Справа № 461/117/11 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/783/3513/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді: Копняк С.М.,

суддів: Кабаля І.І., Монастирецького Д.І.,

секретар: Матяш С.І.,

з участю позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 31 жовтня 2014 року, додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 березня 2015 року та додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи: приватний нотаріус ОСОБА_7, Обласне комунальне підприємство ЛОР «БТІ та ЕО», відділ приватизації Галицького району м. Львова про визнання недійсним договору дарування, свідоцтва про право власності в частині 2/3 часток квартири, визнання права власності, визнання недійсним договору про зміну форми власності та про визначення часток в спільній сумісній власності і його державну реєстрацію, визнання недійсною державної реєстрації договору дарування, визнання недійсною державної реєстрації свідоцтва про право власності на квартиру та зобов»язання повернути правовстановлюючі документи, скасування розпорядження Галицької районної адміністрації про оформлення права власності на квартиру та встановлення правил користування квартирою, усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом передачі комплекту ключів та вселення, витлумачення змісту правочину та встановлення, що укладений договір є нереальним, повернення оригіналу правовстановлюючого документу, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 31 жовтня 2014 року, додатковим рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20 березня 2015 року та додатковим рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 травня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи: приватний нотаріус ОСОБА_7, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», відділ приватизації Галицького району м. Львова про визнання недійсним договору дарування, свідоцтва про право власності в частині 2/3 часток квартири, визнання права власності, визнання недійсним договору про зміну форми власності та про визначення часток в спільній сумісній власності і його державну реєстрацію, визнання недійсною державної реєстрації договору дарування, визнання недійсною державної реєстрації свідоцтва про право власності на квартиру та зобов»язання повернути правовстановлюючі документи, скасування розпорядження Галицької районної адміністрації про оформлення права власності на квартиру та встановлення правил користування квартирою, усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом передачі комплекту ключів та вселення, витлумачення змісту правочину та встановлення, що укладений договір є нереальним, повернення оригіналу правовстановлюючого документу - відмовлено.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 31 жовтня 2014 року та додаткові рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 березня 2015 року і 18 травня 2015 року оскаржила представник позивача ОСОБА_3

В апеляційних скаргах посилається на те, що рішення Галицького районного суду м. Львова від 31 жовтня 2014 року та додаткові рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20 березня 2015 року і 18 травня 2015 року є незаконними, ухваленими з порушенням норм процесуального права та без належного дослідження обставин, які мають значення для справи, висновки, викладені у рішеннях суду не відповідають обставинам справи.

Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 31 жовтня 2014 року та додаткові рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 березня 2015 року і 18 травня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, призупинити виконання рішення суду в частині скасування заходів забезпечення позову. Стягнути з ОСОБА_6 судові витрати та витрати на почеркознавчу експертизу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 в підтримання мотивів, викладених в апеляційній скарзі, пояснення представника відповідача ОСОБА_4, проти мотивів, викладених в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильного встановлення існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Згідно із ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Способи захисту суб»єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів закріплений в ст. 16 ЦК України.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналу.

Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 10 серпня 1999 року, квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_2 (т.1 а.с.128).

Відповідно до копій паспорта ОСОБА_2 та ОСОБА_5, останні у 1999 році були зняті з реєстрації за цією адресою та зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.65, 67).

23 липня 2004 року між ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір про зміну форми власності та про визначення часток в спільній сумісній власності, згідно якого останнім визначено по 1/3 частки у квартирі АДРЕСА_2, 7 в м. Львові (т.1 а.с.226)

20 серпня 2004 року між ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування частини квартири, згідно якого ОСОБА_5 та ОСОБА_2 подарували, а ОСОБА_6 прийняла в дар 2/3 частини цієї квартири (т.2 а.с.46).

На підставі вказаного договору дарування від 20.08.2004 року, ОСОБА_6 було оформлено право власності на 2/3 частини вищезгаданої квартири.

В подальшому, після проведення здійснення перепланування спірної квартири, на підставі розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради №80 від 24.01.2006 року, відділом приватизації державного житлового фонду Галицького району було видано свідоцтво про право власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_3 (т.1 а.с.74, 81), яке останньою було подано в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» (т.1 а.с.72).

Таким чином, квартира АДРЕСА_4 перейшла у власність ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 20.08.2004 року, за яким ОСОБА_2 та ОСОБА_5, попередньо уклавши договір про зміну форми власності та про визначення часток в спільній сумісній власності, подарували свої частки у вказаній квартирі ОСОБА_6

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до приписів статті 717 ЦК України, за договором дарування, одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У відповідності до ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства, серед іншого, є свобода договору, суть якої полягає, зокрема і в тому, що сторони є вільними у визначенні умов договору.

Згідно із ч.3 ст.6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства впливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Підставою недійсності правочину за приписами ч.1 ст.215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійним (ч.1 ст.231 ЦК України).

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином (ч.1 ст.234 ЦК України).

У пунктах 19, 21, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до статтей 229-233 ЦК України правочин. Вчинений під впливом помилки, обману. Насильства, зловмисної домовленоті представника однієї сторони з другою тороною або внаслдок впливу тяжкої обставини, є оспорюаним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійним без затосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передно майно, такий правочин не може бути кваліфікований як нікчемний.

Як вбачається з матеріалів справи, після укладення 23 липня 2004 року договору про зміну форми власності та про визначення часток в спільній сумісній власності сторони зареєструвала своє право власності на частки і 20 серпня 2004 року між ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування частини квартири, згідно якого ОСОБА_5 та ОСОБА_2 подарували, а ОСОБА_6 прийняла в дар 2/3 частини цієї квартири. На підставі вказаного договору дарування від 20.08.2004 року, ОСОБА_6 було оформлено право власності на 2/3 частини вищезгаданої квартири.

А ні ОСОБА_2, а ні ОСОБА_5 не звертались до Галицького РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області, або до ЛКП «Центральне» із заявами як про укладення у 2004 році угод поза їх волею, внаслідок незнання закону чи помилки, фіктивних угод, чи угод під впливом насильства і погрози, та про усунення перешкод в користуванні квартирою № 8 в будинку № 7 по вул. Куліша в м. Львові (т.3 а.с.107,108).

Також сторонами не подано, а судом не здобуто будь-яких інших доказів, і такі відсутні в матеріалах справи, про те, що оспорювані договори «Про зміну форми власності та визначення часток в спільній сумісній власності» від 23 липня 2004 року та дарування від 20 серпня 2004 року, були укладні ОСОБА_2 та ОСОБА_5 проти їх справжньої волі, внаслідок застосування до них фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, насильства і погроз, чи укладались фіктивно. Такі докази позивачем ОСОБА_2 не надано і суду апеляційної інстанції. А відтак, висновки суду про те, що позивачі погодились зі всіма умовами даних договорів, тобто були усвідомлені про правові наслідки таких правочинів та бажали їх настання є вірними.

Окрім того, а ні суду першої інстанції, а ні суду апеляційної інстанції не надано та не здобуто жодного належного доказу, який би свідчив про підробку заяви від 27 липня 2004 року про реєстрацію прав власності на нерухоме майно за адресою: квартира АДРЕСА_5 від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_5, оскільки висновки експертизи не дали однозначної відповіді на це питання, а інших доказів підробки позивачем не представлено. Укладення договору дарування та нотаріальне його посвідчення є свідченням того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 самостійно пред»являли нотаріусу свідоцтво про право власності на квартиру, тобто були обізнані щодо його виготовлення та отримання.

В ході розгляду справи не здобуто жодного належного доказу щодо порушень допущених при реєстрації правочинів, оформлення документів щодо вищевказаної квартири, в тому числі приватним нотаріусом, Галицькою районною адміністрацією, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» та відділом приватизації.

Інші позовні вимоги є похідними від вимог про визнання правочинів недійсними і оскільки суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у їх задоволенні, то не підлягають до задоволення і похідні позовні вимоги.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про безпідставність заявленого позивачем позову і обґрунтовано відмовив у задовленні такого.

Доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_3 висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам як матеріального, так і процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідження поданих суду доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані рішення ухвалені судом на підставі наявних у справі доказів. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних у справі доказів.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення Галицького районного суду м. Львова від 31 жовтня 2014 року, додаткового рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 березня 2015 року та додаткового рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 травня 2015 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 31 жовтня 2014 року, додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 березня 2015 року та додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_8