У х в а л а

іменем україни

8 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 29 січня 2015 року,

встановила:

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») звернулось до суду з указаним позовом, в якому просило звернути стягнення на земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану по АДРЕСА_1 та уповноважити його укладати з будь-яким покупцем договір купівлі-продажу земельної ділянки, вживати інші заходи, спрямовані на це; передати земельну ділянку в його управління.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 11 вересня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 52 836 доларів США та зобов'язався щомісячно до 12 вересня 2023 року повертати кредит по частинам та сплачувати відсотки за користування ним у розмірі 14,59% на рік. Вказував, що відповідач, у випадку неналежного виконання цих грошових зобов'язань, зобов'язався додатково сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення. Також 11 вересня 2008 року з метою забезпечення виконання кредитного договору між банком та відповідачем було укладено договір іпотеки, за яким відповідач передав банку в іпотеку земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером НОМЕР_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, розташовану по по АДРЕСА_1. Крім того, відповідач зобов'язався застрахувати предмет іпотеки та власне життя на строк дії кредитного договору. У випадку невиконання цього зобов'язання відповідач зобов'язався сплатити штраф у розмірі 10% від суми кредиту. Зазначав, що відповідач не повертає кредит та не сплачує відсотки за користування ним, у зв'язку з чим утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 52 369,72 доларів США, за відсотками за користування кредитом урозмірі 40 394,73 доларів США та пенею у розмірі 5 559,53 доларів США. Крім того, відповідач не надав копію договору страхування предмету іпотеки та власного життя, а також документи про сплату страхових внесків. Вказував, що на час звернення до суду загальний розмір боргу за кредитним договором становить 103 607,58 доларів США.

Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 29 січня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «КБ «Надра», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати, позов задовольнити повністю.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідач не набув право власності на земельні ділянку, а у ПАТ «КБ «Надра» не виникло право іпотеки цього об'єкту нерухомого майна, а тому підстави для звернення стягнення на земельну ділянку відсутні. Крім того, звернення стягнення на цей об'єкт нерухомого майна без волевиявлення його власника, який не є іпотекодавцем, суперечить ч. 1 ст. 319 ЦК України.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна з наступних підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st214> під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 11 вересня 2008 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за яким останній отримав кредит у розмірі 52 836 доларів США та зобов'язався щомісячно до 12 вересня 2023 року повертати кредит та сплачувати відсотки за користування ним у розмірі 14,59% на рік. У випадку неналежного виконання цих грошових зобов'язань ОСОБА_1 зобов'язався додатково сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

Крім того, ОСОБА_1 зобов'язався застрахувати предмет іпотеки та власне життя на строк дії кредитного договору, у випадку невиконання цього зобов'язання відповідач зобов'язався сплатити штраф у розмірі 10% від суми кредиту.

11 вересня 2008 року ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу придбав земельну ділянку площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, розташовану по АДРЕСА_1, яку передав в іпотеку банку в рахунок забезпечення виконання вищевказаного кредитного договору.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов'язань за вищевказаним кредитним договором виникла заборгованість у розмірі 103 607,58 доларів США.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" <nau://ukr/898-15|st1> іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права і обов'язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням).

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Частиною п'ятою статті 3 Закону України "Про іпотеку" <nau://ukr/898-15|st3> передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Як убачається з кредитного договору строк його дії - до 12 вересня 2023 року. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов'язань (частина четверта статті 631 ЦК України <nau://ukr/435-15|st631>). Суди встановили, що строк дії договору на час звернення кредитора до суду не сплинув, а і на час ухвалення рішення основне зобов'язання боржником не виконане.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України "Про іпотеку" <nau://ukr/898-15|st4> обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" <nau://ukr/1952-15> (далі - Закон).

Відповідно до частини третьої статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України "Про іпотеку" <nau://ukr/898-15|st3>, відповідно до якої взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Відповідно до ст. 5 Закону державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом.

Державна реєстрація прав власності, реєстрація яких проведена

відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під

час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництвапроводиться нотаріусом, яким вчиняється така дія. Державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію. Державна реєстрація речових прав, похідних від права власності, на земельні ділянки сільськогосподарського призначення може здійснюватися нотаріусом незалежно від нотаріального посвідчення договору, на підставі якого виникає таке право.

Крім того, порядок державної реєстрації іпотек у спірний період регулювався Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410 <nau://ukr/410-2004-п> (втратив чинність 31 січня 2013 року) та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 <nau://ukr/868-2013-п>.

Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону <nau://ukr/1952-15|st26>записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Пунктами 74, 75 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 <nau://ukr/868-2013-п>, передбачено, що рішення суду щодо обтяження прав на нерухоме майно, що набрало законної сили, є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно.

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

За таких умов у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису.

Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України <nau://ukr/435-15|st204>, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Відтак договір іпотеки (права й обов'язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року № 6-53цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st360-7> є обов'язковою для судів.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України "Про іпотеку" <nau://ukr/898-15|st4> предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору.

Суди, ухвалюючи рішення, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України, вищевказаного не врахували, не взяли до уваги, що договір іпотеки недійсним судом не визнано, не дослідили умови договору іпотеки, не встановили суть спірних правовідносин та фактичні обставини справи, а також не застосували норми права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Отже, висновки судів ґрунтуються на припущеннях, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим.

Таким чином, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» задовольнити частково.

Заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 29 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий : Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик