Придніпровський районний суд м.Черкаси
Р І Ш Е Н Н Я

17 грудня 2015 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого-судді Демчика Р.В.

при секретарі Панькевич Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Свій позов обґрунтовує тим, що 23 липня 2013 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики №01-01/13, відповідно до умов якого він передав, а ОСОБА_2 прийняла у власність і зобовязалась повернути у строк до 1 грудня 2013 року грошові кошти в розмірі 334368 грн., що на дату складання та підписання договору становить 41796 доларів США.

На підтвердження отримання грошових коштів визначених договором позики, 23 липня 2013 року ОСОБА_2 передала йому відповідну розписку про отримання позики.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 у встановлений договором позики строк грошові кошти йому не повернула а в подальшому ухиляється від виконання свого зобов'язання, просив суд стягнути з відповідачки на його користь борг за договором позики, який станом на 16 жовтня 2014 року становив 432188 грн. 19 коп. та судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги збільшив, просив суд стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики, який станом на 3 грудня 2014 року становить 747257 грн. 78 коп. та судові витрати.

Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 грудня 2014 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики №01-01/13 від 23 липня 2013 року, яка виникла станом на 3 грудня 3014 року в сумі 747257 грн. 78 коп. та 3654 грн. судового збору, а всього 750911 грн. 78 коп.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 серпня 2015 року заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 грудня 2014 року скасоване, а справа призначена до судового розгляду в загальному порядку.

В судовому засіданні позивач надав суду заяву про збільшення позовних вимог, просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики в сумі 1316940 грн. 46 коп., яка виникла станом на 27 серпня 2015 року і складається: 945568 грн. 09 коп., що є еквівалентом 41796 доларів США - сума боргу ; 103654 грн. 08 коп. - процентів за користування позикою; 250294 гр. 51 коп. інфляційного збільшення суми боргу; 17423 грн. 78 коп. трьох процентів річних від суми боргу.

Представник позивача в судовому засіданні збільшені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити повністю.

В судовому засіданні ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечувала, звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики №01-01/13 від 23 липня 2013 року недійсним.

Ухвалою Придніпровського районного суду від 9 листопада 2015 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним було обєднано з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 грудня 2015 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним залишено без розгляду.

Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Кожна сторона має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.ст. 1, 3 ЦПК України).

Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В судовому засіданні встановлено, що 23 липня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір про надання позики №01-01/13.

Відповідно до п.1.1. договору, позикодавець зобовязується передати, а позичальник зобовязується прийняти у власність і вчасно повернути грошові кошти в сумі 334368 грн., що є еквівалентом 41796 доларів США, виходячи з встановлено НБУ курсу на день підписання цього договору.

Розділом 2 договору передбачено, що сума позики передається позикодавцем позичальнику протягом трьох днів від дня підписання договору. Факт отримання позичальником суми позики від позикодавця підтверджується відповідною розпискою. Позичальник зобовязаний повернути позикодавцю суму позики в строк до 1 грудня 2013 року. Факт повернення позичальником суми позики позикодавцю підтверджується відповідною розпискою.

Як вбачається з розписки про отримання позики від 23 липня 2013 року ОСОБА_2, яка мешкає в АДРЕСА_1, відповідно до договору про надання позики №01-01/13 від 23 липня 2013 року отримала від ОСОБА_1, який проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 грошові кошти в сумі 334368 грн., що є еквівалентом 41796 доларів США.

Відповідно до вимог статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 встановлена правова позиція, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Ст.360-7 ЦПК України передбачено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Суд, дослідивши в судовому засіданні розписку від 23 липня 2013 року, встановив, що розписка містить найменування сторін зобов'язання (позикодавця та позичальника), грошову суму, яка підлягає поверненню та особистий підпис позичальника. Тобто між сторонами зобов'язання досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору позики й доведено факт передачі позичальнику грошей, що свідчить про укладення ними договору позики відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України.

Отже, 23 липня 2013 року ОСОБА_2 отримала в борг від ОСОБА_1 334368 грн., які зобовязалась повернути в строк до 1 грудня 2013 року.

Доказів, які б підтверджували те, що вона повернула борг позивачу відповідачка в судовому засіданні не надала.

Суд критично відноситься до пояснень представника позивача про те, що сума боргу за договором позики становить не 334368 грн., а 945568 грн. 09 коп., що станом на 27 серпня 2015 є еквівалентом 41796 доларів США виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 99 Конституції України , грошовою одиницею України є гривня.

Статтею 192 ЦК України встановлено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязані визначений грошовий еквівалент у іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом.

Статтею 1046 ЦК України передбачає, що за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позивальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів /суму позики/ або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснено, що у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення.

Разом з тим, як вбачається з п.1.1 договору позики від 23 липня 2013 року сторони погодили, що позикодавець зобовязується передати, а позичальник зобовязується прийняти у власність і вчасно повернути грошові кошти в сумі 334368 грн., що є еквівалентом 41796 доларів США, виходячи з встановлено НБУ курсу на день підписання цього договору.

Отже, ОСОБА_2 взяла на себе зобовязання повернути позивачу саме 334368 грн.

Крім цього, статтями 526 та 629 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він відповідно до ст. 625 ЦК України зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Як вбачається з розрахунку наданого представником позивачем, відповідача станом на 27 серпня 2015 року має наступну заборгованість: 103654 грн. 08 коп. - процентів за користування позикою; 250294 гр. 51 коп. інфляційного збільшення суми боргу; 17423 грн. 78 коп. трьох процентів річних від суми боргу.

За таких обставин суд вважає, що загальна заборгованість відповідачки перед позивачем за договором позики становить 705740 грн. 37 коп. (334368 грн.- сума боргу ; 103654 грн. 08 коп. - процентів за користування позикою; 250294 гр. 51 коп. інфляційе збільшення суми боргу; 17423 грн. 78 коп. три проценти річних від суми боргу.)

Вказана заборгованість підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача в примусовому порядку.

Доказів, які б спростовували вказаний позов відповідачка суду не надала.

У відповідності до ст. 88ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним витрати по сплаті судового збору в розмірі 6102 грн. 28 коп.

Керуючись ст.ст. 526, 625, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 10, 14, 88, 212, 213, ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики №01-01/13 від 23 липня 2013 року в сумі 705740 грн. 37 коп. та 6102 грн. 28 коп. судового збору, а всього 711842 грн. 65 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий:

Повний текст рішення суду виготовлено 21 грудня 2015 року.

Головуючий: ОСОБА_3