Справа № 301/303/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" липня 2015 р. м. Іршава

Іршавський районний суд, Закарпатської області в особі головуючого судді Беламут П.М. при секретарі Зейкан Г.І. за участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4, третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_5, представника третьої особи ОСОБА_6 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Іршава цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_2, треті особи без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_9 сільська рада, ОСОБА_5, ОСОБА_10 про усунення перешкод в користуванні стежкою,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_7 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що він є власником земельної ділянки № 2, площею 0,8 га. розташованої по вулиці Садова в с. Сільце, Іршавського району, з цільовим призначенням ділянки для ведення особистого селянського господарства, що стверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 005-56020. Доступ до належної йому земельної ділянки № 2, а також земельних ділянок ОСОБА_10, ОСОБА_5 здійснюється по стежці, яка є загального користування, такий доступ здійснювався протягом тридцяти років через стежку яка проходить через земельну ділянку № 2 гр. ОСОБА_11, який помер 14.05.2010 року, та належала останньому на підставі державного акту на право власності на землю серії ЗК № 005-56021, але влітку 2014 року відповідачі ОСОБА_8, ОСОБА_2 дружина та дочка покійного ОСОБА_11, які є його спадкоємцями та користувачами земельної ділянки № 2 перегородили стежку металевою огорожею чим унеможливили доступ до його земельної ділянки та доступ до земельних ділянок гр. ОСОБА_10, ОСОБА_5, просить забов»язати відповідачів усунути перешкоди в користуванні стежкою шляхом демонтажу металевої сітки та забов»язати відвідачів не чини перешкод у користуванні даною стежкою.

Розгляд справи проведено у відсутність позивача ОСОБА_7 відповідно до ст.169 ЦПК України та поданої ним заяви.

Представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав з мотивів, що вказані в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в суді позов не визнала, пояснила, що вона оформила право власності на спадковий будинок після смерті батька ОСОБА_11, державний акт на право приватної власності ще не отримано, так як суміжні землекористувачі відмовляються погоджувати межі земельних ділянок. Позивач ОСОБА_7, третя особа ОСОБА_5 до своєї земельної ділянки можуть пройти так само по земельній ділянці сусідки ОСОБА_12, можливо ще пройти іншим шляхом, що має більшу відстань на 200,0 метрів, а також через земельну ділянку третьої особи по справі ОСОБА_10 Її батько ОСОБА_11 дійсно дозволяв ходити позивачу ОСОБА_7 та ОСОБА_5 через його земельну ділянку до їх земельних ділянок через хвіртку, яка закривалась на замок, земельна ділянка вже близько 50 років має огорожу. Утворилась стежка, яка поділяє земельну ділянку навпіл, користуванні даною стежкою позивача чи інших осіб є порушенням її прав на володіння землею, що залишилась їй у спадок від батька.Позивач ОСОБА_7 та ОСОБА_5 не бажають досягти компромісного варіанту про обмін земельними ділянками площею яку займає стежка, вважає, що вимоги позивача є безпідставні, просить в позові відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_3 в суді позов не визнала, пояснила, що стежка, про яку йде спір не обумовлена планом забудови села, про цю стежку відсутні дані як в рішеннях сільської ради про виділення земельних ділянок, в державному акті про право власності на земельну ділянку ОСОБА_11, треті особи не підтвердили, що вони є належними землекористувачами чи власниками земельних ділянок, позивач не являється суміжним землекористувачем з відповідачами, є інші шляхи доступу до земельної ділянки позивача, просить в позові відмовити.

Розгляд справи проведено у відсутність відповідача ОСОБА_8 відповідно до ст.169 ЦПК України та поданої нею заяви.

Представник відповідача ОСОБА_4 в суді позов не визнав, пояснив, що земельна ділянка відповідачів є дійсно огороженою, там є хвіртка від якої і йде стежка через земельну ділянку за яку йде спір, він повністю підтримує пояснення відповідача ОСОБА_2 і вважає, що позивач не має права вимагати користуватися цією стежкою на земельній ділянці, що належить відповідачам, просить в позові відмовити.

Третя особа без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_5 вважає, що вимоги позивача слід задовольнити, так як тривалий час вона користується даною стежкою ще з дозволу ОСОБА_11, батька відповідачки ОСОБА_2, який дав їй ключ від замка на хвіртці огорожі його земельної ділянки, щоб вона могла пройти по стежці до своєї земельної ділянки, тепер же відповідачі забажали, щоб вона передала їм частину земельної ділянки для будівництва гаража взамін на користування стежкою з чим вона не згідна, відповідачі не дозволяють користуватися стежкою і вона змушена ходити до своєї земельної ділянки через земельну ділянки ОСОБА_12, користуватися іншими стежками їй далеко і це створює складності із-за стану здоров»я, державного акта про право власності на земельну ділянку вона не має.

Представник третьої особи ОСОБА_6 вважає, що відповідачі не мають права перешкоджати ОСОБА_5 користуватися стежкою, так як в технічній документації на виготовлення державного акту про право власності на земельну ділянку ОСОБА_11Ю, така стежка вказана.

Розгляд справи проведено у відсутність третіх осіб без самостійних вимог на стороні позивача - ОСОБА_9 сільської ради та ОСОБА_10 відповідно до ст.169 ЦПК України.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4, третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_5, представника третьої особи ОСОБА_6 дослідивши матеріали справи вважає, що в позові слід відмовити з наступних підстав:

В судовому засідання встановлено, що позивач ОСОБА_7 є власником земельної ділянки площею 0,08 га (діл.№2) в с. Сільце по вул. Виноградна, Іршавського району, що стверджується державним актом на право власності на землю (а.с.5). ОСОБА_11, який помер 14.05.2010 року був власником земельної ділянки площею 0,13 га по вул. Виноградна в с. Сільце, Іршавського району (ділянка №2), що ствержується державним актом на право приватної власності на землю, в даному державному акті на ділянці № 2 відсутні будь які дані про стежку(а.с.9). Відповідачі, спадкоємці ОСОБА_11 - дружина ОСОБА_8 та дочка ОСОБА_2 заборонили ще влітку 2014 року позивачу ОСОБА_7, третім особам ОСОБА_5 та ОСОБА_10 користуватися стежкою, що проходить через дану земельну ділянку, що знаходиться в їх користуванні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона забов»язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач та його представник не оспорюють факт, що відповідачі є спадкоємцями після смерті ОСОБА_11, в тому числі те, що відповідач ОСОБА_2 є власником будинку після смерті батька ОСОБА_11 та є відповідно спадкоємцями земельної ділянки площею 0,13 га що є предметом спору. Посилання позивача, що влітку 2014 року відповідачі ОСОБА_8,ОСОБА_2 перегородили стежку металевою огорожею, чим унеможливили доступ до його земельної ділянки та земельних ділянок ОСОБА_10, ОСОБА_5 суд оцінює критично, в судовому засіданні встановлено, що така металева огорожа існує близько 50 року, а вхід на земельну ділянку, спадкоємцями якої являються відповідачі, проходить через хвіртку, яка закривається на замок. Пояснення в підтвердження такого факту відповідача ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6 в суді позивачем не спростовано. Даний факт також не спростовано протоколом земельної комісії від 02.07.2014 року (а.с.13), актом обстеження земельних ділянок від 12 січня 2015 року(а.с.14) де зазначено про наявність огорожі без зазначення дати встановлення такої огорожі.

В суді також встановлено, що позивач ОСОБА_7, треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_10 з дозволу спадкодавця ОСОБА_11 мали ключі від хвіртки, щоб користуватися стежкою його земельної ділянки, що спростовує ствердження позивача, що дана стежка є стежкою загального користування. Позивачем не надано план забудови села чи рішення сільської ради, рішення про вилучення земельної ділянки чи інший доказ про те, що стежка через земельну ділянку, що знаходиться в користування відповідачів є стежкою загального користування.

Позивачем не надано докази, що до його земельної ділянки іншого шляху ніж дана стежка не має, посилання відповідача, що така стежка можлива по земельній ділянці ОСОБА_10, ОСОБА_12, чи в обхід земельних ділянок довжиною близько 200 метрів представником позивача не спростовано і підтверджено третьою особою ОСОБА_5 та її представником ОСОБА_6

Посилання позивача про наявність в обрисах польових обмірів присадибної ділянки ОСОБА_11, позначення стежки (а.с.11) суд оцінює критично, так як такі обриси виконувались при виготовленні технічних матеріалів по передачі земельних ділянок у приватну власність ОСОБА_11, в 2002 році, в рішенні ОСОБА_9 сільської ради від 15 листовапада 2002 року про передачу у приватну власність ОСОБА_11Ю земельної ділянки про стежку не зазначено, крім того, вказаний обрис не може бути визнано належним доказом як документ, що не містить дати виготовлення, належно не завірений. Суд приймає до уваги державний акт про право приватної власності на землю, що виданий ОСОБА_11 на підставі рішення ОСОБА_9 сільської ради 15 листопада 2002 року де ділянка № 2 площею 0,13 га не містить ніяких обмежень для власника, а значить і для його правонаступників - відвідачів по справі. Домовленості позивача чи третіх осіб по справі про користування стежкою земельної ділянки з спадкодавцем ОСОБА_11 не породжує обов'язків для спадкоємців по виконанню таких домовленостей.

Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою .

Згідно ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Суд вважає, що без належних підстав чи дозволу відповідачів позивач та треті особи не мають право користуватися даною земельною ділянкою .

Питання чи має право позивач на земельний сервітут може бути предметом іншого судового розгляду.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 214 ЦПК, ст.41 Конституції України, ст.152 ЗК України,-

Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_2, треті особи без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_9 сільська рада, ОСОБА_5, ОСОБА_10 про усунення перешкод в користуванні стежкою відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Закарпатської області через Іршавський районний суд. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: П. М. Беламут