Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді - Боймиструка С.В., суддів: Гордійчук С.О., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання Коробчук А.М.

з участю прокурора Прищепа О.М., представників ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ВАТ «Рівненський завод тракторних агрегатів» та заступника прокурора Рівненської області на рішення Рівненського районного суду від 22 жовтня 2015 року в справі за позовом заступника прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, ВАТ «Рівненський завод тракторних агрегатів» до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Рівненського районного суду від 22 жовтня 2015 року у задоволенні позову заступника прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, ВАТ «Рівненський завод тракторних агрегатів» до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно відмовлено повністю за безпідставністю позовних вимог.

Не погодившись з вказаним рішенням, заступник прокурора Рівненської області та ВАТ «Рівненський завод тракторних агрегатів» подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Рівненської області зазначив, що судом першої інстанції зроблено невірний висновок щодо відсутності підстав вважати, що спірне майно вибуло поза волею власника.

Вказав, що на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою господарського суду Рівненської області від 23.06.2010 року на користь ФОП ОСОБА_5 відчужено не лише спірне майно, а відповідний перелік активів товариства, що в сукупності склало 1049958 грн. та значно перевищує критерій встановлений п.140 ЗУ «Про державну програму приватизаці на 2000-2002 роки», тому погодження на відчуження від ФДМ України, в даному випадку було обовязковим.

Крім того, зазначив, що не погоджується з висновком суду першої інстанції, що скасування ухвали суду, якою затверджено мирову угоду між ВАТ «РЗТА» та ФОП ОСОБА_5 не є правовою підставою для витребування майна від ОСОБА_4

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

В своїй апеляційній скарзі представник ВАТ «РЗТА» зазначив, що судом першої інстанції було зроблено невірний висновок, що на момент укладення мирової угоди, ВАТ «РЗТА» діяв у межах та у спосіб визначений абз.4 ч.13 ст.13 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції на час виникнення правовідносин), п.14.9 статуту ВАТ «РЗТА», ст.78 ГПК України, а волевиявлення ВАТ «РЗТА» по укладенню мирової угоди відповідно волі товариства по реальному погашенню заборгованості.

________________________________________________________________________________________

Справа № 570/2619/14-ц Головуючий в суді 1 інст. ОСОБА_6

Провадження № 22-ц/787/2356/2015 Суддя-доповідач - ОСОБА_7

Вказав, що судом зроблено помилковий висновок про неможливість витребування майна у відповідача, оскільки він є добросовісним набувачем та взято до уваги лише правову позицію ВСУ від 07.11.2012 року у справі № 6-81-ц-2, а не постанову ВСУ від 30.09.2014 року у справі № 43/440-6/231, де заявнику було відмовлено в задоволенні заяви і зазначено, що суд касаційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки майно вибуло без згоди власника, зокрема на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яку в подальшому було скасовано) та в якій зазначено, що за змістом ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Просить скасувати рішення Рівненського районного суду від 22 жовтня 2015 року, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Прокурор, та представник «ВАТ Рівненський завод тракторних агрегатів» підтримали подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити в повному обсязі, представник Фонду Державного майна України також підтримав подані апеляційні скарги.

Представник ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_3 заперечив проти задоволення апеляційних скарг та вказав, що рішення суду першої інстанції є обгрунтованим та законним і просив лишити його без змін.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційні скарги до задоволення підлягають частково з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем і на час укладення мирової угоди між ВАТ «РЗТА» та ОСОБА_5 про передачу їй будівлі цеху № 24 та складу корпусу № 7 в рахунок погашення заборгованості, сума угоди не перевищувала 1% балансової вартості активів позивача, а накладений арешт по справі № 9/83 про банкрутство ВАТ «РЗТА» не свідчить про відсутність волі товариства на здійснення правомочностей, щодо розпорядження спірним нерухомим майном на користь ОСОБА_5.

Такий висновок місцевого суду не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Наявність на час постановлення ухвали господарського суду Рівненської області про укладення мирової угоди від 23 червня 2010 року в справі 4/17, арешту на все майно ВАТ «РЗТА», свідчить не тільки про відсутність волі, а взагалі права керівника (голови правління) на розпорядженням майном товариства незалежно від суми угоди, хоч саме з цієї підстави (вартості відчужуваного майна) прокурор позов не заявляв.

Ці обставини встановлені судовими рішеннями господарських судів, які набрали законної сили, в даній справі беруть участь особи, щодо яких вони встановлені, тому відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України не потребують доказування.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 24 березня 2011 року за заявою «РЗТА» про перегляд за нововиявленими обставинами, в справі № 4/17 скасовано ухвалу від 23 червня 2010 року про затвердження мирової угоди та припинення провадження в справі, на підставі якої було відчужено ОСОБА_5 спірне майно товариства (а.с.11-15).

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 11 травня 2011 року в справі 4/17, апеляційні скарги ОСОБА_5 були відхилені, а ухвала від 24 березня залишена без змін.

З тексту зазначених ухвали та постанови вбачається, що ухвалою господарського суду Рівненської області від 12 грудня 2003 року в справі 9/83 порушено провадження в справі про банкрутство ВАТ «РЗТА» та цією ж ухвалою вжито заходи забезпечення вимог кредиторів та накладено арешт на все майно товариства.

Ухвалою від 21 січня 2004 року в справі 9/83 введено процедуру розпорядження майном боржника та призначено ОСОБА_8 розпорядником майна боржника.

Листами Фонду Держмайна України від 3 березня 2009 року за № 17-145 та від 18 березня 2009 року № 10-17-3686 було категорично заборонено правлінню ВАТ «РЗТА» здійснювати відчуження майна товариства в будь-який спосіб.

В зазначеній постанові апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що відповідно до ч. 13 ст.13 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції на час виникнення правовідносин), керівник або орган управління боржника мав погодити укладення мирової угоди з розпорядником майна, оскільки в таблиці про передачу майна в позиціях 42 та 44 зазначене нерухоме майно: естакада вартістю 152000 грн. та будівля цеху № 24 та складу корпусу № 7 вартістю 774578,4 грн.(а.с.174-177).

Тобто, висновок місцевого суду в даній справі, про правомірність набуття ОСОБА_5 спірного майна за мировою угодою від 23 червня 2010 року, оскільки його вартість менше 1% балансу підприємства є хибним, не відповідає обставинам справи та нормам матеріального права, зокрема ч. 13 ст.13 згаданого Закону, оскільки незалежно від вартості майна, відчужувалось саме нерухоме майно, на яке потребувалось погодження розпорядника майна.

ОСОБА_5 про зазначені судові рішення господарських судів було відомо, оскільки вона їх оскаржувала, однак всупереч вимог ч.1 ст.1212 ЦК України, отримане за скасованою мировою угодою майно власнику вона не повернула, а при відсутності підстав на те зареєструвала його за собою в травні 2012 року та в подальшому відчужила і на час вирішення спору воно зареєстроване за ОСОБА_4.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

У п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст. 388 ЦК України добросовісним вважається придбання майна не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту лише шляхом задоволення віндикаційного позову про витребування майна від добросовісного набувача і саме його волевиявлення, а не волевиявлення особи (керівника товариства), яка не мала права відчужувати майно в силу його обтяжень та закону, має визначальне значення.

Відповідно до розяснень даних в п.26 Постанови Пленуму ВВС України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року за № 5, відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.

Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі.

З матеріалів справи та наведеного вище вбачається, що волі власника, зокрема й держави в особі ФДМУ, як основного акціонера товариства, та погодження розпорядника майна на його відчуження - не було, а на все майно товариства було накладено арешт, який на частину відчужуваного майна так і не знімався.

Скасування господарським судом ухвали від 23 червня 2010 року про затвердження мирової угоди з передачі ОСОБА_5 майна ВАТ «РЗТА» та наведені при цьому мотиви свідчать про відсутність волі товариства на його відчуження.

Отже, спірне нерухоме майно, а саме: будівля цеху № 24 та складу корпусу № 7, загальною площею 8576,7 кв.м. балансовою вартістю 3,1 млн.грн., що знаходиться за адресою Рівненська область, Рівненський район, с. Городок вул. Барона Штейнгеля, б. 4а підлягає поверненню ВАТ «Рівненський завод тракторних агрегатів» з чужого незаконного володіння ОСОБА_4.

Відповідно до ч.1 ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Що до вимоги про визнання права власності за ВАТ «РЗТА» на будівлю цеху № 24 та складу корпусу № 7, то в даній справі це право не оспорювалось, а навпаки слугувало правовою підставою для витребування спірного майна. Номінально на час звернення прокурора з позовом до суду та вирішення спору, власником спірної нерухомості у встановленому законом порядку був зареєстрований відповідач ОСОБА_4і з відповідним зустрічним позовом він не звертався, оскільки такої необхідності у нього не було.

Отже, опосередковано, через судові рішення господарських судів та інші матеріали справи, прокурор довівши право товариства на витребування майна з чужого незаконного володіння, тим самим підтвердив право власності на нього - ВАТ «РЗТА», а тому відсутні підстави та правова необхідність повторно підтверджувати право власника на витребуване майно і в цій частині позовних вимог йому слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати.

При поданні апеляційної скарги ВАТ «РЗТА» було сплачено судового збору 4019,4 грн., а прокурору було відстрочено сплату судового збору 4019,4 грн., до ухвалення судового рішення в справі. Оскільки вимоги прокурора слід задовольнити, тому ці суми підлягають стягненню з відповідача на користь ВАТ «РЗТА» та в дохід держави.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права, неповно зясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись п.2 ч.1 ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційні скарги ВАТ «Рівненський завод тракторних агрегатів» та заступника прокурора Рівненської області задовольнити частково.

Рішення Рівненського районного суду від 22 жовтня 2015 року скасувати.

Позов заступника прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, ВАТ «Рівненський завод тракторних агрегатів» до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно задовольнити частково.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 майно ВАТ «Рівненський завод тракторних агрегатів», а саме будівлю цеху № 24 та складу корпусу № 7, загальною площею 8576,7 кв.м. балансовою вартістю 3,1 млн.грн., що знаходиться за адресою Рівненська область, Рівненський район, с. Городок вул. Барона Штейнгеля, б. 4а.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ВАТ «Рівненський завод тракторних агрегатів» понесені судові витрати 4019,4 грн. та 4019,4 грн. в прибуток держави.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді: