Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 336/3460/15цГоловуючий у 1-й інстанції Жупанова І.Б.
№22-ц/778/5531/15Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Стрелець Л.Г., Каракуші К.В.

при секретарі Бурак А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 серпня 2015 року у справі за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя (надалі - КЕВ м. Запоріжжя) до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування службовим житловим приміщенням

ВСТАНОВИЛА:

КЕВ м. Запоріжжя звернулось до суду із вищезазначеним позовом, в якому, посилаючись на Інструкцію про порядок забезпечення та надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом МОУ, просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування службовим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що зазначена квартира включена до числа службових Запорізького гарнізону Збройних сил України та перебуває на обліку в КЕВ м. Запоріжжя як службове житло.

Дану квартиру було надано у користування ОСОБА_2 та членам його сім'ї.

26.01.2015 року було здійснено перевірку стану обліку та використання житлової площі, закріпленої за Запорізьким гарнізоном, в ході якої було встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1, ніхто не проживає. Також було встановлено, що наказом військового прокурора Запорізького гарнізону полковника юстиції ОСОБА_2 звільнено з посади військового прокурора та направлено для подальшого проходження військової служби до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону. Крім того, в ході документальної перевірки було з'ясовано, що за час проходження військової служби у прокуратурі Криворізького гарнізону полковник ОСОБА_2 забезпечувався постійним житлом від Міністерства Оборони України, а саме трикімнатною квартирою за адресою: АДРЕСА_4, яка не була здана, тобто залишилась у користуванні відповідача.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 серпня 2015 року в позові КЕВ м. Запоріжжя відмовлено (а.с.88, 90-93).

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач КЕВ м. Запоріжжя у своїй апеляційній скарзі (а.с.98-99) просив рішення суду першої інстанції скасувати та винести нове рішення, яким позов задовольнити.

Розгляд цієї справи апеляційним судом, призначений на 12 листопада 2015 року, був відкладений в силу вимог ст. 305 ч.1 ЦПК України, через першу неявку відповідача та представника останнього, відносно яких в апеляційного суду були відсутні дані про належне повідомлення про час та місце розгляду цієї справи на вказану дату (а.с.117).

У судове засідання 10 грудня 2015 року належним чином повідомлений апеляційним судом про час та місце розгляду цієї справи, у тому числі через свого представника ОСОБА_3, що узгоджується із вимогами ст. 76 ч. 5 ЦПК України, відповідач ОСОБА_2 не з'явився, заяв-повідомлень про причини своєї неявки чи клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причини неявки у дане судове відповідача ОСОБА_2 та ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останнього за присутністю його представника за довіреністю (а.с.71) ОСОБА_3 та представника позивача КЕВ м. Запоріжжя за довіреністю (а.с.57) Бойко Р.І.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача КЕВ м. Запоріжжя не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 10, 59-61, 208-209, 212-215 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоказаності позовних вимог позивача у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так судом першої інстанції було правильно встановлено, що предметом позову позивач обрав право користування службовим жилим приміщенням, яке, на думку позивача відповідач втратив в зв'язку з переведенням на роботу в іншу місцевість, правовою підставою для задоволення таких вимог позивач вважає ст. ст. 118, 119 ЖК України, якими визначено поняття службового жилого приміщення та категорії осіб, яким таке приміщення може бути надане, а також Інструкції про порядок забезпечення та надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, вимагаючої звільнити службові житлові приміщення особами в зв'язку з переїздом в іншу місцевість.

Відповідно до вимог ст. 11ч. 1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог, а предметом спору розпоряджається особа, яка бере участь в справі на свій розсуд.

До початку слухання справи представником позивача у суді першої інстанції заявлено про підтримання позовних вимог позивача саме з заявлених в позові підстав і саме стосовно заявленого предмету.

Користування службовими жилими приміщеннями врегламентовано Інструкцією про порядок забезпечення та надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, главою 3 ЖК України, яке відбувається за правилами про договір найму жилого приміщення, відповідно до вимог ст. 123 ЦК України.

Порядок визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, про що просив суд першої інстанції позивач, регулюється нормами ст. ст. 71, 107 ЖК України, якими визначені і підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в тому числі і службовим.

Отже предметом доказування позову про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є або його відсутність в ньому (непроживання) понад шестимісячний строк без поважних причин (ст. ст. 71 ЖК України), або переїзд на інше постійне місце проживання (ст. 107 ЖК України).

Застосування ст. 107 ЖК України виключає можливість застосування ст. 71 ЖК України, і навпаки.

Відповідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Зазначаючи про те, що в квартирі АДРЕСА_2 ніхто не проживає, позивач у суді першої інстанції посилався на акт перевірки стану обліку та використання жилої площі Запорізького гарнізону від 26.01.2015 року (а.с7), згідно із яким в ході здійснення перевірки було виявлено наступне: квартира АДРЕСА_3 була надана військовослужбовцю запасу ОСОБА_2, який був переведений до іншого гарнізону.

Проте, судом першої інстанції було правильно встановлено, що з даного акту не вбачається того факту, що в квартирі ніхто не мешкає понад встановлені строки, інших доказів на підтвердження наявності підстав для втрати права користування жилим приміщенням, що передбачені законом, представником позивача суду першої інстанції надано не було, як не визначився позивач на пропозицію суду першої інстанції й з підставами позову, помилково вважаючи що сам факт переведення особи на роботу в м. Дніпропетровськ є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин Інструкцію про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затверджену наказом МОУ № 737 від 30.11.2011 року.

Відповідно до вимог п. 3.11, 3.15 вказаної Інструкції службове жиле приміщення надається незалежно від перебування військовослужбовця на квартирному обліку та без урахування пільг, передбачених під час забезпечення громадян житлом. У разі переміщення військовослужбовця до нового місця служби в інший населений пункт (гарнізон) за рішенням Міністра оборони України членам сім'ї такого військовослужбовця дозволяється подальше проживання у цьому службовому житлі, якщо його місце розташування дозволяє щоденно прибувати військовослужбовцю до нового місця служби. Одночасно військовослужбовця може бути зараховано на квартирний облік за новим місцем служби (у разі його звернення).

Також судом першої інстанції було правильно встановлено, що на обліку щодо отримання права на отримання постійного житлового приміщення ОСОБА_2 після отримання службового житла вже не перебував, та згідно із довідкою Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська від 24.07.2015 р. (а.с.81), ОСОБА_2 за період служби у військовій прокуратурі Дніпропетровського гарнізону в м. Дніпропетровську на квартирному обліку не знаходився, житловою площею по лінії МО України не забезпечувався, довідку з КЕЧ про здачу житлової площі з попереднього місця служби не надавав. Крім того, відповідач ОСОБА_2 користується спірною жилою квартирою, оскільки має можливість прибувати до нового місця служб з м. Запоріжжя до м. Дніпропетровська, враховуючи відстань між цими містами, що він й робить, а факт його відсутності в службовій квартирі позивачем не доведений, як не доведений і факт того, що квартира звільнена відповідачем, що у квартирі відсутні особисті речі відповідача, будь-яке майно останнього.

Докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Згідно із наказом військового прокурора Запорізького гарнізону полковника юстиції ОСОБА_2 звільнено з посади військового прокурора та направлено для подальшого проходження військової служби до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону (а.с.6).

Однак, ОСОБА_2 не припиняв трудових відносин з установою, в зв'язку зі службою в структурному підрозділі якої йому надавалось службове жиле приміщення, а лише був виключений зі списків особового складу та направлений для подальшого проходження військової служби до прокуратури іншого гарнізону.

Таким чином, позивачем суду першої інстанції не було наведено законних підстав та не надано належних, допустимих доказів для визнання відповідача таким, що втратив право користування службовим житловим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги КЕВ м. Запоріжжя є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену в його позові у цій справі, яку він та представник останнього вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Встановлено, що ОСОБА_2 був звільнений зі списків особового складу військової прокуратури Запорізького гарнізону та призначений на посаду військового прокурора Дніпропетровського гарнізону.

При цьому, ОСОБА_2 службове приміщення у вигляді квартири АДРЕСА_1 після переміщення до нового місця служби не звільнив, це було встановлено членами комісії позивача 26.01.2015 року (акт, копія а.с.7) в порядку перевірки стану обліку та використання жилої площі, закріпленої за Запорізьким гарнізоном на виконання вимог п. 12.1 наказу Міністра оборони України від 30.11.2011 року № 737 «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями».

За змістом п. 3.15 Інструкції про організацію забезпечення та надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень», затвердженої наказом Міноборони України № 737 від 30.11.2011 року:

«У разі переміщення військовослужбовця до нового місця служби в іншій населений пункт (гарнізон) за рішенням Міністра оборони України членам сім'ї такого військовослужбовця дозволяється подальше проживання у цьому службовому житлі, якщо його місце розташування дозволяє прибути військовослужбовцю до нового місця служби. Одночасно військовослужбовця може бути зараховано на квартирний облік за новим місцем служби (у разі його звернення)(абз. 1).

За поданням командирів військових частин (з якої та до якої переміщується військовослужбовець), погодженим з начальником гарнізону та КЕВ (КЕЧ) району, у зоні відповідності якого знаходиться це службове приміщення, у місячний строк після видання наказу про переміщення військовослужбовця до нового місця служби в ГКЕУ ЗС України готується клопотання Міністру оборони України, яке перед поданням на розгляд Міністру оборони України перевіряється юридичною службою Міністерства оборони України в установленому порядку (абз. 2).

Військовослужбовець, особа, звільнена з військової служби, та члени їх сімей зобов'язані у двомісячний строк звільнити займане ними службове приміщення в разі одержання жилого приміщення для постійного проживання або вибуття для виконання службових обов'язків за кордон разом із членами сім'ї» (абз.6).

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_2 мав постійне житло у АДРЕСА_4 (а.с.6) ще до отримання ним службового житла у м. Запоріжжі у вигляді вищезазначеної квартири, а не навпаки.

Наявність постійного житла не була перешкодою для отримання військовослужбовцем ОСОБА_2 службового житла за новим місцем своєї служби у м. Запоріжжі в силу вимог закону.

Належні, допустимі докази того, що ОСОБА_2 отримав будь-яке службове житло у подальшому за новим місцем служби у м. Дніпропетровськ та мав його на час ухвалення оскаржуємого рішення у цій справі судом першої інстанції у матеріалах цієї справи відсутні.

Також встановлено, що ОСОБА_2, як військовослужбовець, не був звільнений з військової служби, не отримав постійного житла після отримання службового житла та не виїхав за кордон, а лише вибув до нового місця служби із м. Запоріжжя у м. Дніпропетровськ, а тому положення абз. 6 п. 3.15 вищезазначеної Інструкції на нього взагалі не розповсюджуються та він не зобов'язаний за цією Інструкцією звільняти вказане службове приміщення при переміщенні його до нового місця служби в Україні у м. Дніпропетровськ та має право у ньому у подальшому проживати на підставі абз. 1 п. 3.15 вищезазначеної Інструкції.

Оскільки, місце розташування службового житла у вигляді вищезазначеної квартири у м. Запоріжжі, враховуючи невелику відстань між містами Запоріжжя та Дніпропетровськ, дозволяє ОСОБА_2, як військовослужбовцю, щоденно прибувати до нового місця служби у м. Дніпропетровськ.

Рішення Міністру оборони України про надання дозволу на подальше проживання ОСОБА_2 у даному службовому приміщенні у м. Запоріжжі у місячний строк після видання наказу про переміщення військовослужбовця до нового місця служби у м. Дніпропетровськ в силу положень абз. 2 п. 3.15 вищезазначеної Інструкції мало прийматись за поданням командирів військових частин (з якої та до якої переміщується цей військовослужбовець).

Належні, допустимі докази позивача КЕВ м. Запоріжжя з посиланням на відповідні нормативно-правові акти, що документи для прийняття такого рішення після видання наказу про переміщення військовослужбовця до нового місця служби у м. Дніпропетровськ мав готувати сам військовослужбовець ОСОБА_2 у матеріалах цієї справи відсутні.

ОСОБА_2 живе та користується вищезазначеним службовим приміщенням у м. Запоріжжі на час розгляду цієї справи у суді першої інстанції на підставі абз. 1 п. 3.15 вищезазначеної Інструкції, затвердженої наказом Міністра оборони України № 737 від 30.11.2011 року, належні та допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні, позивачем та представником останнього суду першої та апеляційної інстанції не надані.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Суд першої інстанції правильно вважав, що правові підстави для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування вищезазначеним службовим приміщення при вищевикладених обставинах у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 58 ч. 1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав належну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача КЕВ м. Запоріжжя від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач КЕВ м. Запоріжжя не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

При вищевикладених обставинах, доводи КЕВ м. Запоріжжя, як особи, яка подала апеляційну скаргу, про порушення вимог ст. 213 ЦПК України при ухваленні судом першої інстанції оскаржуємого рішення у цій справі не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Також суд першої інстанції з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України вирішив питання про розподіл судових витрат між сторонами у цій справі.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу КЕВ м. Запоріжжя у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_2 судових витрат у вигляді судового збору 243,60 грн. (а.с.100), понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 серпня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С.Стрелець Л.Г.Каракуша К.В.