АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №214/6732/13-ц Головуючий в суді першої
Провадження №22ц/774/1200/К/15 інстанції - Попов В.В.
Категорія №48 Доповідач - Ляховська І.Є.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2015 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Ляховської І.Є.

суддів - Барильської А.П., Михайлів Л.В.,

секретар - Маслова К.В.,

за участю - представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3, представника

третьої особи - Служби у справах дітей Виконавчого комітету

Саксаганської районної у місті ради м. Кривого Рогу - Маслової Наталії

Михайлівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_3 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 23 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 (третя особа - Служба у справах дітей Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради м. Кривого Рогу) про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо від нього, та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 (третя особа - Орган опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації) про позбавлення батьківських прав,

У С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2013 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про усунення перешкод щодо його участі у вихованні та вільному спілкуванні із сином ОСОБА_8, який проживає окремо від нього. В обґрунтування своїх вимог послався на те, що перебував з відповідачем ОСОБА_6 у шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після припинення в лютому 2010 року сімейних відносин сторони стали проживати за різними адресами, він приймав участь у вихованні та утримання дитини, надавав ОСОБА_6 дозволи на виїзд з дитиною за кордон, однак з листопаду 2010 року відповідач почала чинити йому перешкоди у спілкуванні з сином шляхом систематичних відмов у зустрічах з дитиною, приховування місця проживання дитини, тому він був вимушений звернутися до суду. Уточнивши свої вимоги, просив суд зобов'язати ОСОБА_6 не перешкоджати йому брати участь у вихованні та спілкуванні з їхнім сином, визначивши йому спосіб його участі у його вихованні та спілкуванні з дитиною наступним чином: побачення з 17-ї години п'ятниці до 20-ї години неділі першого та третього тижня кожного календарного місяця за його за його місцем реєстрації, або його місцем проживання, або на його розсуд, першу половину літніх канікул за його місцем реєстрації або його місцем проживання, або на його розсуд, кожний другий Новий Рік з 08 години 30 грудня до 19 години 01 січня, кожне друге Різдво та кожен другий Великдень (Пасха) син проводить з ним за його місцем реєстрації або його місцем проживання, кожний непарний рік у свій День Народження син проводить з ним за його місцем реєстрації або його місцем проживання, син необмежено спілкується з ним засобами телефонного зв'язку, а також зобов'язання ОСОБА_6 повідомляти його про фактичне місце проживання, перебування та навчання сина більше 10 календарних днів протягом 3-х календарних днів з дня настання таких обставин.

Під час розгляду справи відповідач ОСОБА_6 подала зустрічний позов, в якому просила суд позбавити ОСОБА_7 батьківських прав у відношенні їхнього сина, оскільки пртягом усього часу після припинення між ними відносин той не цікавився дитиною та не виявляв бажання спілкуватись з нею і приймати участь у її вихованні, ухиляється від сплати на утримання сина аліментів, вона вимушена звертатись до суду для отримання дозволу на вивіз дитини за кордон.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 23 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_7 задоволені частково, усунуто перешкоди щодо його участі у вихованні та вільному спілкуванні з сином ОСОБА_8, з яким він проживає окремо, визначено способи його участі у вихованні та спілкуванні з сином наступним чином: перший місяць літніх канікул ОСОБА_8 проводить з батьком ОСОБА_7 за його місцем реєстрації або його місцем проживання, або на його розсуд; кожний другий Новий Рік з 08 години 30 грудня до 19 години 01 січня, кожне друге Різдво та кожен другий Великдень (Пасха) ОСОБА_8 проводить з батьком ОСОБА_7 за його місцем реєстрації або його місцем проживання; кожний непарний рік у свій День Народження ОСОБА_8 проводить з батьком ОСОБА_7 за його місцем реєстрації або його місцем проживання; ОСОБА_8 необмежено спілкується з батьком ОСОБА_7 засобами телефонного зв'язку. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 витрати по сплаті судового збору в розмірі 114 грн. 70 коп. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_6. - ОСОБА_11 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_7 та задоволення зустрічного позву ОСОБА_6, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні заяви про зупинення провадження у справі до розгляду кримінального провадження щодо заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень малолітньому ОСОБА_8 Також судом неповно встановлені обставини справи, не прийнято до уваги висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, яким визнано за доцільне позбавлення ОСОБА_7 батьківських прав, не допитано в судовому засіданні викликаних свідків, не з'ясовано, чи здатний ОСОБА_7, який не працює та отримує мінімальний заробіток, забезпечити належні умови проживання та виховання дитини. Крім того, суд не взяв до уваги, що ОСОБА_7 майже 5 років не бачився з дитиною, має значну заборгованість по сплаті аліментів, не характеризується позитивно за місцем проживання.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких обставин.

Як установлено судом першої інстанції під час розгляду справи, сторони по справі - ОСОБА_7 та ОСОБА_6, з 16 травня 2008 року по 21 березня 2011 року перебували у шлюбі, від якого мають спільну дитину - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Дитина проживає разом з матір'ю ОСОБА_6, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, але мешкає разом із чоловіком ОСОБА_12 та другою дитиною - ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_3, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 63, 86).

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 про позбавлення ОСОБА_7 батьківських прав, суд першої інстанції дійшов висновку про їх необґрунтованість.

Врахувавши вік дитини та інші обставини, що мають істотне значення, суд першої інстанції вважав за доцільне визначити способи участі ОСОБА_7 у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_8, зобов'язавши ОСОБА_6 надавати позивачу дитину для зустрічей у визначені дні та не перешкоджати позивачу та спілкуванні із дитиною.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають обставинам справи та наявним у ній доказам, а також ґрунтується на нормах національного та міжнародного права в галузі захисту прав дитини.

Статтею 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати i батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Нормами Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Сімейного кодексу України та Закону України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок та чоловіків», закріплено рівність жінок i чоловіків в правах щодо дитини.

Як принциповеположення, Декларація прав дитини, визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до статті 153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Закріплення права батьків та дитини на спілкування у чинному законодавстві України відповідає світовим стандартам захисту прав дитини.

Стаття 9 Конвенції про права дитини, прийнятої резолюцію 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, передбачає право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоров'ю.

Аналогічні положення містяться у ст. ст. 14, 15 Закону України «Про охорону дитинства».

Спілкування є необхідною умовою здійснення батьками виховання дитини.

Саме спілкування є основним способом здійснення батьками свого права на особисте виховання дитини.

Легальне визнання права батьків та дітей на спілкування є правовим засобом забезпечення права дитини на належне батьківське виховання, а також правовою гарантією належного здійснення батьками своїх обов'язків щодо виховання дитини.

Вказане право батьків є їхнім особистим немайновим правом і, отже, не може бути передане іншим особам.

Воно полягає у можливості щоденних побачень, листуванні, одержанні та передачі інформації стосовно один одного.

Батьки мають переважне право перед всіма іншими особами на спілкування з дитиною, воно не може бути обмежене, батьки не можуть бути позбавлені цього права, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно із статтею 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь в її вихованні i має право на особисте спілкування з нею.

Відповідно, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Законом встановлено механізм захисту одного з батьків від такого перешкоджання з боку іншого.

По-перше, статтею 158 Сімейного кодексу України закріплено право того з батьків, хто проживає окремо, звертатися із заявою до органу опіки та піклування з метою визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

Проаналізувавши умови життя батьків, їхнє ставлення до дитини, інших обставин,орган опіки i піклування вирішує, з ким буде проживати дитина i затверджує графік часу спілкування з дитиною кожного із батьків, і це рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання.

По-друге, той з батьків, чиє право на спілкування з дитиною порушено іншим із батьків, має право звернутися до суду.

Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки i піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод (ст. 159 Сімейного кодексу України).

Згідно ч.2 ст. 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обставин, які б обмежували право позивача у спілкуванні з його дитиною, судом не встановлено та вважає відповідними та прийнятними способи участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, визначені судом першої інстанції.

Не встановлено судом також і обставин, які б давали підстави для позбавлення позивача батьківських прав стосовно малолітнього сини ОСОБА_8, тому колегія суддів погоджується з рішенням суду в цій частині.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_3 висновків суду не спростовують.

Так, посилання апеляційної скарги на не з'ясування судом факту заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень малолітньому ОСОБА_8, в порушення ст.. 60 ЦПК України, не підтверджено належними доказами.

Доводи про те, що позивач ОСОБА_7 має значну заборгованість по сплаті аліментів, не характеризується позитивно за місцем проживання, не є законними підставами для позбавлення позивача ОСОБА_7 батьківських прав у розумінні положень ст.. 164 Сімейного кодексу України, якою передбачено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав.

Не є такою підставою й висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення ОСОБА_7 батьківських прав у відношенні сина ОСОБА_8, оскільки викладені у ньому висновки ґрунтуються не на всебічному та об'єктивному дослідженні обставин справи, а на однобічному аналізі фактів, викладених відповідачем ОСОБА_6, без безпосереднього дослідження спеціальною комісією побутових умов ОСОБА_7, його стосунків із сином та відносин, що склались між сторонами тощо.

Крім того, цей висновок суперечить поясненням представника Служби у справах дітей Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради м. Кривого Рогу Маслової Н.М., яка надала Висновок органу опіки та піклування Саксаганської районної у місті ради м. Кривого Рогу від 29 жовтня 2015 року про наявність у позивача умов для проживання та виховання малолітнього ОСОБА_8 та пояснила суду апеляційної інстанції, що ОСОБА_6 тривалий час перешкоджає позивачеві у спілкуванні з їхнім сином ОСОБА_8, налаштовує дитину проти батька, приховує місце свого проживання, що суперечить правам і законним інтересам дитини, батька, а також нормам національного та міжнародного права.

Такі пояснення представника органу опіки та піклування, а також надані позивачем докази неотримання відповідачем грошових коштів, які ОСОБА_7 надсилав ОСОБА_6 на виконання аліментних зобов'язань щодо малолітнього сина ОСОБА_8, про що свідчить лист Дніпропетровської дирекції Поштамту-ЦПС №2 №17/11-943/2 від 30 травня 2012 року (а.с. 68), свідчать про існування у позивача перешкод у спілкуванні та його участі у вихованні і утриманні малолітнього сина ОСОБА_8, які чиняться з боку відповідача ОСОБА_6

Крім того, ці докази спростовують доводи апеляційної скарги про те, що позивач ухиляється від виховання дитини та сплати аліментів на її утримання.

Надані позивачем довідка з місця роботи (а.с. 38) та грамота, якою юрисконсульта ОСОБА_7 нагороджено у 2015 році за місцем роботи за вагомий особистий внесок у роботу підприємства, самовіддану працю, професійну компетентність та з нагоди Дня міста (а.с. 39), спростовують доводи позивача та її представника про те, що позивач за своїми моральними якостями не може приймати участь у вихованні дитини та має бути позбавлений батьківських прав.

Аналізуючи всі надані сторонами докази в їх сукупності, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

У частині відмови в задоволенні первісного позову ОСОБА_7 рішення суду не оскаржено.

Керуючись ст. ст. 303,307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 23 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий І.Є.Ляховська

Судді А.П.Барильська

Л.В.Михайлів