Ухвала

іменем україни

15 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до недієздатного ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до недієздатного ОСОБА_4 в інтересах якого діє ОСОБА_5 та ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за позовом недієздатного ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_5, та ОСОБА_7, ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання договорів недійсними, за касаційними скаргами ОСОБА_6 та ОСОБА_5, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Полтавської області від 21 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2010 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом до недієздатного ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_5, ОСОБА_6, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 21 жовтня 2008 року № 014/6561/82/113584 в розмірі 3 798 923 грн 51 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме - квартиру АДРЕСА_1, яка передана в іпотеку банку на підставі договору іпотеки від 21 жовтня 2008 року № 17384/6561/331605, укладеного на забезпечення виконання ОСОБА_4 умов вищевказаного кредитного договору.

У травні 2010 року ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_9, обґрунтовуючи вимоги тим, що 21 червня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір № 014/6561/82/84205, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 18 000 доларів США зі сплатою 13,50 % річних за користування кредитом терміном до 21 червня 2017 року. У зв'язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань виникла заборгованість у розмірі 621 199 грн 49 коп. (еквівалент 77 717 доларів 94 центи США), яку банк просив стягнути на його користь солідарно з відповідачів.

У червні 2010 року ОСОБА_4, ОСОБА_9 та ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль» про визнання недійсними договорів кредиту від 21 червня 2007 року № 014/6561/82/84205 та від 21 жовтня 2008 року № 014/6561/82/113584, договорів поруки від 21 червня 2007 року № 1966/6561/331605, а також договори іпотеки від 21 червня 2007 року № 001969/6561/331605 та від 21 жовтня 2008 року № 17384/6561/331605. В обґрунтування вимог зазначали, що при укладенні кредитних договорів від 21 червня 2007 року та від 21 жовтня 2008 року відповідачем було порушено положення про єдиний законний засіб платежу на території України, яким є національна валюта - гривня. В процесі розгляду справи позивачі просили визнати кредитні договори недійсними також з підстави, що на момент їх укладення ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій внаслідок психічної хвороби, яка загострилась після смерті матері. Крім того, правочини вчинені на вкрай невигідних для позичальника умовах.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 27 вересня 2010 року зазначені позови об'єднані в одне провадження.

Справа розглядалася неодноразово.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 19 грудня 2013 року в позовах ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відмовлено. Позов недієздатного ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано нікчемними договори кредиту, укладені між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4, від 21 червня 2007 року № 014/6561/82/84205 та від 21 жовтня 2008 року № 014/6561/82/113584. Визнано припиненими договори поруки від 21 червня 2007 року № 1966/6561/331605, укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_7, від 21 жовтня 2008 року № 17384/6561/331605, укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_6 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 09 січня 2014 року визнано припиненим договір іпотеки від 21 червня 2007 року № 001969/656/331605, укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_7 В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 21 квітня 2015 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 19 грудня 2013 року та додаткове рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 09 січня 2014 року скасовано. Позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено. Стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_7 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 21 червня 2007 року № 014/6561/82/84205 в розмірі 77 717 доларів 94 центи США, що за курсом НБУ станом на 21 квітня 2015 року еквівалентно 1 729 565 грн 11 коп. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 21 жовтня 2008 року № 014/6561/113584, укладеним між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 у розмірі 475 281 долар 31 цент США, що за курсом НБУ станом на 21 квітня 2015 року еквівалентно 10 577 094 грн 21 коп., з якої: заборгованість за кредитом - 15 640 доларів 64 центи США, заборгованість за процентами - 41 046 доларів 64 центи США, пеня за порушення строків сплати кредиту та процентів - 371 323 доларів 54 центи США, поточна заборгованість за кредитом, що підлягає достроковому стягненню - 47 270 доларів 49 центів США, звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки від 21 жовтня 2008 року № 17384/6561/331605, а саме: житлову квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 64,1 кв. м, яка належить ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Четвертою полтавською державною нотаріальною конторою 11 липня 2008 року за № 1-773, шляхом її продажу на прилюдних торгах за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У задоволенні позову ОСОБА_4 ОСОБА_7 ОСОБА_6 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційних скаргах ОСОБА_11 та ОСОБА_5, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_4, просять скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, що 21 червня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_4 укладено договір № 014/6561/82/8405, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 18 000 доларів США зі сплатою 13,5 % річних за користування кредитом терміном до 21 червня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_9 21 червня 2007 року укладено договір поруки № 1966/6561/331605, відповідно до умов якого поручитель взяв на себе зобов'язання солідарно з боржником відповідати перед банком за належне виконання кредитних зобов'язань.

Також зазначений кредитний договір забезпечений договором іпотеки від 21 червня 2007 року № 01969/6561/331605, укладеним з фізичною-особою-підприємцем ОСОБА_9, згідно з умовами якого в іпотеку банку передано житловий будинок з господарськими спорудами, розташований по АДРЕСА_2.

Крім того, 21 жовтня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль, та ОСОБА_4 укладено договір № 014/6561/82/113584, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 57 000 доларів США зі сплатою 15,5 % річних за користування кредитом терміном до 21 жовтня 2018 року.

Додатковою угодою від 15 травня 2009 року до кредитного договору від 21 жовтня 2008 року позичальнику на період з 15 травня 2009 року по 15 травня 2010 року було надано кредитні канікули та зменшено розмір щомісячного платежу.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 21 жовтня 2008 року між банком та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки № 17384/6561/331605, відповідно до п. 11 якого предметом іпотеки є квартира № 121 по б-ру Ю. Побєдоносцева, 3 у м. Полтаві, що належить ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Четвертою полтавською державною нотаріальною конторою 11 липня 2007 року за № 1-773.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитних договорів станом на 15 жовтня 2013 року утворилася заборгованість, яка становить: за кредитним договором від 21 червня 2007 року - 77 717 доларів 94 центи США, що еквівалентно 621 199 грн 49 коп.; за кредитним договором від 21 жовтня 2008 року - 475 281 доларів 31 цент США, що еквівалентно 3 798 923 грн 51 коп.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в позові ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та про задоволення позову ОСОБА_4, ОСОБА_9 та ОСОБА_6, виходячи з того, що при укладенні кредитних договорів ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними у зв'язку з психічним захворюванням.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» й відмовляючи в позові ОСОБА_4, ОСОБА_9 та ОСОБА_6, апеляційний суд виходив із того, що позивачами за зустрічними позовом не доведено належними доказами відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11. ч. 1 ст. 60 ЦПК України неспроможність ОСОБА_4 в момент укладення оспорюваних кредитних договорів розуміти значення своїх дій та керувати ними, а також укладення таких договорів під впливом тяжкої для позичальника обставини і на вкрай невигідних умовах. Крім того, суд зазначив, що суд першої інстанції не дав оцінки тій обставині, що експертиза проведена не в межах даної цивільної справи, не за правилами ст. 143 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1914/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1>, та не може вважатися висновком експерта в розумінні ст. ст. 66 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1828/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 144 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1915/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1>, а є лише письмовим доказом, який підлягає оцінці згідно з вимогами ст. 212 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1>.

Такі висновки суду апеляційної інстанції відповідають вимогам закону та ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2015_04_07/pravo1/T030435.html?pravo=1> особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843253/ed_2015_04_07/pravo1/T030435.html?pravo=1> підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2015_04_07/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ч. 1 ст. 225 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843263/ed_2015_04_07/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2009_11_06/pravo1/VS090583.html?pravo=1> роз'яснено, що правила ст. 225 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843263/ed_2015_04_07/pravo1/T030435.html?pravo=1> поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Так, в акті амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 16 листопада 2010 року № 905, призначеної ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 15 жовтня 2010 року, вказано про вплив захворювання на усвідомлення ОСОБА_4 значення своїх дій і можливість керувати ними, зокрема, зазначено, що останній у теперішній час виявляє ознаки хронічного психічного захворювання у вигляді шизотипового розладу з початком захворювання у березні-квітні 2007 року. Даний психічний розлад істотно впливає на здатність підекспертного усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в теперішній час, а також істотно впливав на здатність підекспертного усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними станом на 21 червня 2007 року.

Проте, зазначений висновок експертизи не є належним доказом, оскільки не встановлює факт неможливості ОСОБА_4 керувати своїми діями під час вчинення оскаржуваних правочинів та підтверджує наявність підстав недійсності правочинну, передбаченої ст. 225 ЦК України.

Також не є належним доказом неусвідомлення значення своїх дій 21 червня 2007 року та 21 жовтня 2008 року ОСОБА_4, рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 29 березня 2011 року, яким його визнано недієздатним та встановлено над ним опіку, оскільки судом досліджувалися ксерокопії витягів з історії хвороб ОСОБА_4 від 22 грудня 2009 року № 5370 та 04 січня 2010 року № 13 тобто складених значно пізніше дати укладення оскаржуваних договорів.

Крім того, в акті амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 12 червня 2013 року № 302, дослідженому в рішенні Ленінського районного суду м. Полтави від 08 липня 2013 року, на який посилалися позивачі за зустрічним позовом як на підтвердження неусвідомлення ОСОБА_4 значення своїх дій під час вчинення оспорюваних договорів, не досліджувалося питання чи міг ОСОБА_4 на момент укладення оскаржуваних кредитних договорів усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, тому вказана експертиза не може бути належним доказом зазначених обставин.

За таких обставин суд апеляційної інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦК України повно, всебічно та об'єктивно встановивши фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові ОСОБА_4, ОСОБА_9 та ОСОБА_6, виходячи з того, що експертизами не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_4, в момент укладення оспорюваних правочинів розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що психічний розлад, значно виражений і позбавляв його у той час здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843263/ed_2015_05_14/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

Інших доказів, які б підтверджували перебування ОСОБА_4 на момент укладення кредитних договорів в такому стані, коли він не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними в судових рішеннях не наведено.

Також, задовольняючи позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» апеляційний суд, керуючись ст. ст. 526, 554, 629, 1049, 1054 ЦК України та ст. ст. 7, 33 Закону України, дійшов обґрунтованого висновку про солідарне стягнення заборгованості з позичальника та поручителя й про звернення стягнення на предмет іпотеки (з урахуванням того, що іпотекодавець є відмінним від особи позичальника), врахувавши наданий банком розрахунок заборгованості.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставинами, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційних скарг стосуються переоцінки доказів, викладених в оскаржуваних рішеннях, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції, висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги відхилити.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_5, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_4, відхилити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 21 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак