Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 3 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 16 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, в якому просила стягнути на її користь з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј частини від всіх видів заробітку до досягнення нею повноліття, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 24 травня 2011 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб, від якого мають дочку ОСОБА_4, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначала, що дочка знаходиться повністю на її забезпеченні, оскільки відповідач проживає окремо, участі у вихованні дитини не приймає та не надає допомогу на її утримання.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 листопада 2013 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на дитину - ОСОБА_3 у розмірі ј частини його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10 жовтня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про перегляд вищевказаного судового рішення за ново виявленими обставинами, в якій просила рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 листопада 2013 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дочки ОСОБА_4, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1. Посилалась на те, що при ухваленні вищевказаного судового рішення їй та суду не було відомо про місце проживання та місце реєстрації ОСОБА_2, а тому у позовній заяві вона зазначила місце його проживання с. Добрівляни Стрийського району Львівської області. Однак, відповідач проживає на території Російської Федерації. Вказувала, що ухвалою суду Ханти-Мансійського автономного округу-Югри від 10 квітня 2014 року їй відмовлено у задоволенні клопотання про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території Російської Федерації рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 листопада 2013 року з тих підстав, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи та про прийняте рішення судом. Крім того, на території України ухвалене рішення про стягнення аліментів також неможливо виконати, оскільки відповідач постійно проживає в Росії.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 5 червня 2014 року заяву ОСОБА_1 задоволено та скасовано рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 листопада 2013 року у зв'язку з ново виявленими обставинами. Ухвалено звернутись з дорученням до компетентних органів Російської Федерації про вручення судових документів для ОСОБА_2, який проживає та зареєстрований у Російській Федерації.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 3 жовтня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто аліменти з ОСОБА_2 у розмірі 1/6 частини з усіх видів доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання дочки ОСОБА_3, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь матері ОСОБА_1 до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 10 жовтня 2013 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 16 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив із того, що сторони не розлучені, відповідач, на час ухвалення рішення, має на утриманні ще одну неповнолітню дитину, працює, добровільно надає допомогу позивачу та дочці, а тому з нього слід стягнути на утримання дочки аліменти у розмірі 1/6 частини з усіх видів доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що відповідач є громадянином Російської Федерації, добровільно надає кошти на утримання дитини у розмірі, достатньому для забезпечення її життя, шляхом переказів з Російської Федерації, де проживає постійно, а тому спору між сторонами не існує. Крім того, через погіршення дипломатичних та інших політико - юридичних стосунків України з Російською Федерацією можуть бути труднощі з виконання рішення суду на її території.

Проте колегія суддів з такими висновком апеляційного суду повністю погодитись не може.

Судами установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 24 травня 2011 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дочку ОСОБА_4, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_2 є громадянином Російської Федерації, що підтверджується копією паспорту, проживає за адресою: АДРЕСА_1, та працює у Талаканському управлінні технологічного транспорту № 1 відкритого акціонерного товариства «Сургутнафтагаз» Ханти-Мансійського автономного округу-Югри, який розташований за адресою: м. Сургут, Нафтаюганське шосе, 7.

Статтею ст. 51 Конституції України <nau://ukr/254к/96-ВР|st51> гарантовано, а ст. 180 СК України <nau://ukr/2947-14|st180> передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до вимог ст. 182 СК України <nau://ukr/2947-14|st182> при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" <nau://ukr/v0003700-06>, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України <nau://ukr/2947-14|st182>.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Проте апеляційний суд, ухвалюючи рішення, не надав належної оцінки доводам позивача щодо матеріального становища її та відповідача, не з'ясував розмір доходу, який отримує відповідач; чи дійсно має на утриманні ще одну неповнолітню дитину; тобто належним чином не встановив обставини, що мають істотне значення для визначення розміру аліментів, у розумінні ч. 1 ст. 184 СК України <nau://ukr/2947-14|st184>. Не врахував, що право позивача на стягнення аліментів на утримання дитини передбачено законом та дійшов передчасного висновку про відмову у позові.

Висновки апеляційного суду ґрунтуються на припущеннях, що в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування в цій частині з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 - 338, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 16 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик