АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 грудня 2015 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Качана В.Я.

РейнартІ.М.

при секретарі Горовій Н.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 2» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 серпня 2015 року, -

у с т а н о в и в :

У квітні 2015 року ТОВ «Рада 2» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 серпня 2015 року позов задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за надані житлово-комунальні послуги в сумі 14 244,60 грн. - основного боргу, інфляційної складової боргу в сумі 877,32 грн., трьох процентів річних в сумі 689,25 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Рада 2» судовий збір у розмірі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Апелянт, зокрема, посилається на ті обставини, що суд не застосував строк позовної давності, а також стягнув повторно вже сплачені суми виставлених рахунків. Також вказує, що позивачем ТОВ «Рада 2» не надано доказів обслуговування будинку, в якому він проживає.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник ТОВ «Рада 2», належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, у зв'язку із чим колегія суддів вважала за можливе слухати справу у його відсутність на

_____________________________________________________

Справа № 753/8354/15-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/12749/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Набудович І.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність її часткового задоволення виходячи з таких підстав.

Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 (а. с. 11-14).

9 червня 2004 року між ТОВ «Рада 2» та ОСОБА_2 було укладено договір про учать у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, з визначеним терміном його дії - три роки з дня його підписання.

Позивач є житлово-експлуатаційною організацією, яка обслуговує житловий будинок АДРЕСА_1.

ТОВ «Рада 2» є організацією, яка уповноважена надавати послуги, зокрема, з утримання будинку та прибудинкової території, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, організації та задоволення потреб мешканців будинку в житлово-комунальних та інших послугах, укладання договорів з суб'єктами господарювання для забезпечення житлового фонду комунальними послугами, нарахування, обліку та збору плати за надані споживачу послуги, а тому має право вимагати від відповідача оплати послуг з утримання будинку та прибудинкової території, виконавцем яких позивач є, а також плати за інші надані житлово-комунальні послуги.

Відповідно до ст. 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Відповідно до ст. 179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями.

У відповідності до ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені законом або договором.

Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, оскільки відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», підпунктом 1 п. 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

У зв'язку з тим, що відповідач належним чином умови договору не виконує, плату за комунальні послуги не сплачує, тому за ним утворилася заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг за період з 1 січня 2009 року по 31 січня 2013 року.

Як вбачається з розрахунку, наданого позивачем, за вказаний період відповідач має заборгованість перед позивачем в розмірі 14244,60 грн. (а. с. 6-7).

Задовольняючи позов, суд дійшов висновку про те, що відповідач не надав належних доказів на підтвердження відсутності заборгованості в зазначеному розмірі, а також не надав доказів на підтвердження неналежного надання йому житлово-комунальних послуг.

Разом з цим, слід зазначити, що відповідач у суді першої інстанції заявив про пропуск позивачем строку позовної давності, суд в оскаржуваному рішенні дійшов висновку про відсутність підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності, посилаючись на переривання строку позовної давності відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України, оскільки відповідачем проводилась часткова оплата комунальних послуг.

Перевіряючи доводи апелянта про пропуск позивачем строку позовної давності, колегія суддів дійшла висновку про їх обґрунтованість, з наступних підстав.

Згідно із ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогами про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 3-5 ст. 268 ЦК України закріплено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позивач звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу у липні 2015 року (ухвалою від 16 лютого 2015 року відмовлено у прийнятті заяви про видачу судового наказу), а з даним позовом позивач звернувся до суду 29.04.2015 року і просив стягнути з відповідача заборгованість за період з 1 січня 2009 року по 31 січня 2013 року, тобто поза межами визначеного законом трирічного строку позовної давності.

Будь-яких поважних причин пропуску строку звернення до суду позивачем не наведено.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості лише в межах трирічного строку позовної давності, тобто за період з 1 лютого 2010 року по 1 лютого 2013 року.

Відповідно до наданого позивачем та перевіреного судом розрахунку, заборгованість позивача за житлово-комунальні послуги за період з 1 лютого 2010 року по 1 лютого 2013 року становить 5961,34 грн., з урахуванням здійснених відповідачем часткових проплат.

Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги підлягають частковому задоволенню.

Водночас, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про те, що суд неправомірно задовольнив вимоги позивача про стягнення суми інфляції та трьох відсотків річних, оскільки у відповідності з вимогами ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Вказана правова норма безумовно поширюється на правовідносини сторін і підлягає застосуванню, оскільки інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Однак, у зв'язку з тим, що загальний розмір заборгованості, з урахуванням строку позовної давності зменшено, тому відповідно підлягає зменшенню і сума трьох відсотків річних, яка становить за період з 1 лютого 2012 року по 1 лютого 2013 року 179,82 грн. Оскільки за період 1 лютого 2012 року по 1 лютого 2013 року інфляційного збільшення заборгованості не було, то відсутні підстави до їх стягнення.

Таким чином, рішення суду назвати законним та обґрунтованим не можна, а тому воно підлягає скасуванню на підставі п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України з ухваленням нового про задоволення позовних вимог частково.

Судом вірно вирішено питання про розподіл судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 серпня 2015 рокускасувати та ухвалити нове рішення.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 2» заборгованість за надані житлово-комунальні послуги в сумі 5961,34 грн., три відсотки річних в сумі 179,82 грн. та судовий збір в розмірі 243,60 грн.

В решті вимог позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.М. Вербова

Судді: В.Я. Качан

І.М. Рейнарт