У Х В А Л А

іменем україни

23 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_5, третя особа - відділ державної міграційної служби у Закарпатській області, про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 05 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до умов кредитного договору від 04 травня 2007 року ОСОБА_3 отримав кредитні кошти у розмірі 10 тис. доларів США. На забезпечення виконання умов цього договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4 договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. У результаті порушення умов кредитного договору утворилася заборгованість, яку позичальник та його поручителі, незважаючи на вимоги, не погасили.

Враховуючи викладене, позивач просив у рахунок погашення кредитної заборгованості у розмірі 75 984 грн. 79 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити із нього відповідачів.

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 січня 2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 04 травня 2007 року у розмірі 75 984 грн. 79 коп. звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом її продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням визначених необхідних документів. В іншій частині позову відмовлено. Розподілено судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 05 червня 2015 року рішення районного суду в частині задоволення позову скасовано. У задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із порушення відповідачем умов договору та наявності кредитної заборгованості, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому, відмовляючи у задоволенні позову про виселення відповідачів з предмета іпотеки, суд послався на те, що позивач не довів направлення відповідачам письмової вимоги про звільнення житла.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, апеляційний суд виходив із недоведеності повідомлення відповідачів про дострокове повернення суми кредиту в повному обсязі, а поточна заборгованість відповідачами оплачена, що унеможливлює звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки для банку відсутні збитки.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 04 травня 2007 року ОСОБА_3 уклав із ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір, відповідно до умов якого отримав кредитні кошти у розмірі 10 тис. доларів США з кінцевим строком повернення до 03 травня 2017 року.

На забезпечення виконання умов цього договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4 договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Пред'являючи позов, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що у результаті порушення умов кредитного договору утворилася заборгованість, яку позичальник та його майнові поручителі, незважаючи на вимоги, не погасили.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Судом безспірно встановлено, що ОСОБА_3 порушив умови кредитного договору, неналежно його виконуючи, допустив кредитну заборгованість, у зв'язку з чим кредитор звернувся до суду.

Статтею 35 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Положення ч. 1 цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

У п. 37 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що невиконання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (ч. 3 ст. 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням ст. 124 Конституції України.

Наведеного апеляційний суд не врахував та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки з підстав того, що банк не довів надіслання боржникам письмової вимоги про дострокове погашення заборгованості та про те, що після пред'явлення позову відповідачі погасили заборгованість за поточними платежами.

При цьому судом встановлено, що 24 вересня 2012 року позивач направив відповідачам вимогу про дострокове погашення кредитної заборгованості та надав їм строк 30 днів для виконання цієї вимоги (а.с. 16-19).

Сам факт порушення умов кредитного договору та наявності заборгованості, прострочення сплати чергового платежу, відповідно до ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що після спливу 30-ти денного строку, наданого відповідачам для дострокового погашення кредиту, вони свої зобов'язання не виконали, у порушення ч. 2 ст. 1050 ЦК України всю заборгованість не погасили., а погашення лише простроченої поточної заборгованості не виключає застосування ч. 2 ст. 1050 ЦК України у взаємозв'язку з відповідними нормами Закону України «Про іпотеку».

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 цього Закону передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у ч. 1 якої передбачені підстави виселення.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

Отже, виселення мешканців із квартири, яка не була придбана за рахунок іпотеки, без надання їм іншого постійного житла є неправомірним.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 7 жовтня 2015 року № 6-1468цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, судом не досліджено, чи за рахунок кредиту придбано предмет іпотеки, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 05 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова