Справа № 462/8572/14 Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/783/6906/15 Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я.. Левика Я.А.

секретар - Симець В.І.

з участю представника позивача -ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 4 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, треті особи: Сьома Львівська державна нотаріальна контора, ОСОБА_7 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, треті особи: Сьома Львівська державна нотаріальна контора, ОСОБА_7 про визнання заповіту нечинним та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 4 вересня 2015 року позов ОСОБА_6 задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 19/200 ідеальних частин будинку по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом, а саме на 1/2 частину приміщень, що позначені у технічній документації під літ. VI /коридор/ площею 1,2 кв.м., літ.VII /комора/ площею 7,9 кв.м., літ. VIII /комора/ площею 0,8 кв.м., літ. IX /комора/ площею 13,9 кв.м., літ. 1-1 /коридор/ площею 1,9 кв.м., літ. 1-2 /кухня/ площею 8,8 кв.м., літ. 1-3 /вбиральня/ площею 1,0 кв.м., літ. 1-4 /житлова кімната/ площею 14,6 кв.м., що згідно з технічним паспортом складають квартиру НОМЕР_1 по АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду оскаржив відповідач, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_4 Вважає його незаконним та необґрунтованим, прийнятим внаслідок неповного з»ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи та недоведеності, обставин, які суд вважав встановленими.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задоволити зустрічні позовні вимоги.

Мотивує тим, що суд не звернув належної уваги на те, що позовну заяву та уточнені до неї позовні вимоги від імені ОСОБА_6 подано його представником ОСОБА_8 згідно довіреності від 30 листопада 2013 року, посвідченої нотаріусом м. Москви, а цивільно-процесуальне законодавство Російської Федерації розмежовує поняття представництво інтересів особи в судах від представництва інтересів у державних органах, на що видано довіреність. Згідно ст. 54 ЦПК Російської Федерації в довіреності повинен бути визначений об'єм повноважень представника, а при наділенні його спеціальними повноваженнями (всіма чи їх частино) повинні бути перераховані в довіреності. Згідно довіреності від 13.11.2013 року представник не наділялась взагалі будь-якими процесуальними діями в суді, в тому числі і на підписання позовної заяви та звернення до суду від імені ОСОБА_6 Зазначена довіреність також не відповідає і вимогам ЦПК України. За наведених підстав суд повинен був застосувати положення п.3 ст.121 ЦПК України та повернути заяву позивачу.

Вирішуючи спір по суті та задовольняючи первісні позовні вимоги, суд не зауважив, що в цих вимогах зазначено про визнання права в порядку спадкування за заповітом і на частину приміщень, які на думку позивача ОСОБА_6 входять до складу спадкового майна, яким розпорядилась спадкодавець згідно заповіту від 02.07.1996 року, хоча до складу приміщень, які складають 19/100, власником якої була ОСОБА_9 на день смерті віднесено інші приміщення будинку, право власності на які набуто спадкодавцем. Поза увагою суду залишилась та обставина, що в уточнені до позовних вимог від 16.03.2015 року позивач просив визнати за ним права власності на 19/200 ідеальних частин будинку по АДРЕСА_1, що згідно з технічним паспортом складають квартиру НОМЕР_1, що ще раз підтверджує, що заповіт від 2 липня 1996 року на квартиру на користь позивача на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_9 втратив чинність, оскільки по -перше, був складений на квартиру НОМЕР_2, а не на квартиру НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 і спадкодавець на день смерті взагалі не була власником квартири, а набула право на ідеальну частину будинку до складу якої входить площа квартири. Посилання суду на те, що зміна нумерації квартир з НОМЕР_2 на НОМЕР_1 була викликана тим, що відбулась реконструкція квартири, яка належить третій особі ОСОБА_7 не відповідає дійсності, оскільки як видно є експлікації площ будинку, яка погашена 28.08.2007 року Актом біжучих змін, до цього часу в технічній документації були зазначені квартири НОМЕР_1 і НОМЕР_3 у цокольному поверсі будинку, приміщення які надалі ввійшли у частки ОСОБА_9 та ОСОБА_4 як співвласників будинку.

Суд не врахував, що згідно Свідоцтва про право власності спадкодавцю ОСОБА_9 належало на день смерті 19/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 без виділу певного майна із складу спільного у натурі, що тягло б за собою припинення права спільної власності для того хто виділяється.

Зазначає, що від моменту складення заповіту 2 липня 1996 року та до моменту відкриття спадщини після смерті ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 склад спадщини змінився, тобто обсяг прав спадкодавця щодо майна на момент відкриття спадщини змінився та збільшився порівняно з моментом складення заповіту, а тому такий втратив свою чинність.

Суд дійшов неправильного висновку про те, що чинне законодавство не передбачає такого способу захисту як визнання заповіту таким, що втратив чинність, оскільки ч.2 ст. 16 ЦК України зазначено такий спосіб захисту цивільного права як визнання правочину недійсним.

При розгляді справи за апеляційною скаргою, апелянт та його представник доводи такої підтримали.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив. Просить рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Звертає увагу колегії суддів на те, що непослідовними вважає дії нотаріуса, яким видано одному спадкоємцю - ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину, а саме на обов»язкову частку у майні, з врахуванням заповіту. Хоча спадкоємцю за заповітом ОСОБА_6 на іншу частку майна свідоцтво не видане, незважаючи на вчасне звернення з заявою про прийняття спадщини, що зумовило звернення ОСОБА_6 до суду. Суд обґрунтовано врахував положення Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та дійшов висновку, що як власник квартири в будинку, спадкодавець одночасно набула прав власності на допоміжні приміщення будинку, тому на час відкриття спадщини фактично обсяг її прав щодо спадкового майна не змінився. Квартира спадкодавця фактично залишилась незмінною з часу складання заповіту і до часу смерті спадкодавця, припинення права власності на таку в зв»язку з набуттям такого права на частину будинку, що по своїй суті становить ту ж квартиру з допоміжними приміщеннями, якими вправі була користуватись спадкодавець як власник квартири. Спадковим майном, визначеного у заповіті спадкодавець при житті не розпорядилась і не позбулась прав на нього у порядку встановленому ЦПК. До дня смерті реєстрація спадкодавця залишилась у квартирі НОМЕР_2 будинку АДРЕСА_1, згідно довідки ЛКП. За таких обставин вважає мотиви апеляційної скарги не обґрунтовані.

Інші учасники в судове засідання не з»явились, належним чином повідомлені про дату розгляду справи за апеляційною скаргою, про причини неявки суд не повідомили. Листом від 23.11.2015 року 7-ма Львівська державна нотаріальна контора просить справу розглядати у відсутності її представника. За таких обставин колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутності учасників які не з»явились, що відповідає вимогам ч.2 ст.305 ЦПК України, проти чого не заперечили інші учасники процесу, у тому числі представник позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру НОМЕР_4 від 18.04.1995 року ОСОБА_9 належала на праві власності квартира НОМЕР_2 по АДРЕСА_1

На випадок смерті ОСОБА_9 02.07.1996 року /а не 02.07.1999 року, як помилкового зазначено у рішенні суду/ - склала заповіт, що посвідчений державним нотаріусом Другої львівської державної нотаріальної контори Ленишин У.М., зареєстрований в реєстрі за № 1-2431, яким заповіла своєму племіннику - позивачу ОСОБА_6 належну їй на праві власності квартиру НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_1, а також належні речі домашнього вжитку та обстановки, що знаходяться у квартирі по згаданій адресі /а.с.29/.

24.01.1998 року ОСОБА_9 зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_4, який був зареєстрований в квартирі НОМЕР_5 цього ж будинку та яка належала йому на праві власності /а.с.44,45/.

Сторонами не оспорюється право ОСОБА_4 на обов»язкову частку у майні спадкодавця незалежно від змісту заповіту, а також підставність видачі останньому 08.09.2014 року Свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частку спадкового майна ОСОБА_9, а саме на 19/200 частин будинку / ст.1241 ЦК / /.с. 71/.

Суд врахував, що відповідно до ч. 1 ст. 534 ЦК УРСР (який був чинний на момент складання заповіту) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Судом першої інстанції безпідставно зроблено висновок про те, що на час складання заповіту ОСОБА_9 на розпорядження на випадок смерті своїм майном вона вже перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем за первісним позовом, оскільки це не узгоджується з матеріалами справи.

Заповіт, на який посилаються сторони і суд складено 02.07.1996 року, а не 02.07.1999 року. /а.с. 29/.

ОСОБА_9 зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 24.01.1998 року, про що долучено копію свідоцтва про реєстрацію шлюбу і на таке також є посилання суду. / а.с. 45/.

Висновки суду про які базуються на визнанні сторонами обставин про перебування зазначених осіб у фактичних шлюбних відносинах понад 41 рік, як такі що не підлягають доказуванню - не впливають на спірні правовідносини, оскільки такими обставинами жодна сторона не обґрунтовує свої вимоги.

Таким чином, на підставі матеріалів справи убачається, що на час складання заповіту ОСОБА_9 була одноосібним власником кв. НОМЕР_2 будинку АДРЕСА_1 та розпорядилась такою на випадок смерті, як і предметами домашнього вжитку та обстановки./29/

Колегія суддів вважає безпідставними і такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи висновки суду першої інстанції, що складання такого заповіту свідчить про те, що воля особи була направлена на те, щоб її племінник ОСОБА_6 успадкував після її смерті квартиру, яка належала їй на праві власності та належні їй речі домашньої обстановки та вжитку, тобто все її майно, що на той час в неї було, оскільки учасниками судового процесу не надано суду доказів, що ОСОБА_9 належало буд-яке інше майно, крім того, що було зазначено нею у заповіті.

Колегія суддів вважає, що судом фактично витлумачено змісту заповіту і таке тлумачення зроблено без правового обґрунтування такого висновку.

По - перше, про тлумачення заповіту, як одностороннього правочину заінтересовані особи не заявляли.

По - друге, судова колегія не убачає у цьому потреби, оскільки зміст заповіту є таким, що не може тлумачитись неоднозначно принаймні в частині розпорядження на випадок смерті нерухомим майном.

За заповітом 02.07.1996 року ОСОБА_9 розпорядилась на випадок смерті квартирою НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_1, яка її належала на праві власності згідно Свідоцтва НОМЕР_4 про право власності на квартиру від 18.04.1995 року яке видане на квартиру загальної площі 26,30 м кв та комору у підвалі - 23, 8 м кв та предметами домашнього вжитку та обстановки, що у зазначеній квартирі. /а.с 82/.

Особа не робила розпорядження на користь позивача на все майно, яке її належатиме на випадок смерті, хоча безперечно мала на це право і суду не надано доказів наявності перешкод у ОСОБА_9 для реалізації такого права. Тому висновки суду щодо волі спадкодавця про розпорядження на випадок смерті на користь позивача усім майном не узгоджується із змістом заповіту.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 померла /а.с.41/.

Після її смерті відкрилася спадщина і позивач ОСОБА_6, як спадкоємець за заповітом та відповідач ОСОБА_4, як спадкоємцем за законом та особа. яка незалежно від змісту заповіту має право на обов»язкову частку у встановлений законом строк, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 13.11.2013 року звернулись до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини. / а.с.50 , 63/.

У відповідності до вимог ч.4 ст.1236 ЦК України - чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Матеріалами справи встановлено, що в 2003 році третьою особою ОСОБА_7, як власником квартири №5 будинку розпочалася реконструкція її квартири, яка була пов'язана з реконструкцією частини самого багатоквартирного житлового будинку, оскільки реконструкція вказаної квартири була пов'язана з її розширенням за рахунок розширення горища та надбудови мансардного поверху, що підтверджується розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 458 від 30.05.2003 року «Про затвердження висновку міжвідомчої комісії гр.ОСОБА_7.» та дозволом Інспекції державно-архітектурно-будівельного контролю Львівської міської ради № 592/05 від 07.12.2005 року, який був виданий ОСОБА_7 для реконструкції вказаної її квартири, що також підтверджено матеріалами інвентаризаційної справи /а.с. інвентаризаційної 50,51 та а.с.170,171/.

Наказом Управління житлово-комунального господарства Львівської міської ради № 59-Д від 13.11.2003 року «Про зняття з балансу міської ради приватизованих житлових будинків» будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 96,9 кв.м., був знятий з балансу міської ради /а.с.172/.

Судом першої інстанції взято до уваги дані акту біжучих змін складеного обласним КП ЛОР «БТІ та ЕО» від 28.08.2007 року, який міститься в матеріалах інвентаризаційної справи / а.с. інвентаризаційної 64 та а.с./ згідно якого було змінено номери квартир, так як 1-ої та 2-ої квартири / цокольний поверх /на цей час уже не існувало, тому квартира НОМЕР_2 стала № 1, квартира НОМЕР_5 стала НОМЕР_3, квартири НОМЕР_6 стала НОМЕР_2, а також враховано, що в матеріалах справи та інвентаризаційної справи відсутні належні та допустимі докази, які б вказували на те, що ОСОБА_9 було відомо, про те, що відбулася заміна нумерації її квартири з НОМЕР_2 та НОМЕР_1. З цього приводу суд звертає увагу на збереження реєстрації ОСОБА_9 до дня смерті саме у квартирі НОМЕР_2 будинку, як на доказ усвідомлення особи володіння нею саме квартирою НОМЕР_2, якою розпорядилась на випадок смерті.

На думку колегії суддів, дані в акті біжучих змін, на які послався суд, не свідчать про те, що зміна нумерації квартир будинку відбулась у встановленому законом порядку.

На підставі такого акту, власники квартири та інші мешканці таких, не набули правових підстав для внесення змін щодо своєї реєстрації та внесення змін у інші документи де зазначено такі дані. Рішення органу місцевого самоврядування про зміну нумерації квартир будинку не приймалось. Фактична ліквідація як житлових квартир цокольного поверху будинку автоматично не може впивати на зміну нумерації квартир, які залишились. Саме тому до дня смерті ОСОБА_9 і значилась зареєстрованою у квартирі НОМЕР_2 будинку, що свідчить лише про відсутність правових підстав для внесення змін щодо даних про реєстрацію і не може відчити про необізнаність особи про набуття права власності на частину будинку.

Колегія суддів вважає, що дані про реєстрацію ОСОБА_9 згідно довідки ЛКП «Нове» від 16.09.2013 року № 3896 у квартирі НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 не впливають як на обґрунтованість вимог сторін так і не спростовують такі вимоги, оскільки зазначена довідка не є правовстановлюючим документом. Тому факт її реєстрації згідно цієї довідки до часу смерті в квартирі НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 не можна утотожнювати з правами власника на цю квартиру або доказом наявності такого права власності. /а.с.43/.

Безпідставно витлумачивши зміст заповіту, про що вказано вище, суд першої інстанції також не врахував наступних обставин.

На час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 не була власником квартири НОМЕР_2, на випадок смерті якою розпорядилась згідно заповіту 02.07.1996 року.

За даними матеріалів справи та матеріалів інвентаризаціїної справи, убачається, що на момент смерті ОСОБА_9 була власником 19/100 частин будинку по АДРЕСА_1. Набуття такого права не оспорюється і підтверджується Свідоцтвом про право власності на частину житлового будинку від 31.10.2008 року, за яким на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_9 належить 19/100 ідеальних часток житлового будинку АДРЕСА_1 / а.с. 54 / та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12.12. 2008 року на підставі зазначеного свідоцтва / а.с. 55 /.

Підстави набуття такого права ОСОБА_9 підтверджено матеріалами справи та інвентаризаційної справи.

В матеріалах інвентаризаційної справи міститься заява ОСОБА_4, ОСОБА_9 та ОСОБА_7 до ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 13.08.2008 року про виготовлення висновку реальних часток між співвласниками будинку по АДРЕСА_1, посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу після виконання ОСОБА_7 певних робіт по реконструкції квартири та будинку, згідно відповідних рішень та дозволів.

Розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 10.10.2008 року № 1001 був затверджений висновок ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 28.08.2008 року № 4/49387 «Про визначення ідеальних часток між співвласниками будинку», за яким визначено, що у будинку співвласниці ОСОБА_9 належать приміщення під літ. VI /коридор/ площею 1,2 кв.м., літ.VII /комора/ площею 7,9 кв.м., літ. VIII /комора/ площею 0,8 кв.м., літ. IX /комора/ площею 13,9 кв.м., літ. 1-1 /коридор/ площею 1,9 кв.м., літ. 1-2 /кухня/ площею 8,8 кв.м., літ. 1-3 /вбиральня/ площею 1,0 кв.м., літ. 1-4 /житлова кімната/ площею 14,6 кв.м, що складають 19% від всього будинку, або 19/100 ідеальних часток, господарська будівля під літ. «Г». В той час, як квартира НОМЕР_2 по АДРЕСА_1, якою розпорядилась ОСОБА_9 на випадок смерті на користь позивача ОСОБА_6, згідно зазначеного Свідоцтва про право власності була загальною площею 26, 3 кв м / плюс комора у підвалі пл. 23.8 м кв.

Водночас згідно технічної документації, що у матеріалах БТІ до кв. НОМЕР_2 по АДРЕСА_1, на які ОСОБА_9 видавалось Свідоцтво про право власності від 18.04.1995 року - належали приміщення: житлове 14, 9 кв м., кухні 9, 2 кв., коридор - 1,9 м. кв. та санвузол 1,10 кв м./ а.с. 21 інв. справи/.

Незначна відмінність площ викликана допустимими похибками, які відповідно встановлювались при передачі квартир у власність при приватизації таких з врахуванням визначеної процедури.

Однак саме приміщенням квартири у такому вигляді розпорядилась спадкодавець ОСОБА_9 на випадок смерті, однак право власності на таку припинилось внаслідок набуття права спільної часткової власності на частину будинку. У встановленому законом порядку ОСОБА_9 набула право спільної часткової власності, а саме 19/100 на буд. АДРЕСА_1, про що отримала відповідне свідоцтво про право власності на частину будинку та зареєструвала таке право у встановленому на той час порядку, про що до справи долучено докази.

Згідно технічної документацію до площі квартири НОМЕР_2 будинку власника ОСОБА_9, загальною площею 26,3 кв м., яка складалася з приміщень під літ. 1-1 /коридор/ площею 1,9 кв.м., літ. 1-2 /кухня/ площею 8,8 кв.м., літ. 1-3 /вбиральня/ площею 1,0 кв.м., літ. 1-4 /житлова кімната/ площею 14,6 кв.м. - були додані наступні приміщення загального користування: під літ. VI /коридор/ площею 1,2 кв.м., літ.VII /комора/ площею 7,9 кв.м., літ. VIII /комора/ площею 0,8 кв.м., літ. IX /комора/ площею 13,9 кв.м., з врахуванням чого визначено частку ОСОБА_9 у будинку, як ідеальну, що становить 19/100.

Висновки суду першої інстанції про те, що приміщення загального користування під літ. VI /коридор/ площею 1,2 кв.м., літ.VII /комора/ площею 7,9 кв.м., літ. VIII /комора/ площею 0,8 кв.м., літ. IX /комора/ площею 13,9 кв.м., з врахуванням яких визначено частку ОСОБА_9 у будинку про те, що такі і так належали ОСОБА_9 на праві спільної сумісної власності в силу ч. 2 ст. 382 ЦК України - не є обґрунтованими.

За змістом ч. 2 ст. 382 ЦК України - власникам квартир у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Застосовуючи цю норму до спірних правовідносин, суд першої інстанції не врахував, що така врегульовує права спільної сумісної власності на усі приміщення загального користування та усе інше перелічене у цій статті майно власників квартир будинку. За змістом цієї норми, ОСОБА_9 як власник квартири НОМЕР_2 будинку дійсно вважалась співвласником у спільній сумісній власності усіх приміщень загального користування у будинку та відповідно його конструкцій та іншого обладнання.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України- власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій власний розсуд.

Будучи власником квартири у будинку ОСОБА_9 за змістом означеної норми не вправі була розпоряджатись приміщеннями загального користування співвласником яких була у розумінні ч. 2 статті 382 ЦК України.

Після набуття права власності на 19/100 ідеальних частин будинку у спільній частковій власності, ОСОБА_9 втратила права одноосібного власника квартири у будинку, якою могла вільно розпоряджатись на свій розсуд в силу вимог ч.1 ст. 319 ЦК України і водночас набула право спільної часткової власності на будинок, яке повинно здійснюватись з дотриманням вимог ч.1 ст. 358 ЦК України.

Суд не врахував, що в 2008 році ОСОБА_9 набула право особистої власності, а не спільної з іншими мешканцями будинку, в тому числі виключно на приміщення, які віднесені до цих 19/100 і відповідно втратила право спільної сумісної власності на інші приміщення загального користування /сходову клітку ХІ пл. 9,5 м кв , сходову клітку І пл. 9, 7 м кв, сходову клітку Х площею 9, 5 м кв. кв. які перейшли у власність ОСОБА_7 та на приміщення загального користування під літ. ІІ - коридору, під літ. ІІІ - комірки, під літ. ІУ - комірки під літ. У - коридору, які перейшли у власність ОСОБА_4

Право спільної сумісної власності на приміщення загального користування в розумінні ч. 2 ст. 382 ЦК України - припинилось. ОСОБА_9 на день смерті була співвласником будинку, володіла 19/100 його ідеальної частини, що не можна ототожнювати з її правами власника квартири у багатоквартирному будинку та відповідно співвласника приміщень загального користування.

Саме як співвласник будинку, на підставі Ухвали Львівської міської ради № 657 від 30.06.2011 року, ОСОБА_9 набула прав співвласника земельної ділянки по АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку, про що видано Державний акт на право власності на земельну ділянку 23.02.2012 року Серії НОМЕР_7 на ім»я ОСОБА_7 /власник 61/100 будинку/ із включенням в список співвласників ОСОБА_9 як співвласника 19/100 частин будинку та ОСОБА_4 , як співвласника 20/100 частин будинку /а.с. 152-154/.

У відповідності до вимог ч.4 ст.1236 ЦК України - чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

З аналізу вказаної норми ЦК України слідує, що втрата чинності заповітом зумовлюється певними обставинами, які пов'язуються зі змінами у складі спадкового майна, суб'єктному складі осіб, на користь яких складеної заповіт, зміні або втраті ними активної спадкової дієздатності. Щодо складу спадщини є два випадки, а саме: 1) припинення права власності на річ, вказану у заповіті, у спадкодавця за його життя з підстав, визначених законом / статті 347- 354 ЦК ), при цьому зазначена обставина може мати місце як за волею спадкодавця (наприклад, при відчуженні ним речі за договором), так і без його волі (при: конфіскації речі тощо); 2) втрата речі (юридична або фактична), що відбулася після відкриття спадщини.

В даному випадку, ОСОБА_9 вчинено визначені законом дії, котрі дають підстави для висновку про відмову від прав одноосібного власника квартири та набуття прав спільної сумісної власності на будинок та зміну обсягу майна, на яке набуто право спільної часткової власності та зміну його правової природи, що призвело до зміни складу спадщини.

Тому висновки суду першої інстанції про те, що сам по собі факт того, що ОСОБА_9 набула право власності на 19/100 будинку ніяким чином не свідчить про те, що припинилося її право власності на квартиру в зазначеному будинку, яку вона заповіла позивачу - не ґрунтуються на матеріалах справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що чинність заповіту від 02.07.1996 року за яким ОСОБА_9 розпорядилась на користь позивача ОСОБА_6 належною її на праві власності квартирою НОМЕР_2 у будинку АДРЕСА_1 - припинилась. Вимоги первісного позову безпідставні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови у позові про визнання заповіту нечинним, але не з підстав, визначених судом першої інстанції з посиланням на те, що за змістом ст.ст. 16, 1236 ЦК України слідує, що чинним законодавством України не передбачено такого способу захисту прав особи, як визнання заповіту нечинним, а з мотивів відсутності правових підстави для визнання його недійсним, про що заявлено вимоги зустрічного позову.

Що стосується вимог зустрічного позову про визнання права власності в порядку спадкування за законом по смерті подружжя ОСОБА_9 за позивачем по зустрічному позову, як спадкоємцем першої черги, то в цій частині вимоги є підставними з огляду на наступні обставини.

У відповідності до вимог ЦК України та 1270 ЦК України, ОСОБА_4 реалізував права спадкоємця першої черги, в тому числі у спосіб подачі заяви про прийняття спадщини за законом на обов»язкову частку.

Тими чином особа заявила реалізацію прав спадкоємця і реалізувала такі в безспірній частині, отримавши відповідне свідоцтво на частину майна, яке визначене як обов»язкова частка.

Зверненням до суду з зустрічним позовом з врахуванням відсутності у нотаріуса правових підстав для видачі правовстановлюючих документів на іншу частину майна по причині наявності заповіту та подачею позову ОСОБА_6 - ОСОБА_4 заявив про захист свого права на іншу частину майна, яке є спірним. Отже право на це майно не визнається іншою собою - позивачем за зустрічним позовом.

Оскільки висновки колегії суддів про припинення чинності заповіту наведені вище, то є підстави для висновку, що ОСОБА_4, як спадкоємець першої черги по смерті ОСОБА_9 має право на іншу частину майна, яке належало спадкодавцю на час смерті і таким є 19/200 частин будинку АДРЕСА_1, на яке не видано свідоцтво про право на спадщину. Оскільки таке право оспорюється позивачем за первісним позовом, то підлягає захисту в судовому порядку у спосіб визнання за позивачем по зустрічному позову права на таке майно в порядку спадкування за законом.

Мотиви апеляційної скарги, що стосуються подачі позовної заяви від імені ОСОБА_6 - ОСОБА_8 на підставі довіреності від 13.11.2013 року, що на а.с.31, то колегія суддів погоджується з тим, що з врахуванням змісту такої, особа не вправі була звертатись до суду з позовом від імені ОСОБА_6

Колегія суддів враховує оформлення належного представництва на участь у справі зі всіма правами сторони у процесі від імені позивача ОСОБА_6 на ОСОБА_8 та ОСОБА_11 довіреністю від 06.04.2015 року та підтримання останнім від імені довірителя усіх попередніх дій представника, як вчинених в інтересах позивача.

Щодо мотивів апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права допущених при вирішенні питання про відкриття провадження у справі, з якими погоджується колегія суддів, однак не є такими, які дають підстави для прийняття іншого рішення у справі за наслідками розгляду апеляційної скарги, в тому числі з врахуванням визначених повноважень суду апеляційної інстанції у разі скасування рішення суду, які регламентовані ст. 307 ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги частково.

Рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення по суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303 ,304, п.2 ч.1 ст. 307 , п.1.ч.1 ст.309 ч.2 ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів , -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 здовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 4 вересня 2015 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким в позові ОСОБА_6 про визнання права власності на 19/200 частин будинку в порядку спадкування за заповітом - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 19/200 ідеальних частин будинку по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9.

В задоволення решти вимог зустрічного позову відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий суддя

Судді