Справа № 580/2164/15-ц
Номер провадження 2/580/744/15
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 грудня 2015 року Лебединський районний суд
В складі: головуючого судді - Гури А. О.,
секретаря судового засідання - Ткаченко Я.О.
з участю позивача - ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лебедині справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,
Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідачки, мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником домогосподарства АДРЕСА_1. З його дозволу 10.05.2011 року в будинку була зареєстрована невістка - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. З вересня 2014 року його син, ОСОБА_3, припинив спільне проживання з відповідачкою і вона переїхала на АДРЕСА_2 але добровільно знятися з реєстрації не бажає. Так як він пенсіонер, бажає оформити субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, але не має на це можливості зв'язку з реєстрацією відповідачки як члена сім'ї. Тому він звернувся до суду і просить визнати ОСОБА_2, такою, що втратила право користування належним йому будинком.
В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги та доповнив, що відповідачка на даний час не є членом його сім'ї, а, відповідно до ч. 1 ст.156 Житлового кодексу з урахуванням положень ч. 1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку /квартирі/, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Факт реєстрації, здійсненої на підставі Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", місця проживання чи місця перебування є тільки юридичною процедурою обліку фізичних осіб за обраним ними місцем проживання, наявність якої не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених законами, або підставою для їх обмеження. Тому він просить повністю задоволити його вимоги.
Відповідачка в судове засідання повторно не з'явилась, хоч про день і час розгляду справи була повідомлена належним чино.
У відповідності до ч.4 ст.169 ЦПК України суд розглядає справу у відсутності відповідачки на підставі наявних у справі доказів та за погодженням з позивачем приймає заочне рішення у відповідності до ст..224 ЦПК України.
Допитані в судовому засіданні свідки: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ствердили, що відповідачка дійсно не проживає в господарстві позивача по АДРЕСА_1 з вересня 2014 року.
Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного:
Даний спір між сторонами виник з цивільних правовідносин, які регулюються ст.405 ЦК України.
В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником будинку АДРЕСА_1, в якому і проживає. У вказаному будинку, крім нього, з 10.05.2011 року також зареєстрована відповідачка, яка з вересня 2014 року в спірному будинку не мешкає, в ньому відсутні її речі.
Ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону України N 475/97 від 17.07.97 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає права особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 386, 391 ЦК України.
Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло-житловий будинок, садиба, квартира ст.ст.379-382 ЦК України.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім"ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до ч. 1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ст.405 ЦК України члени сім"ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку /квартирі/, що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.
Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.
Відповідно до ст..405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ними і власником житла або законом.
Судом встановлено, що відповідачка не проживає у житловому будинку позивача з вересня 2014 року, тобто, понад рік, що дає право суду визнати її такою, що втратила право користування спірним житлом.
Таким чином, суд вважає, права позивача порушені та підлягають захисту, а його позовні вимоги задоволенню.
Відповідно до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або користування житловим приміщенням, визнання особи безвісти відсутньою або померлою/, свідоцтва про смерть.
Враховуючи викладене, на підставі ст.41 Конституції України, ст.ст.16, 317, 319, 346, 379, 382, 383, 391 ЦК України, ст.405 ЦК України, ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212 - 215, 218, 224 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку по АДРЕСА_1
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Сумської області через Лебединський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в залі судового засідання під час проголошення рішення - в той же строк з дня отримання його копії.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя Гура А. О.