У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до приватного підприємства «Мієр», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Панорамабудінвест», про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Панорамабудінвест» на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 11 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 26 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати незаконним та скасувати наказ директора приватного підприємства «Мієр» (далі - ПП «Мієр») від 18 листопада 2011 року № 48 про відсторонення від роботи директора ПП «Мієр» ОСОБА_3, визнати незаконним і скасувати наказ директора ПП «Мієр» від 18 листопада 2011 року № 5/11 про звільнення із займаної посади ОСОБА_3 на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України, поновити позивача на посаді директора ПП «Мієр» та стягнути на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу, починаючи з 18 листопада 2011 року по даний час в розмірі 113 335 грн 46 коп.

На обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 30 вересня 2009 року рішенням зборів засновників ПП «Мієр» його було призначено на посаду директора підприємства. Він добросовісно виконував обов'язки директора. Крім того, додатково залучив кошти для діяльності підприємства, погашав отримані підприємством кредити, вчасно сплачував податки та заробітну плату працівникам підприємства. Незважаючи на це, наказом від 18 листопада 2011 року № 48 його було відсторонено від роботи керівника ПП «Мієр», а наказом від 18 листопада 2011 року № 5/11 його було звільнено із займаної посади директора ПП «Мієр» на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, у зв'язку із втратою довіри. Жодних підстав, передбачених ст. 46 КЗпП України, для відсторонення його від роботи не було. Також вважає, що наказ від 18 листопада 2011 року № 5/11 є незаконним, оскільки звільнення його із займаної посади директора ПП «Мієр» на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України нічим не обґрунтоване. Позовні вимоги просив задовольнити.

Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 11 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 26 березня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано наказ директора ПП «Мієр» від 18 листопада 2011 року № 48 про відсторонення від роботи директора ПП «Мієр» ОСОБА_3 незаконним. Визнано наказ директора ПП «Мієр» від 18 листопада 2011 року № 5/11 про звільнення із займаної посади директора ПП «Мієр» ОСОБА_3 незаконним. Поновлено ОСОБА_3 на посаді директора ПП «Мієр». Стягнуто з ПП «Мієр» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 113 335 грн 46 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді директора ПП «Мієр» та стягнення на його користь виплати заробітної плати в межах суми стягнення за один місяць. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «Панорамабудінвест», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив із того, що відсторонення позивача від роботи було здійснене з порушенням ст. 46 КЗпП України та відповідач не довів обґрунтованості такого відсторонення, а звільнення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України є незаконним у зв'язку з відсутністю передбачених цією нормою підстав для звільнення ОСОБА_3 та неподанням відповідачем всупереч ч. 1 ст. 60 ЦПК України доказів на їх підтвердження.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та залишив рішення суду без змін.

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що 30 вересня 2009 року рішенням зборів засновників ПП «Мієр» ОСОБА_3 було призначено на посаду директора вказаного підприємства. 16 листопада 2011 року на позачергових загальних зборах засновників ПП «Мієр» було прийнято рішення про відсторонення ОСОБА_3 від виконання обов'язків директора ПП «Мієр», а також про звільнення його із посади. Наказом від 18 листопада 2011 року № 48 позивача було відсторонено від роботи керівника ПП «Мієр», а наказом від 18 листопада 2011 року № 5/11 звільнено із займаної посади директора ПП «Мієр» на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України у зв'язку із втратою довіри.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

У п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що звільнення з підстав втрати довір'я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою.

Відповідно до п. 7.4 розділу 6 Статуту підприємства засновники мають приймати рішення про притягнення до матеріальної відповідальності директора. У п. 7.9 розділу 6 Статуту підприємства директор повинен відшкодувати шкоду, що заподіяна підприємству з його вини, у тому числі вчинення дій з перевищенням своєї компетенції.

Таким чином, вимогами статуту на директора покладається матеріальна відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству.

Також апеляційний суд, залишаючи без змін рішення районного суду, залишив поза увагою доводи представника відповідача про те, що на підприємстві відсутні договори про матеріальну відповідальність та посадові інструкції працівників, що свідчить про те, що ОСОБА_3 не здійснював належно розподіл трудових функцій працівників та не покладав на відповідальних працівників матеріальну відповідальність. Такі дії давали позивачу можливість безперешкодно на свій розсуд розпоряджатися товарними цінностями підприємства, а тому саме ОСОБА_3 є матеріально - відповідальною особою за спричинення підприємству шкоди.

Внаслідок здійснення позивачем фінансово-господарських операцій виробництво було зупинене, виникли борги із заробітної плати, підприємство фактично не сплачувало обов'язкових платежів до бюджету та інших загальнообов'язкових платежів. Станом на 14 грудня 2011 року загальна заборгованість підприємства тільки за переліченими вище платежами становила 56 467 грн 04 коп. Внаслідок зупинки виникли зобов'язання перед працівниками з виплат заробітної плати за період, коли підприємство не працювало, та було сплачено заробітну плату у розмірі 85 100 грн, а також нарахування на заробітну плату у розмірі 62 875 грн. Також виявлено факти недостачі майна (макулатура, готова продукція) на підприємстві на загальну суму 309 098 грн, що було зафіксовано актами інвентаризації та спричинило шкоди підприємству. Про вищезазначені факти подавалась заява від директора Михайлишина І.О. до прокуратури Пустомитівського району Львівської області.

Відповідно до рішення загальних зборів учасників підприємства від 12 липня 2012 року будь-які дії щодо розпорядження майном підприємства мають бути обов'язково погоджені засновниками. Проте всупереч зазначеним вимогам та п. 7.6 розділу 6 Статуту ОСОБА_3 продовжував розпоряджатись майном та коштами підприємства без погодження з засновниками до 13 грудня 2011 року.

Апеляційний суд на порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України зазначене не врахував та не взяв до уваги. Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено, його рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Панорамабудінвест» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 26 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик