку позивача, враховуючи те, що термін повернення кредиту в повному обсязі був визнаний позивачем таким, що настав, а заборгованість за кредитним договором у встановлений строк не сплачена, позивач отримав право звернення стягнення на предмет іпотеки.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві.
Відповідач 1 ОСОБА_2 та його представник в судове засідання не зявилися хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується підписом представника позивача у розписці від 10.12.2015р. (а.с. 172), про причини своєї неявки суд не повідомив. При цьому, в судових засіданнях 15.10.2015р., 03.11.2015р., а також у листі від 11.11.2015р. (а.с. 142) ОСОБА_2 пояснював, що погоджується з наявною заборгованістю за кредитним договором та має намір реалізувати квартиру, яка передана в іпотеку банку, з метою погашення заборгованості перед банком, проте всі спроби продати квартиру закінчилися безрезультатно, оскільки на ринку нерухомості немає попиту на його квартиру.
Відповідач 2 ОСОБА_6 в судові засідання, призначені на 09.09.2015р., 28.09.2015р., 15.10.2015р., 03.11.2015р., 12.11.2015р., 01.12.2015р., 10.12.2015р. та 17.12.2015р. не зявлялася, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, шляхом направлення судових повісток на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача. Конверти з повістками про виклик в судове засідання в усіх випадках повернулися на адресу суду з відміткою відділення поштового звязку «за закінченням терміну зберігання».
Згідно з частиною 1 статті 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
При цьому, слід зазначити, що відповідач ОСОБА_2, в попередніх судових засіданнях зазначав, що ОСОБА_6 його колишня дружина, яка на даний час проживає окремо, їй відомо про розгляд даної справи, однак вона не виявляє цікавості в результаті її розгляду.
З огляду на зазначене суд вважає, що ОСОБА_6 належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, однак не зявилася до суду з невідомих причин.
Відповідач 3 ОСОБА_4 також в судові засідання, призначені на 09.09.2015р., 28.09.2015р., 15.10.2015р., 03.11.2015р., 12.11.2015р., 01.12.2015р., 10.12.2015р. та 17.12.2015р. не зявлялася, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, шляхом направлення судових повісток на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача. Конверти з повістками про виклик в судове засідання в усіх випадках повернулися на адресу суду з відміткою відділення поштового звязку «за закінченням терміну зберігання»
При цьому, слід зазначити, що відповідач ОСОБА_2, в попередніх судових засіданнях зазначав, що ОСОБА_7 його мати, яка на даний час хворіє та не може самостійно пересуватися, їй відомо про розгляд даної справи, та представляти її інтереси буде саме її син ОСОБА_2. Однак, надане ОСОБА_2 доручення від імені ОСОБА_4 (а.с. 176) судом не прийнято до уваги, оскільки останнє не відповідає вимога статті 42 ЦПК України.
З огляду на зазначене суд вважає, що ОСОБА_4 належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Таким чином, враховуючи неявку в судові засідання відповідачів 2 та 3, а також неявку в судове засідання 17.12.2015р. відповідача 1, з урахуванням приписів ст.ст. 169, 224 ЦПК України суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідачів в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і представник позивача не заперечував проти такого порядку розгляду справи.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на таке.
Відповідач 1, в свою чергу, зобовязався прийняти, належним чином використати та повернути позивачу кредитні кошти у строки, зазначені в кредитному договорі, а також сплатити відповідну платню за користування кредитом, в порядку та на умовах, що визначені в кредитному договорі.
Як вбачається з розділу 3 частини 1 кредитного договору сторони домовилися, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде плаваюча процентна ставка.
Згідно з підпунктом 1.5.1. кредитного договору повернення відповідної частини кредиту сплата процентів здійснюється позичальником щомісяця у розмірі платежу та не пізніше строку платежу, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок, якщо інше не передбачено цим договором.
З метою забезпечення виконання зобовязань відповідача 1 по кредитному договору №CNL-В00/276/2006 від 29.11.2006 року, 29.11.2006 року Банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки №СR?В00/276/2006, відповідно до пункту 1.1 якого поручитель зобовязався відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобовязань перед кредитором за кредитним договором, в повному обсязі таких зобовязань
Згідно з пунктом 1.2. договору поруки поручитель (відповідач 2) і боржник (відповідач 1) відповідають як солідарні боржники, що означає що кредитор може звернутися з вимогою про виконання боргових зобовязань як до боржника так і до поручителя, чи до обох одночасно.
Відповідно до пункту 1.1. Договору іпотеки даний договір забезпечує вимоги іпотекодержателя (позивача), що випливають з кредитного договору №CNL-В00/276/2006 від 29.11.2006 року.
Однак, відповідач 1 свої зобовязання в частині погашення заборгованості за кредитним договором належним чином не виконує, остання сплата щомісячних платежів датована 14.11.2014р.
Як зазначено вище, відповідач 1 в судових засіданнях не заперечував щодо наявності у нього вищезазначеної заборгованості.
Відповідно до пункту 1.9 кредитного договору незважаючи на інші положення цього договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобовязань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем, та/або майновим поручителем своїх боргових та інших зобовязань за цим договором. При цьому, виконання боргових зобовязань повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги.
Однак, зазначена вимога залишена відповідачем 1 без задоволення.
Відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.
Згідно зі статтями 526, 530 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Відповідно до статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Згідно з частиною 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
Згідно з частиною 1 статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини друга статті 554 ЦК України).
Позовні ж вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки також підлягають задоволенню виходячи з наступного.
Як зазначено вище, в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № CNL-В00/276/2006 від 29.11.2006 року Банком та ОСОБА_4 було укладено Договір іпотеки (майнової поруки) № PCNL-В00/276/2006 від 01.12.2006 року відповідно до пунктів 1.1 та статті 3 якого відповідач 3 передав Банку в іпотеку, належну їй на праві власності, квартиру №18 (вісімнадцять), що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вулиця Свердлова в будинку №104 (сто чотири), загальною площею 35, 5 (тридцять пять і 5/10) кв. м.
Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 9 постанови №5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснив судам, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).
Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.
Згідно зі статтею 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Згідно з частиною 1 статті 575 Цивільного кодексу України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року №898-IV (далі закон №898-IV) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника.
Згідно з частиною 1 статті 7 названого Закону іпотекодержатель має право за рахунок предмета іпотеки задовольнити свою вимогу за основним зов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.
Відповідно до частини 1 статті 33 Закону №898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Частиною 3 статті 33 Закону №898-IV передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Згідно зі статтею 590 ЦК України, статтею 33 Закону України «Про іпотеку», заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. У разі часткового виконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі.
У відповідності до положень статті 38 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець має право на продаж предмета іпотеки у випадку наявності рішення суду про продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві.
Статтею 591 ЦК України передбачено право реалізації предмета застави, на який звернено стягнення, шляхом його продажу.
Таким чином, відповідно до вищезазначених норм чинного законодавства, умов іпотечного та кредитного договорів, за рахунок предмету іпотеки, належного відповідачу, позивач має право шляхом продажу задовольнити свої вимоги, які виникають із кредитного договору, оскільки позичальником належним чином не виконуються умови кредитного договору, а саме, в частині повернення заборгованості.
Відповідно до положень статті 39 Закону України «Про іпотеку» реалізація майна за рішенням суду може проводитися шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону.
З огляду на викладене суд, приходить до висновку, що вимога щодо звернення стягнення на предмет іпотеки є обгрунтованою, а відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Відповідно до частини 1 статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст.38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
Позивач, заявляючи позовні вимоги, просить застосувати спосіб реалізації предмета іпотеки із застосуванням процедури, передбаченої статтею 39, 41 Закону України «Про іпотеку», а саме шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах, за початковою ціною, яку визначить субєкт оціночної діяльності в ході виконавчого провадження, але не нижчою за 225528, 00 грн., що визначена сторонами при укладенні Договору іпотеки
Частиною 6 статті 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.
Відповідно до частини 1 статті 41 Закону №898-IV реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження" з дотриманням вимог цього Закону.
Як вбачається з пункту 4.4 договору іпотеки вартість предмету іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем та становить 225528,00 грн. Клопотань щодо призначення експертизи на предмет визначення вартості предмета іпотеки на момент розгляду справи в суді відповідачем 1 не заявлялось, хоч таке право судом розяснювалось.
Таким чином, вимоги позивача щодо застосування способу реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах, за початковою ціною, яку визначить субєкт оціночної діяльності в ході виконавчого провадження, але не нижчою за 225528, 00 грн., що визначена сторонами при укладенні Договору іпотеки ґрунтується на вимогах закону.
Одночасно, суд звертає увагу на дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до якого протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.
Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобовязання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови. Мораторій є відстроченням виконання зобовязання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій», не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).
Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобовязань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.
Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій» не підлягає виконанню.

Відповідну правову позицію висловлено Верховним судом України в постановах від 30 вересня 2015 року у справах №6-1825цс15 та №6-1494цс15.

Як вбачається з матеріалів справи, нерухоме майно - квартира №18, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вулиця Свердлова в будинку №104, загальною площею 35, 5 (тридцять пять і 5/10) кв. м, що належить ОСОБА_4, яке є предметом іпотеки, є постійним та єдиним житлом іпотекодавця, загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. метрів, ним забезпечувався споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, а тому відповідно підпадає під дію положень вказаного закону. Враховуючи вказане, суд вважає за можливе відстрочити виконання рішення на час дії Закону України «Про мораторій».

Суд не приймає до уваги інформацію, яка міститься в Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта (а.с. 136-141), стосовно того, що ОСОБА_4 значиться як власник будинку №13, який розташований по вулиці Незалежності, с. Лука-Мелешківська, Вінницького району Вінницької області, оскільки як вбачається з листа КП «Вінницьке обласне обєднане бюро технічної інвентаризації» №3002/1/01-5/15 від 23.11.2015р. (а.с. 160) власником вказаного майна є інша особа ОСОБА_8.

Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з частиною 1 статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

В той же час слід зазначити, що Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 12 Постанови № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», розяснив судам, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК.

В той же час, згідно з абз. 2 п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 N14 у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Згідно з офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення судом рішення 17738,43 доларів США еквівалентно 417030,49 грн. (17738,43 х 23,51 = 417030,49), а тому суд вважає необхідним зазначити в резолютивній частині рішення суду еквівалент заборгованості саме станом на день прийняття рішення.

Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.п. 35, 36 постанови від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснив судам, що солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

З огляду на зазначене, з відповідачів в рівних частках слід стягнути на користь позивача 3654,00 грн. витрат повязаних зі сплатою судового збору.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 526, 530, 553, 554, 559, 1054, 10455 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212-215, 218, 224-228, 360-7 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором №CNL-В00/276/2006 від 29.11.2006 року в розмірі 17738,43 доларів США (сімнадцять тисяч сімсот тридцять вісім доларів сорок три центи), що згідно з офіційним курсом НБУ станом на 17.12.2015р. становить 417030,49 грн. (чотириста сімнадцять тисяч тридцять грн. сорок девять коп.) з яких:

- залишок заборгованості за кредитом в сумі 16029,39 доларів США (шістнадцять тисяч двадцять девять доларів тридцять девять центів), що згідно з офіційним курсом НБУ станом на 17.12.2015р. становить 376850,96 грн. (триста сімдесят шість тисяч вісімсот пятдесят грн. девяносто шість коп.);

- заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками в сумі 1709,04 доларів США (одна тисяча сімсот девять доларів чотири центи), що згідно з офіційним курсом НБУ станом на 17.12.2015р. становить 40179,53 грн. (сорок тисяч сто сімдесят девять грн. пятдесят три коп.).

В рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором №CNL-В00/276/2006 від 29.11.2006 року звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру №18 (вісімнадцять), що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вулиця Свердлова в будинку №104 (сто чотири), загальною площею 35, 5 (тридцять пять і 5/10) кв. м, що належить ОСОБА_4, а кошти отримані від реалізації предмета іпотеки, направити на погашення загальної заборгованості перед ПАТ «ОТП Банк», що виникла на підставі кредитного договору № CNL?В00/276/2006 від 29.11.2006 року в розмірі 17738,43 доларів США (сімнадцять тисяч сімсот тридцять вісім сорок три центи), що згідно з офіційним курсом НБУ станом на 17.12.2015р. становить 417030,49 грн. (чотириста сімнадцять тисяч тридцять грн. сорок девять коп.) з яких: залишок заборгованості за кредитом в сумі 16029,39 доларів США (шістнадцять тисяч двадцять девять доларів тридцять девять центів), що згідно з офіційним курсом НБУ станом на 17.12.2015р. становить 376850,96 грн. (триста сімдесят шість тисяч вісімсот пятдесят грн. девяносто шість коп.), заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками в сумі 1709,04 доларів США (одна тисяча сімсот девять доларів чотири центи), що згідно з офіційним курсом НБУ станом на 17.12.2015р. становить 40179,53 грн. (сорок тисяч сто сімдесят девять грн. пятдесят три коп.) - та застосувати спосіб реалізації предмета іпотеки із застосуванням процедури, передбаченої статтею 39, 41 Закону України «Про іпотеку», а саме - шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах, за початковою ціною, яку визначить субєкт оціночної діяльності в ході виконавчого провадження, але не нижчою за 225528, 00 грн. (двісті двадцять пять тисяч пятсот двадцять вісім грн.), що визначена сторонами при укладенні Договору іпотеки.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «ОТП Банк» в рівних частинах витрати по сплаті судового збору в розмірі 3654,00 грн. (три тисячі шістсот пятдесят чотири грн.).

Відповідно до ст. 217 ЦПК України відстрочити виконання судового рішення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року №1304-VIІ.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення суду виготовлено 22.12.2015р.

Суддя: