Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/915/15-ц Головуючий у 1-й інст. Семенцова Л. М.
Категорія 915 Доповідач Коломієць О. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Жигановської О.С., Якухно О.М.

з участю секретаря

судового засідання: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 30 вересня 2015 року,-

встановила:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, зазначаючи, що 07 травня 2010 року він уклав з відповідачем договір позики на суму 7000,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті на день звернення до суду з даним позовом становить 110670 грн. Договором не було визначено конкретного строку повернення позики, у звязку з чим позивачем 18.11.2014 року предявлено кредиторську письмову вимогу до відповідача про повернення суми позики. Однак, до теперішнього часу позика відповідачем не повернута. У зв'язку з наведеним, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача на його користь борг в сумі 151890,20 грн. та судові витрати.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 30 вересня 2015 року позов задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості за договором позики у розмірі 151890,20 грн. та судовий збір у розмірі 1518,90 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, без проведення належного дослідження всіх доказів у справі та надання їм відповідної оцінки. При розгляді справи суд першої інстанції не врахував, що умови та строк повернення позики встановлені в договір позики від 07.05.2010 року, який, незважаючи на численні вимоги відповідача та на його посилання в тексті розписці, не був представлений позивачем. У звязку з цим вважає, що у суду першої інстанції не було правових підстав для стягнення суми боргу без наявності в матеріалах справи вказаного договору позики.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач взятих на себе зобов'язань не виконав, грошові кошти отримані 07 травня 2010 року за укладеним з позивачем договором позики не повернув, правовими наслідками чого є стягнення з нього суми боргу у передбаченому у наданій на підтвердження укладення договору позики розписці розмірі, що за офіційним курсом НБУ станом на 14.09.2015 року складає 151890,20 грн.

Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1046, ч. 2 ст. 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Як убачається з матеріалів справи, 07 травня 2010 року ОСОБА_3 було видано розписку про отримання від ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 7000 доларів США. Судом встановлено, що у розписці зазначено: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, особистий підпис позичальника та обовязок позичальника повернути їх позикодавцю.

24 листопада 2014 року ОСОБА_4 направив на адресу ОСОБА_3 кредиторську вимогу від 18.11.2014 року про повернення боргу за вищевказаним договором позики (а.с.7), яку відповідач отримав 25.11.2014р. (а.с.11). На цю вимогу відповідач направив позивачу заперечення від 26.11.2014 року з проханням надати йому належним чином завірені копії документів, на підстав яких було надіслано кредиторську вимогу, для надання відповіді позивачу. В подальшому 11.12.2014 року позивач направив відповідачу листа від 10.12.2014 року, в якому повторно звернувся з проханням про повернення суми боргу та надав копію розписки від 07.05.2010 року (а.с.9,10).

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд, з урахуванням вимог ст.ст. 192, 533 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення отриманих у позику 07 травня 2010 року грошових коштів в розмірі 151890,20 грн., оскільки взятих на себе за договорами позики зобов'язань щодо повернення боргу відповідач не виконав.

Доводи апеляційної скарги в частині відмови у задоволенні позову через ненадання позивачем оригіналу договору позики від 07.10.2010 року, на підставі якого була складена вказана розписка, є безпідставними виходячи з наступного. Під час розгляду справи представник позивача зазначив, що будь-який додатковий договір позики до представленої розписки між сторонами не укладався. Разом з тим, відповідач не надав будь-яких належних та допустимих доказів, які б свідчили про укладення такого договору між сторонами. Відповідно до вимог чинного законодавства, у разі укладання вказаного договору позики, такий правочин є двостороннім та повинен укладатись у двох примірниках по одному для кожної сторони і при наявності такого екземпляра договору, відповідач мав би надати його самостійно (ст.ст. 10,60 ЦПК України).

Також безпідставними є доводи апелянта з огляду на застосування постанови Верховного Суду України у справі № 6-144цс15 від 13.05.2015р., оскільки правова підстава визнання боргових зобовязань ґрунтується на тому, що у тексті наданої ОСОБА_2 розписки відображено те, що ОСОБА_3 отримав грошові кошти, а також є умова щодо обовязку їх повернення позивачу, що є доказом укладення між сторонами договору позики. Посилання представника відповідача щодо застосування строків позовної давності при розгляді справи враховані судом, але підстав для їх застосування до заявлених вимог не було. Так перебіг трирічного строку звернення до суду з позовом за захистом своїх прав (ст.257 ЦК) у позивача розпочався по закінченню тридцятиденного строку з дня отримання відповідачем кредиторської вимоги позивача від 18.11.2014 року, тобто з 25.12.2014 року, в межах якого 22.01.2015 року було подано позов до суду, а не з наступного дня від дати розписки, на що посилався відповідач. Посилання суду першої інстанції на ч.2 ст. 530 ЦК України не призвело до неправильного вирішення справи, оскільки позивач у будь-якому випадку витримав строки забезпечення добровільного виконання боржником грошового зобовязання від дати предявлення вимоги до дати звернення до суду (ч.1 ст.1049 ЦК).

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Статтею 308 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 30 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді