АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1775/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ПАТ "Банк "ОСОБА_6 та Кредит" на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 22 травня 2015 року у справі за позовом ПАТ "Банк "ОСОБА_6 та Кредит" до (ОСОБА_7) ОСОБА_8, треті особи ОСОБА_7, Служба у справах дітей виконкому Золотоніської міської ради,- про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

Вивчивши матеріали справи, вислухавши представника банку, яка підтримала доводи апеляційної скарги, та представника ОСОБА_8, який на них заперечував, судова палата, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ПАТ "Банк "ОСОБА_6 та Кредит" звернулося до суду із позовом до (ОСОБА_7) ОСОБА_8, треті особи ОСОБА_7, Служба у справах дітей виконкому Золотоніської міської ради, - про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позивач посилався на те, що 22 серпня 2008 року між ТОВ "Банк „ОСОБА_6 та Кредит", правонаступником якого є ОСОБА_9 акціонерне товариство «Банк «ОСОБА_6 та Кредит» та ОСОБА_8 укладено кредитний договір № 2231.

Згідно умов кредитного договору банк надав позичальнику кредит у сумі 36 000 дол. США зі строком остаточного повернення кредитних ресурсів до 21 серпня 2028 року, сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 8 % річних, а з 27 листопада 2008 року " 18% річних.

Згідно п. 2.1 кредитного договору позичальник зобов'язався сплачувати банку проценти за користування кредитом за процентною ставкою 8 % річних а з 27 листопада 2008 року згідно додаткової угоди до кредитного договору 18% річних.

За прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів позичальник зобов'язаний у відповідності до п. 6.1 кредитного договору сплачувати банку пеню з розрахунку 1 % від простроченої суми за кожен день прострочки.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 2231-ЧД від 22 08.2008 року між банком та ОСОБА_7 укладено договір поруки № 2231-ЧД від 22.08.2008 року, за яким поручитель зобов'язався перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором солідарно із позичальником.

Також, в забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором № 2231-ЧД від 22.08.2008 року між банком та ОСОБА_8 укладено іпотечний договір № 2231-ЧД від 22.08.2008 року, посвідчений того ж дня приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим № 4119.

Відповідно до п. 1 іпотечного договору предметом іпотеки за вищевказаним договором є нерухоме майно - квартира, яка знаходиться за адресою м. Золотоноша, Черкаська обл., вул. Баха, номер 90а, квартира номер 26, загальною площею 50,8 кв.м., житловою площею 32,3 кв. м. .

Враховуючи наявні порушення договірних зобов'язань, керуючись положеннями Кредитного договору та чинного законодавства України, банк звернувся до суду з вимогами про стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 05 лютого 2013 року з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 стягнуто на користь ПАТ «ОСОБА_6 та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 2231-ЧД від 22.08.2008 в сумі 345 488,39 грн. у солідарному порядку.

Стягнуто також солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на користь ПАТ «Банк «ОСОБА_6 та Кредит» судовий збір в сумі 1700 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн..

Зазначене судове рішення набрало законної сили.

Рішення суду про стягнення заборгованості виконано не було, заборгованість за кредитним договором не погашена.

Сума заборгованості за кредитним договором станом на 31.12.2013 року складає 1283 876,60 грн..

Враховуючи те, що термін повернення кредиту в повному обсязі був визнаний позивачем таким, що настав, а заборгованість за кредитним договором у встановлений строк не була сплачена, позивач отримав право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за банком.

На підставі наведеного, ст. ст. 11, 525, 526, 548, 564, 572, 610-612, 629, 1054 ЦК України; ст. ст. 1, 6 3, 7, 33, 37, 39 ЗУ «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України, позивач просив суд:

1). В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_8 перед AT «Банк «ОСОБА_6 та Кредит» за Кредитним договором № 2231-ЧД від 22.08.2008 року в сумі 1 283 876,60 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме нерухоме майно - квартиру, яка знаходиться за адресою м. Золотоноша, Черкаська обл., вул. Баха, номер 90а, квартира номер 26, загальною площею 50,8 кв. м., житловою площею 32,3 кв. м., що належить на праві приватної власності ОСОБА_11, шляхом визнання права власності на зазначене майно за ОСОБА_9 акціонерним товариством «Банк «ОСОБА_6 та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

2).Виселити з квартири АДРЕСА_1, осіб, які там зареєстровані та проживають, а саме:

ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1;

- ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_2;

- ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_3.

3). З метою вжиття заходів щодо забезпечення збереження предмета іпотеки, а саме нерухомого майна - квартиру, яка знаходиться за адресою м. Золотоноша. Черкаська обл., вул. Баха, 90а, квартира номер 26, загальною площею 50,8 кв. м., житловою площею 32,3 кв. м., передати її в управління ПАТ «Банк «ОСОБА_6 та Кредит» до моменту реєстрації права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Банк «ОСОБА_6 та Кредит»

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 22 травня 2015 року в задоволенні позову ПАТ "Банк "ОСОБА_6 та Кредит" до (ОСОБА_11) ОСОБА_8 треті особи ОСОБА_7, Служба у справах дітей виконкому Золотоніської міської ради, - про звернення стягнення на предмет іпотеки, - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ПАТ "Банк "ОСОБА_6 та Кредит" подало апеляційну скаргу. Посилаючись на те, що дане рішення незаконне, не відповідає обставинам справи, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задоволити повністю.

Обговоривши матеріали справи, судова палата вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Встановлено по справі, що 22 серпня 2008 року між ТОВ "Банк „ОСОБА_6 та Кредит", правонаступником якого на даний час є ОСОБА_9 акціонерне товариство «Банк «ОСОБА_6 та Кредит» та ОСОБА_8 укладено кредитний договір № 2231 - 4Д, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 36000 доларів США зі строком остаточного повернення кредитних ресурсів до 21 серпня 2028 року, сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 8 % річних, а з 27 листопада 2008 року - 18% річних (ар. спр.10-11).

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № 2231 - 4Д від 22 серпня 2008 року між банком і ОСОБА_7 укладено договір поруки № 2231 - 4Д від 22 серпня 2008 року, за яким поручитель зобовязався перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобовязань за кредитним договором солідарно з позичальником (ар. спр. 17).

Також в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 2231-4Д від 22.08.2008 року між банком та ОСОБА_8 був укладений 22.08.2008 року іпотечний договір № 2231-4Д, посвідчений того ж дня приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим № 4119 (ар.спр.14-16).

Відповідно до п.1 Іпотечного договору предметом іпотеки за цим договором є нерухоме майно - квартира АДРЕСА_2, Квартира трикімнатна житловою площею 32,3 кв. м., загальною площею 50,8 кв. м..

Проте умови кредитного договору відповідачкою ОСОБА_8 не виконувалися, що призвело до утворення заборгованості. Станом на 30.04.2010 року загальна заборгованість по кредиту склала 345488,39 грн..

Рішенням (заочним) Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 05 лютого 2013 року ПАТ "Банк "ОСОБА_6 та Кредит" до ОСОБА_8, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості по кредитному договору задоволено повністю.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на користь ПАТ «ОСОБА_6 та Кредит» заборгованість по кредитному договору в сумі 345 488,39 грн. у солідарному порядку.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_14 на користь ПАТ «Банк «ОСОБА_6 та Кредит» судовий збір в сумі 1700 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн. (ар.спр.55-56).

Оскільки вищевказане рішення суду виконане не було, заборгованість за кредитним договором не погашено, ПАТ «Банк «ОСОБА_6 та Кредит» в липні 2014 року предявило до суду до ОСОБА_8 даний позов - про звернення стягнення на предмет іпотеки. Просили в рахунок погашення заборгованості відповідачки ОСОБА_8 перед банком за кредитним договором № 2231-ЧД від 22.08.2008 року в сумі 1 283 876,60 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на нерухоме майно - квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_3, що належить на праві приватної власності ОСОБА_11, шляхом визнання права власності на зазначене майно за ОСОБА_9 акціонерним товариством «Банк «ОСОБА_6 та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Просили також Виселити з квартири АДРЕСА_4, осіб, які там зареєстровані та проживають, а саме:

ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1;

- ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_2;

- ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_3.

З метою вжиття заходів щодо забезпечення збереження предмета іпотеки, а саме нерухомого майна - квартири, яка знаходиться за адресою м. Золотоноша Черкаської області , вул. Баха, 90-а, квартири номер 26, загальною площею 50,8 кв. м., житловою площею 32,3 кв. м., передати її (тобто зазначену квартиру) в управління ПАТ «Банк «ОСОБА_6 та Кредит» до моменту реєстрації права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Банк «ОСОБА_6 та Кредит»

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, суд виходив з того, що на виниклі між сторонами правовідносини в даному випадку розповсюджуються дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті » від 03 червня 2014 року №1304 VІІ, з огляду на вимоги якого на квартиру відповідача, що є предметом іпотеки за іпотечним договором як забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором в іноземній валюті, не може бути звернуто стягнення в будь якому виді, в тому числі і шляхом визнання за банком - позичальником права власності на предмет іпотеки. Також відповідач ОСОБА_8 та її двоє неповнолітніх дітей постійно проживають в ІНФОРМАЦІЯ_4 а в м. Золотоноша, Черкаської області , що є предметом іпотеки, і, не маючи іншого житла, не можуть бути виселені, оскільки кредитні ресурси позичальника за п. 2.2 кредитного договору №2231-4Д від 22.08.2008 року, ((виданого в іноземній валюті) використовується за цільовим призначенням на соціальні потреби (що за своєю суттю є споживчим кредитом).

Проте, з цим не можна погодитися в повному обсязі.

У відповідності до ч.1 вищевказаного Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті » від 03 червня 2014 року протягом дії цього Закону:

1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку;

2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки);

3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

Згідно ч.3 Закону він набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

За частиною 4 цього Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Отже, зазначений Закон встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмет застави та іпотеки, а саме визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Таким чином Законом не призупиняється дія будь яких нормативних актів в сфері регулювання кредитних правовідносин , зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення у судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, і його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог, що не врахував суд.

Як зазначалось вище , заочне рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 05.02.2013 року виконане відповідачами не було.

Сума заборгованості за кредитним договором станом на 31.12.2013 року визначена 1283876,60 грн., з яких : сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту - 26392,53 дол. США, що складає по курсу НБУ на 31.12.2013 р. - 210 955,49 грн.; сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту - 8 233,81 дол. США, що складає по курсу НБУ на 31.12.2013 pоку - 65 812,84 грн.; сума строкової заборгованості за відсотками - 536,70 дол. США, що складає по курсу НБУ на 31.12.2013 року - 4 289,84 грн.; сума простроченої заборгованості за відсотками - 26 404,79 дол. США, що складає по курсу НБУ на 31.12.2013 p.- 211 053,49 грн.; пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсоткам - 791 764,94 гривень.

Зазначений розмір заборгованості повністю підтверджується наданим позивачем розрахунком з загальної суми заборгованості по кредитному договору №2231-4Д від 22.08.2008 року в іноземній валюті, що підлягає до сплати боржником ОСОБА_11 за період з 22.08.2008 року по 31.12.2013 року на ар. спр. 28-32, обґрунтованість якого сумнівів не викликає і який водночас заперечує на доводи відповідачки про те, що жодним доказом позивач не підтвердив, що визначена ним вся сума 1283876,60 грн. є заборгованістю, яка встановлена та стягнута з відповідача в передбаченому законом порядку.

Згідно з розясненнями в п. 17 вищезгаданої Постанови №5 Пленума Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ№5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК України.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі за №6-1206 цс 15, висловленої в Постанові судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року, згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частини першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525;526;599;611 ЦК України, змісту кредитного договору, слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Згідно ст. 360 7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Виходячи з наведеного, слід визнати обґрунтованими вимоги позивача щодо збільшення суми заборгованості відповідачки за кредитним договором від 22.08.2008 року №2231-4Д в звязку з належним виконанням своїх зобовязань і після ухвалення рішення про стягнення заборгованості.

Предявляючи даний позов, позивач ПАТ «Банк «ОСОБА_6 та Кредит» просив суд в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_8 перед банком за кредитним договором №2231-4Д від 22.08.2008 року в сумі 1283876,60 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки нерухоме майно: квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5, загальною площею 50,8 кв.м., житловою площею 32,3 кв. м., що належить на праві приватної власності ОСОБА_11 шляхом визнання права власності на зазначене майно за ПАТ «Банк «ОСОБА_6 та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, та виселити із зазначеної квартири осіб, які в ній зареєстровані та проживають.

У відповідності до ст. 3 ЗУ «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року (№898-IV) У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Згідно ст. 7 Закону №898-IV за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання .

Відповідно до ст. 33 Закону «Про іпотеку » у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно п. 8.4.3. договору іпотеки №2231-4Д від 22.08.2008 року іпотекодержатель (банк) має право звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства України у разі, коли в момент настання терміну виконання боржником зобов'язань, забезпечених іпотекою за цим договором, вони не будуть виконані (ар.спр.14 зворотний бік).

Іпотекодержатель за п. 8.4.4 договору має право якщо аукціон (публічні торги) по реалізації предмету іпотеки оголошено таким, що не відбувся, залишити предмет іпотеки за собою без згоди іпотекодавця за початковою ціною, що була виставлена на аукціоні (публічних торгах).

За п. 8.4.6 іпотечного договору іпотекодержатель має право за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмету іпотеки, відповідно до чинного законодавства України, погасити наявну заборгованість іпотекодавця за кредитним договором, а також проценти за користування кредитними ресурсами, комісійну винагороду за кредитним договором, неустойку за цим договором, або за кредитним договором, збитки, завдані прострочкою платежів за вищезазначеними договорами, відшкодування витрат по зверненню стягнення на предмет іпотеки;

за п. 8.4.7 договору у разі виникнення права звернення стягнення на предмет іпотеки реалізувати його відповідно до вимог цього договору ;

За п. 8.4.8 іпотечного договору іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання іпотекодавцем будь яких умов кредитного договору, у тому числі, але не обмежуючись переліченим нижче, у разі несвоєчасної чи неповної сплати ануїтетних платежів, несвоєчасного повернення сум зобовязань за кредитним договором, в т.ч. кредиту , процентів, комісійної винагороди, неустойки. Право звернення на предмет іпотеки іпотекодержатель набуває також, якщо іпотекодержатель відповідно до п. 3.4 кредитного договору заявить іпотекодавцю вимогу повернути кредит та сплатити проценти, комісійну винагороду до настання строку, зазначеного в п. 3.2 кредитного договору (визначеного строку закінчення договору, тобто до 21 серпня 2028 року), а іпотекодавець не виконає зазначене зобовязання (ар.спр.14 зворотний бік).

Звернення стягнення на заставлене за ци м договором майно здійснюється на розсуд іпотекодержателя: або за рішенням суду, за виконавчим написом нотаріуса, або іпотекодержателем самостійно на умовах цього договору.

За вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимоги іпотекодержателя:

за рішенням суду;

в безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Вчинений нотаріусом виконавчий напис може бути оскаржено іпотекодавцем виключно в судовому порядку.

Згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в п.п. 11.3.1 та 11.3.2 пункту цього договору: задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобовязання за кредитним договором у порядку, встановленому статтею 37 ЗУ «Про іпотеку».

Продаж іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь - якій особі на підставі договору купівлі продажу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Взаємовідносини сторін протягом дії цього договору, в частині, не передбаченій цим договором, регулюються чинним законодавством України (ар. спр. 15).

Частиною першої статті 37 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки.

Згідно розяснень в п. 39 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом.

Таким чином, враховуючи наведені розяснення, враховуючи також, що іпотечним договором від 22.08.2008 року передбачено такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання, що передбачено і ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», судова колегія вважає за можливе його застосувати у задоволення вимоги позивача.

Узгоджена сторонами вартість предмета іпотеки становить203635,00 грн. (ар. спр.14).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже, рішення суду про відмову в задоволенні позовних вимог банка про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає до скасування як ухвалене не у відповідності з обставинами справи і в порушення норм матеріального права. В звязку з цим слід постановити нове рішення про задоволення позовних вимог банка щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме нерухоме майно квартиру №26 в будинку №90а по вул. Баха в м. Золотоноша Черкаської області , що належить на праві приватної власності ОСОБА_8, шляхом визнання права власності на зазначене майно за позивачем ОСОБА_9 акціонерним товариством «Банк «ОСОБА_6 та Кредит» в рахунок погашення перед останнім заборгованості ОСОБА_8 за кредитним договором №2231-4д від 22.08.2008 року в сумі 1283876,60 грн..

Водночас, як зазначалось вище, в звязку з дією в даний час з 03.06.2014 року Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті », згідно з яким і на період дії якого не проводиться примусове стягнення (відчужене без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, - необхідно визначити (вирішити) не застосовувати примусове виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки до закінчення дії вказаного закону від 03.06.2014 року за № 1304-VII.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про виселення відповідачки з неповнолітніми дітьми з квартири, що є предметом іпотеки, суд також виходив з того, що таке виселення заборонено вищевказаним Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті » від 03.06.2014 року . Суд практично вказав, що оскільки даним законом заборонено звернення стягнення на квартиру відповідачки, то, як наслідок, і виселення мешканців із такої квартири не допускається.

Однак, з цим не можна погодитися.

Згідно ст.39 Закону України "Про іпотеку" одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. ІV ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ч. ІІІ ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобовязані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Частиною четвертою ст. 109 ЖК України передбачено, що виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 1322 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132 2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

По справі встановлено, що квартира АДРЕСА_6, яка являється предметом іпотеки, і в якій проживають відповідачка з двома неповнолітніми дітьми, придбана нею за договором купівлі продажу від 21.08.2008 року, тобто раніше, ніж укладений кредитний договір № 2231-ЧД від 22.08.2008 року, в зобовязання виконання якого був укладений іпотечний договір на вказану квартиру. Про те, що дана квартира придбана не за кредитні кошти, не заперечувала і представник позивача ПАТ «Банк «ОСОБА_6 та Кредит» в засіданні апеляційної інстанції.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз вказаних правових норм надає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої ст. 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

До такого правового висновку прийшов Верховний Суд України, розглядаючи 02 вересня 2015 року справу №6-1049 цс 15, і такий висновок згідно 360-7 ЦПК України являється обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно правовий акт, що містить відповідну норму права.

На вказані норми права послався і позивач, предявляючи даний позов.

Проте, вимагаючи виселення відповідачки з дітьми із квартири із квартири АДРЕСА_7 (які там зареєстровані та проживають) як предмета іпотеки, на яке накладається стягнення, позивач не вказав жиле приміщення, куди можна здійснити виселення мешканців квартири, тобто просив фактично висилити відповідачку з двома неповнолітніми дітьми без надання іншого жилого приміщення .

Отже, за наведених обставин відповідачка з дітьми, враховуючи і викладений вище правовий висновок Верховного Суду України , виселені без надання іншого жилого приміщення бути не можуть.

Аналізуючи все зазначене у сукупності, судова палата вважає, що рішення суду як таке, що не відповідає обставинам справи, вимогам закону та положенням судової практики, - підлягає до скасування в повному обсязі з ухваленням нового рішення - про задоволення позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки.

У відповідності з вимогами ст.88 ЦПК України і обсягом задоволених позовних вимог з ОСОБА_8 на користь ПАТ "Банк "ОСОБА_6 та Кредит" необхідно стягнути у відшкодування витрат по судовому збору в сумі 243, грн. 60 коп..

Керуючись ст.ст. 303; 304; 307; 309; 316;317;218 ЦПК України, судова палата, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ "Банк "ОСОБА_6 та Кредит" задоволити частково.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 22 травня 2015 року по даній справі скасувати .

Позовні вимоги ОСОБА_9 акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_6 та Кредит» задоволити частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_6 та Кредит» за кредитним договором № 2231-ЧД від 22.08.2008 року в сумі 1 283 876,60 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_8 яка є загальною площею 50,8 кв. м., житловою площею 32,3 кв. м., належну на праві приватної власності ОСОБА_8 шляхом визнання права власності на зазначене майно за ОСОБА_9 акціонерним товариством «Банк «ОСОБА_6 та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене нерухоме майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Не застосовувати примусове виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті » від 03 червня 2014 року №1304-VII.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_6 та Кредит» до ОСОБА_8, ОСОБА_8 ОСОБА_15 ОСОБА_16 про виселення з квартири АДРЕСА_9,- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_6 та Кредит» у відшкодування витрат по судовому збору 243, грн. 60 коп..

Рішення може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20 днів.

Головуючий :

Судді :