Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/154/15-ц
Провадження № 2/499/329/15
У Х В А Л А

про відмову в закритті провадження у справі

"09" грудня 2015 р. смт.Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області у складі головуючого судді Кравчука О.О., за участю учасника цивільного процесу секретаря судового засідання Кирилової С.Ф., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду позовну заяву ОСОБА_1 до Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Роздільнянському районі, Іванівської районної державної лікарні ветеринарної медицини про внесення змін до акту про нещасний випадок та про зобовязання відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоровя,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до Іванівської районної державної лікарні ветеринарної медицини (далі відповідач 1), Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Роздільнянському районі (далі відповідач 2) в якому просила зобовязати відповідачів внести зміни до акту про нещасний випадок та відшкодувати витрати на лікування.

Ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 02 лютого 2015 року у відкритті провадження за позовною заявою в частині вимог до Іванівської районної державної лікарні ветеринарної медицини про зобовязання вчинити певні дії було відмовлено (далі - ухвала від 02 лютого 2015 року).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 травня 2015 року, ухвалу від 02 лютого 2015 року було скасовано, а справу направлено для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Ухвалою судді Іванівського районного суду Одеської області від 17 серпня 2015 року було відкрито провадження у справі.

10 листопада 2015 року відповідачем 1 було направлено до суду клопотання про закриття провадження по справі, з підстав не підсудності справи Іванівському районному суду Одеської області.

Заяви і клопотання осіб, які беруть участь у справі, розглядаються судом після того, як буде заслухана думка решти присутніх у судовому засіданні осіб, які беруть участь у справі, про що постановляється ухвала (ч.1 с. 168 ЦПК України).

Позивач в судовому засіданні просила відмовити в задоволення клопотання.

Відповідачі в судовому засіданні підтримали клопотання та просилив закрити провадження у справі.

Встановивши зазначені обставини і визначивши відповідно до них правовідносини, суд вважає, що клопотання не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст.1 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин , інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (п.1, 3 ч.1 ст. 15 ЦПК України).

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщ о справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства(п.1 ч.1 ст. 205 ЦПК України).

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження (ч.1, 2 ст.2 КАС України).

Застосовуючи зазначенні в ухвалі нормативно-правові акти, беручи до уваги письмові докази, відмовляючи в задоволенні клопотання суд виходить з таких мотивів.

Позивач не погоджується зі складеним комісією акту про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом за обставинами, які мали місце під час виконання позивачем трудових обовязків, а розслідування нещасного випадку на виробництві здійснювалось внаслідок існування між сторонами трудових правовідносин.

З огляду на зазначене слід констатувати, що спір між сторонами виник із трудових відносин який підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Така правова позиція підтверджується розясненнями в п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01 березня 2003 року №3 де пленум розяснив, що справи про оскарження рішень медико-соціальної експертної комісії, повідомлень медичних установ і актів розслідування нещасних випадків й хронічних професійних захворювань підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки спір стосується здоров'я фізичної особи, що є її особистим немайновим правом, захист якого здійснюється, зокрема, за нормами цивільного законодавства (стаття 275 ЦК України), або виникають із трудових правовідносин, а вказана комісія, хоча згідно з пунктом 4 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317, перебуває у віданні Міністерства охорони здоров'я України, проте відповідно до встановленого переліку прав і обов'язків не здійснює владних управлінських функцій, а спір не стосується господарської діяльності юридичних осіб.

В контексті зазначеного слід зауважити, що цивільно-процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Суди при розгляді справ застосовують Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Частина 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обовязків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом.

У справі «Буланов та Купчик проти України» (остаточне рішення від 09.03.2011 року) ЄСПЛ зазначив, що відповідно до усталеної практики Суду щодо України зазначені гарантії, закріплені в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод є застосовними до провадження у суді касаційної інстанції як у цивільних, так і в адміністративних справах, незважаючи на їх українську класифікацію (див. рішення у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року № 23436/03, пункт 25, та «Каруна проти України, рішення щодо прийнятності від 03 квітня 2007 року № 43788/05).

У цих справах скарги заявників залишились нерозглянутими, оскільки спочатку Верховний Суд, а потім Вищий адміністративний суд вирішили, що в них немає юрисдикції їх розглядати.

ЄСПЛ не вважав за даних обставин досліджувати, чи мали суди юрисдикцію вирішувати по суті скарги заявників. Важливо те, що заявники не отримали вирішення їхніх скарг, щодо визначення юрисдикцію цих справ. Такі відмови не тільки позбавили заявників доступу до суду, але й поставили під сумнів авторитет судової влади. Отримавши остаточні ухвали Верховного Суду, який за конституційним статусом є найвищим судовим органом та який надає розяснення щодо застосування законодавства, заявники мали легітимні сподівання, що ці ухвали не могли бути піддані сумніву. У цьому контексті Суд зазначив, що ст. 6 Конвенції вимагає від держави передбачити процесуальні засоби для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо юрисдикції справ.

З огляду на зазначене, Суд дійшов висновку, що не було забезпечено дійсну та ефективну реалізацію їхнього права на доступ до суду. Відповідно мало місце порушення ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Також, у справі «Мосендз проти України» (остаточне рішення від 17 січня 2013 року) ЄСПЛ встановив порушення ст. 13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод про право на ефективний засіб правового захисту, зазначивши, що Мосендз не мала національного засобу юридичного захисту за її позовами у звязку з юрисдикційним конфліктом між національними цивільними та адміністративними судами.

Таким чином, закриття провадження по справі в результаті наявного по цій справі юрисдикційного конфлікту може призвести до тривалого не вирішення позивачем спору, що позбавить її доступу до суду, й поставить під сумнів авторитет судової влади.

За таких обставин судом констатується про необхідність відмови у задоволенні клопотання про закриття провадження по справі.

На підставі викладеного, керуючись ч.1 ст. 205 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання про закриття провадження по справі - відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області через Іванівський районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з дня її проголошення.

СуддяОСОБА_2