Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого

спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі

суддів: Гончара В.П., Амеліна В.І., Остапчука Д.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним договору поруки, за касаційною скаргою ОСОБА_3, який діє від імені ОСОБА_1, на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 06 червня 2008 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 46 670 дол. США із процентною ставкою 14,95 % річних та кінцевим терміном повернення до 01 червня 2028 року.

24 лютого 2014 року між банком та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду до кредитного договору від 06 червня 2008 року, якою внесено зміни до основного договору в частині процентної ставки за користування кредитними коштами.

З метою забезпечення кредитних зобов'язань 24 лютого 2014 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки, яким остання зобов'язалась відповідати перед кредитором у повному обсязі за зобов'язаннями позичальника за кредитним договором та додатковою угодою до нього.

Позивач вважає, що договір поруки укладено нею під впливом тяжкого фінансового становища, у договорі не визначено гривневого еквіваленту, на момент укладення договору не було заборони укладати кредитні договори на споживчі цілі, проте на момент укладення додаткової угоди, яка по іншому визначила всі істотні умови кредитного зобов'язання, вже існували законодавчі обмеження, у кредитора відсутня ліцензія на укладення кредитних договорів в іноземній валюті, на утриманні позивача знаходиться неповнолітня дитина, а тому при укладенні оспорюваного договору поруки банк мав отримати дозвіл органу опіки та піклування.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 28 травня 2015 року, у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, який діє від імені ОСОБА_1, просить скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на невідповідність висновків судів обставинам справи, неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції з висновками якої погодився апеляційний суд, правильно виходив із того, що при укладенні договору поруки позивач діяла на власний розсуд, вона як поручитель погодилась з усіма умовами кредитного договору та додаткової угоди до нього.

Апеляційний суд залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, яким відмовлено позивачу у визнанні договору поруки недійсним, обґрунтовано виходив із того, договір поруки не є правочином, який вчиняється з дозволу органу опіки та піклування, перелік яких встановлений ст. 71 ЦК України, так як не є правочином щодо майнових прав неповнолітньої дитини; відповідач має право укладати кредитні договори в іноземній валюті, оскільки має дозвіл № 92‑1 від 07 грудня 2007 року на здійснення операцій з валютними цінностями; кредитний договір укладено 06 червня 2008 року, тобто до доповнення абзацом 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», який поширюється на кредитні правовідносини, які виникли після внесення цих змін, а тому доводи позивача про те що кредитний договір укладений всупереч вимог указаної норми закону в іноземній валюті є необґрунтованим.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними і не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відхилення касаційної скарги і залишення рушення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, який діє від імені ОСОБА_1, відхилити.

Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 травня 2015 року, залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.П. Гончар

В.І. Амелін

Д.О. Остапчук