У х в а л а

іменем україни

8 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування ј частини квартири недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 2 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 2 лютого 2015 року,

встановила:

У травні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, в якому просила визнати договір дарування від 23 березня 2009 року недійсним.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 23 березня 2009 року між нею та її дочкою - ОСОБА_2 було укладено договір дарування ј частини квартири АДРЕСА_1. Зазначала, що вказаний договір дарування є недійсним, оскільки під час його підписання вона перебувала у безпорадному стані після перенесеної хвороби (інсульту) та вважала, що підписала заповіт. Вказувала, що строк позовної давності нею не пропущено, оскільки про те, що нею підписано саме договір дарування, а не заповіт вона дізналась у грудні 2010 року.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 2 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 2 лютого 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що позивачу було відомо те, що вона підписала договір дарування, оскільки нею було вчинено дії, які передували укладенню саме договору дарування, а тому її посилання на те, що вона вважала, що укладає заповіт є безпідставними. Також позивачем пропущено строк позовної давності.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, про що було заявлено стороною у справі, відповідно до вимог ст. 267 ЦК України.

Проте погодитись з таким висновком апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Судами установлено, що 24 березня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування 1/4 частини квартири АДРЕСА_2, який було посвідчено

державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупською Л.В.

Як убачається з матеріалів справи ОСОБА_1 звернулась з даним позовом 23 травня 2013 року, з посиланням на те, що вона дізналась про порушення свого права у грудні 2010 року.

При цьому, у п. 7 вказаного вище договору дарування від 24 березня 2009 року зазначено, що сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому, тобто не є таким, що передбачено ст. ст. 234 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843272/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 235 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843273/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>. Дарувальник стверджує, що дарування здійснене ним за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства.

Відповідно до ст. 257 ЦК України <nau://ukr/435-15|st257> загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України <nau://ukr/435-15|st261> перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України <nau://ukr/435-15|st267> передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України <nau://ukr/435-15|st267> якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, порушене право підлягає захисту лише за умови поважності причин пропущення позовної давності, проте такі апеляційним судом взагалі досліджені не були.

Апеляційний суд, вирішуючи спір, у порушення вимог ст. 212 ЦПК України, вищезазначених вимог закону до уваги не взяв, не врахував, що стороною у справі є позивач і відповідач (ч. 1 ст. 30 ЦПК України), та посилаючись на заяву третьої особи - нотаріуса Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупської Л.В. (а.с. 110), в якій вона заперечує проти продовження ОСОБА_1 строку позовної давності, дійшов невірного висновку про те, що про застосування строку позовної давності заявлено стороною у спорі.

Висновок апеляційного суду, у зв'язку з наведеним, про початок перебігу строку позовної давності та наявність заяви сторони про застосування позовної давності до вимог ОСОБА_1 є передчасним і ґрунтується на неправильному застосуванні судом норм права.

Крім того, апеляційний суд, погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в своїй ухвалі зазначив мотиви щодо пропуску ОСОБА_1 строку позовної давності, однак не навів мотиви та не зазначив з яких підстав слід залишити судове рішення без змін по суті позову.

Таким чином судом апеляційної інстанції були допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а тому ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 2 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик