Ухвала

іменем україни

15 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_16, Виноградівської районної державної адміністрації, третя особа - Виноградівська державна нотаріальна контора, про визнання частково недійсним розпорядження, свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права власності на частину спадкового майна та за зустрічним позовом ОСОБА_16 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, Виноградівської районної державної адміністрації, третя особа - Виноградівська державна нотаріальна контора, про визнання частково недійсним розпорядження, свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права власності на частину спадкового майна, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 16 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з вищезазначеним позовом, у якому з урахуванням уточнень просили:

- визнати частково недійсним розпорядження голови Виноградівської районної державної адміністрації (далі - Виноградівська РДА) від 20 березня 2001 року № 139, а саме: в 1/3 частині щодо видачі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_8;

- визнати недійсним в 1/3 частині свідоцтво про право особистої власності від 20 березня 2001 року на житловий будинок АДРЕСА_1, видане Виноградівською РДА на ім'я ОСОБА_8;

- визнати недійсним у 1/6 частині свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкування цілого житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1, яке видано державним нотаріусом Виноградівської державної нотаріальної контори 09 жовтня 2012 року на ім'я ОСОБА_5;

- визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/12 частини житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1;

- визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/12 частини житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивачі обґрунтовували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_8 і в шестимісячний строк ОСОБА_3 (онук померлого) звернувся до Виноградівської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом у порядку спадкування за правом представлення в порядку ст. 1266 ЦК України. Державний нотаріус повідомив, що померлий ОСОБА_8 (дід) за життя залишив заповіт на користь своєї доньки ОСОБА_5 30 лютого 2012 року ОСОБА_5 направила ОСОБА_3 вимогу про звільнення житлового будинку АДРЕСА_1, так як 09 жовтня 2012 року державним нотаріусом Виноградівської державної нотаріальної контори їй видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а 05 травня 2014 року - звернулася до суду з позовом про виселення ОСОБА_4 з будинку.

Зазначали, що при оформленні спадщини за заповітом ОСОБА_5 надала нотаріусу правовстановлюючий документ на спадкодавця ОСОБА_8, де вказано, що він є власником житлового будинку з надвірними спорудами на підставі свідоцтва про право особистої власності від 20 березня 2001 року, виданого Виноградівською РДА Закарпатської області. Вважають, що розпорядження від 20 березня 2001 року та свідоцтво про право особистої власності на вказаний житловий будинок є частково незаконними та недійсними, так як не відповідають нормам ЦК України, які діяли на той час.

Зокрема, вказували, що спірний будинок побудовано в 1987 року і до 15 квітня 1991 року дворогосподарство відносились до суспільної групи - колгоспний двір, членами якого протягом 1991-1995 років були ОСОБА_8 (голова колгоспного двору), ОСОБА_9 - його дружина, ОСОБА_10 - син, ОСОБА_4 - невістка, ОСОБА_11 - онука, ОСОБА_3 - онук. Станом на 15 квітня 1991 року право на частку в колгоспному дворі мали лише ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 і частка кожного з них становила 1/3, виходячи із положень ст. ст. 120, ст.123 ЦК УРСР (у редакції 1963 року). На час смерті ОСОБА_10, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, спадкоємцями першої черги є син ОСОБА_3, донька ОСОБА_11, дружина ОСОБА_4 та батько ОСОБА_8 Всі спадкоємці на час смерті спадкодавця проживали та були зареєстровані в цьому будинку, тому в порядку ст. 1268 ЦК України (в редакції 2003 року) прийняли спадщину і кожний з них має по 1/12 частини (1/3:4). Отже, ОСОБА_8 на день смерті мала належати 3/4 частини (1/3 +1/3 + 1/12), які могла успадкувати ОСОБА_5

Ураховуючи наведене, позивачі просили позов задовольнити.

У вересні 2014 року ОСОБА_6 подала до суду зустрічний позов, у якому просила визнати недійсним розпорядження Виноградівської РДА від 20 березня 2001 року № 139 про видачу свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок АДРЕСА_1, визнати частково недійсним у 1/3 частині свідоцтво про право особистої власності від 20 березня 2001 року на нього, визнати недійсним в 1/12 частині свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Виноградівської державної нотаріальної контори 09 жовтня 2012 року на ім'я ОСОБА_5 на спадкування цілого житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на 1/12 частини цього будинку.

Ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 10 вересня 2014 року зустрічний позов ОСОБА_6 об'єднаний в одне провадження із первинним позовом ОСОБА_3 і ОСОБА_4

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 13 січня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено. Визнано частково недійсним розпорядження голови Виноградівської РДА від 20 березня 2001 року № 139 в 1/3 частині щодо видачі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок АДРЕСА_1. Визнано недійсним в 1/3 частині свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок від 20 березня 2001 року, видане Виноградівською РДА на житловий будинок АДРЕСА_1 на ОСОБА_12 Визнано недійсним в 1/6 частині свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке видано державним нотаріусом Виноградівської державної нотаріальної контори 09 жовтня 2012 року на ім'я ОСОБА_5, на спадкування цілого житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/12 частини житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/12 частини житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1.

Зустрічний позов ОСОБА_13 задоволено. Визнано частково недійсним в 1/3 частині свідоцтво про право особистої власності від 20 березня 2001 року на житловий будинок АДРЕСА_1, видане на ім'я на ОСОБА_8 Визнано недійсним в 1/12 частині свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке видане державним нотаріусом Виноградівської державної нотаріальної контори 09 жовтня 2012 року на ім'я ОСОБА_5, на спадкування цілого житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/12 частини житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 16 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове. У задоволенні первинного позову ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі, поданій представником ОСОБА_7, ОСОБА_3 і ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення суду апеляційної інстанції, рішення місцевого суду залишити в силі.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_8, який є дідом позивача ОСОБА_3, свекром позивачки ОСОБА_4, дідом позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_10 - батько позивача ОСОБА_3, чоловік позивачки ОСОБА_4 та батько позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_6 Останнім місцем проживання ОСОБА_8 та ОСОБА_10 був будинок АДРЕСА_1.

20 березня 2001 року на підставі розпорядження голови Виноградівської РДА від 20 березня 2001 року № 139 ОСОБА_8 видано свідоцтво про право власності на жилий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1

Після смерті ОСОБА_8 на підставі заповіту, посвідченого 09 грудня 2009 року Неветленфолівською сільською радою, 09 жовтня 2012 року державним нотаріусом Виноградівської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на цілий жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1

Також установлено, що вказаний жилий будинок побудовано в 1987 році й до 15 квітня 1991 року дане дворогосподарство належало до суспільної групи - колгоспний двір. Станом на 1991-1995 роки у ньому проживали: ОСОБА_8, 1933 року народження - голова двору, ОСОБА_9, 1939 року народження - його дружина, ОСОБА_10, 1967 року народження - син, ОСОБА_4 - невістка, ОСОБА_11, 1991 року народження - онука. ОСОБА_3,1993 року народження - онук.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_9, якій у спірному дворогосподарстві належала 1/3 частини та яку, як спадкоємець першої черги, успадкував її чоловік ОСОБА_8, який на час смерті ОСОБА_9 продовжував проживати у ньому.

Батько позивача ОСОБА_3, позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_6 та чоловік позивачки ОСОБА_4 - ОСОБА_10 з 1997 року і до 2000 року в даному дворогосподарстві не проживав, спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_9 не прийняв, тому йому належала 1/3 частини в дворогосподарстві.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_10 - батько позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_16 та чоловік ОСОБА_4, останнім місцем проживання якого був спірний будинок і після смерті якого відкрилася спадщина на 1/3 частини в дворогосподарстві. На день смерті ОСОБА_10 його син ОСОБА_3, донька ОСОБА_6, дружина ОСОБА_4 та батько ОСОБА_8 проживали у спадковому будинку й відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважаються такими, що прийняли спадщину після його смерті і кожному з них належить по 1/12 частині (1/3:4).

На день смерті ОСОБА_8 останньому належали 3/4 частини спірного господарства (1/3+1/3+1/12). За свого життя ОСОБА_8 склав заповіт, посвідчений 09 грудня 2009 року секретарем виконкому Неветленфолівської сільської ради, згідно з яким все своє майно він заповів доньці ОСОБА_5 і цим же розпорядженням скасував всі свої попередні заповіти.

09 жовтня 2012 року державним нотаріусом Виноградівської державної нотаріальної контори ОСОБА_14 видано на ім'я ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_8, яка складається з цілого житлового будинку по АДРЕСА_1

Згідно з витягом про державну реєстрацію прав від 12 жовтня 2012 року вказаний вище будинок зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_15

Задовольняючи первинний позов ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та зустрічний позов ОСОБА_6, суд першої інстанції, застосовуючи норми ЦК УРСР в редакції 1963 року, встановив факт проживання ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в спірному дворогосподарстві з 1987 року до 15 квітня 1991 року, на підставі чого визнав частки кожного з них у розмірі по 1/3 (як членів колгоспного двору), застосував черговість спадкування, і встановив факт, що на день смерті ОСОБА_8 останньому належали 3/4 частини спірного будинку, які відповідно до заповіту може успадкувати ОСОБА_5, а також визначив відповідні частки, які в порядку спадкування належать позивачам як за первинним, так і за зустрічним позовами.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про те, що спірний житловий будинок належав до суспільної групи господарств - колгоспний двір, і що станом на 15 квітня 1991 року належав трьом його членам, які на цей момент не втратили права на частку в його майні, зокрема, ОСОБА_8 - голові колгоспного двору, ОСОБА_9 - його дружині та ОСОБА_10 - їх сину.

При цьому, відмовляючи у задоволенні обох позовів, апеляційний суд виходив з того, що після введення в дію Закону України «Про власність» та у зв'язку зі смертю членів колгоспного двору ОСОБА_8, який помер у 2012 році, ОСОБА_9, яка померла у 1997 році, та ОСОБА_10, який помер у 2009 році, дія норм ст. ст. 120, 123 ЦК УРСР не розповсюджується на їх спадкоємців, а також із того, що ОСОБА_4 своєчасно не реалізувала своє право на спадщину.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до роз'яснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

До введення в дію Закону України «Про власність» частка майна померлого члена колгоспного двору з майна колгоспного двору не виділялась. Майно колгоспного двору спадкувалось тільки в разі смерті останнього члену колгоспного двору. Такий порядок спадкування поширювався на випадки припинення колгоспного двору з цих підстав до 01 липня 1990 року. Загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна

Відповідно до роз'яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», та ст. 123 ЦК УРСР спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Закон України «Про власність», який набув чинності 15 квітня 1991 року, встановив єдиний правовий режим майна, незалежно від місця проживання чи місця праці особи і його дія не поширюється на майно, яке придбано раніше.

Оскільки члени колгоспного двору ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 набули право власності на майно (незалежно від того, чи мало місце документальне оформлення такого права), питання спадкування їх майна вирішується відповідно до норм ЦК УРСР чи ЦК України (у залежності від часу смерті спадкодавця).

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Крім того, станом на 15 квітня 1991 року виникнення права власності на житлові будинки не залежало від реєстрації цього права.

З матеріалів справи, зокрема, з погосподарської книги вбачається, що спірний житловий будинок був зведений у 1986 році.

За таких обставин суд першої інстанції правильно визнав незаконним свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок від 20 березня 2001 року та розпорядження голови Виноградівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 20 березня 2001 року № 139, на підставі якого воно було видано.

Суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір, помилково зробив висновок, що права позивачів прийняттям вказаного вище розпорядження голови Виноградівської РДА і видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно не порушуються, так як членами колгоспного двору вони не були.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 та ОСОБА_3 -ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 16 квітня 2015 року скасувати.

Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 13 січня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик