У х в а л а

30 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Гуменюка В.І.,

Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 травня 2015 року, клопотання про поновлення строку подання заяви про перегляд судових рішень у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 5 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 23 жовтня 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково, у порядку спадкування за законом визнано за нею право власності на:

- 17/1000 частин земельної ділянки, загальною площею 0,15га, яка розташована на АДРЕСА_1;

- 1/6 частину в статутному капіталі малого приватного підприємства «ЮМО», яке знаходиться на вул. 1Травня, 84/25 у м. Вінниці;

- 1/6 частину тимчасової конструкції (гараж залізобетонний), що розташована на прибудинковій території на АДРЕСА_2.

Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 по 173 грн 83 коп. судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 травня 2015 касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково: рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 5 серпня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 23 жовтня 2014 року в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на 17/1000 частин земельної ділянки скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 5 серпня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 23 жовтня 2014 року залишено без змін.

21 грудня 2015 року ОСОБА_4 звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 травня 2015 року з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції статей 210, 215, 220, 640, 657 Цивільного кодексу України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У поданій заяві ОСОБА_4 порушує питання про перегляд судового рішення суду касаційної інстанції в частині визнання за нею права власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_3, посилаючись на те, що за раніше поданою заявою про перегляд судових рішень ці доводи не були предметом дослідження Верховним Судом України.

На обґрунтування неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права ОСОБА_4 посилається на рішення Верховного Суду України від 30 березня 2011 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 квітня і 6 серпня 2014 року, в яких, на її думку, по-іншому застосовано вказані норми матеріального права.

Водночас, заявниця порушує питання про поновлення строку для подання заяви про перегляд судових рішень, посилаючись на поважність причин його пропуску, а саме її постійне місце проживання у Російській Федерації та отримання нею ухвал Верховного Суду України від свого представника 10 грудня 2015 року.

Обговоривши вказане клопотання, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що воно підлягає задоволенню, оскільки причини його пропуску є поважними.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 6 травня 2015 року, про перегляд якої порушує питання заявниця, касаційний суд, залишаючи без змін судові рішення в частині задоволення позовних вимог щодо визнання права власності на частку в статутному капіталі та на частину тимчасової конструкції (гаража залізобетонного) і відмови в задоволенні позовних вимог щодо визнання права власності на частину спірної квартири, погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що до складу спадщини увійшли Ѕ частини статутного капіталу малого підприємства та Ѕ частини гаража, та що позивачка в порядку спадкування за законом набула право власності на 1/6 частину цього майна.

Разом з тим, суд вважав, що спірна квартира не входить до складу спадщини, оскільки була відчужена за життя спадкодавця.

Разом з тим у судових рішеннях судів касаційної інстанції, наданих для порівняння, містяться такі висновки:

- у рішенні Верховного Суду України від 30 березня 2011 року касаційний суд, відмовляючи у задоволенні основних позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на квартиру, а також у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, дійшов висновку про те, що спірний договір не може бути визнаний судом дійсним з підстави, передбаченої частиною другою статті 220 ЦК України, оскільки не є укладеним;

- в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 квітня 2014 року касаційний суд, залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції, погодився з його висновком про те, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, а саме звернення до суду з позовом про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, є правильним, оскільки право власності позивача на спірну квартиру не визнається особою, яка вважає себе добросовісним набувачем (власником), що унеможливлює набуття позивачем права власності на спірну квартиру шляхом видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом;

- в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 серпня 2014 року касаційний суд, залишаючи без змін судові рішення в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, погодився з їх висновками про те, що заповіт на користь позивача складено пізніше заповіту на користь відповідачів, він є чинним, позивач у встановлений строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а тому обґрунтованими є вимоги про скасування свідоцтва про право на спадщину, виданого на підставі попереднього заповіту; при цьому, направляючи справу в частині вирішення вимог щодо визнання договору неукладеним, визнання права власності та витребування майна на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, касаційний суд указав на необхідність перевірити обставини щодо державної реєстрації спірного договору, а також доводи сторін щодо відсутності у рішенні суду першої інстанції визначення складових стягнутої суми судових витрат та обґрунтування правових підстав їх стягнення.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовими рішеннями, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим регулюванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшли протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною четвертою статті 356, частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Клопотання ОСОБА_4 про поновлення строку подання заяви про перегляд судових рішень задовольнити.

Поновити ОСОБА_4 строк подання заяви про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 травня 2015 року.

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, про визнання права власності в порядку спадкування за законом за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 травня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Л.І. Охрімчук

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко