Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22ц/778/2392/15 Головуючий у 1 інстанції: Дубровська Н.М
. Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Бондаря М.С.

суддів: Подліянової Г.С.

Дашковської А.В.

при секретарі: Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Запорізької обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Запорізької обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль», третя особа приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Чуєва Тетяна Тихонівна про визнання договору іпотеки недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_5, ПАТ «Райффайзені Банк Аваль» в особі Запорізької обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 15 жовтня 2014 року поштою було отримано позовну заяву ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Запорізької обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_5, ОСОБА_4 і малолітнього ОСОБА_8 про виселення та зняття з реєстраційного обліку. З викладеного в позовній заяві позивачу стало відомо, що 18 травня 2007 року між відповідачем ОСОБА_5, яка приходиться позивачу матір'ю та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є відповідач в особі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Чуєвою Т.Т. та зареєстрованого за№ 1090. Згідно п. 1.1. Договору, договір забезпечує вимог іпотекодержателя, що витікають з кредитного договору № 14/17-22/2647-70 від 18 травня 2007 р. Наведений кредитний договір був укладений між банком ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_9 Предметом іпотечного договору визначена квартира АДРЕСА_1, загальною площею 67,9 кв.м.

У зв'язку з тим, що позичальник за кредитним договором ОСОБА_9 систематично не виконував кредитні зобов'язання, утворилася заборгованість і за рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернуто стягнення на нерухоме майно, тобто наведену вище квартиру. Рішення суду набрало законної сили. У березні 2014 року відповідач в особі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до суду з позовом про виселення та зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_5, ОСОБА_4 та малолітнього ОСОБА_8

За наведених обставин вважає, що його права як особи, що має право проживати в квартирі, яка є єдиним житлом, порушені. З огляду на те, що на час укладання іпотечного договору від 18 травня 2007 року позивач був малолітнім, проживав та був зареєстрований у квартирі разом із матір'ю ОСОБА_5 та малолітнім братом ОСОБА_8, оселився в квартирі спільно із сім'єю з часу коли відповідач ОСОБА_5 набула право власності на житло на підставі договору дарування від 22 лютого 2005 року, посвідченого нотаріально та зареєстрованого за № 2-115. Однак при укладенні іпотечного договору не було отримано дозволу органу опіки і піклування, що грубо порушило його права та законні інтереси. Посилаючись на Закон України « Про охорону дитинства» ст. 203 ЦК України, ч.1 ст.215 ЦК України, просить визнати іпотечний договір недійсним.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 січня 2015 року позов задоволено. Визнано недійсними з моменту укладання Договір іпотеки, укладений 18 травня 2007 року між ОСОБА_5, та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є відповідач в особі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»: посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Чуєвою Тетяною Тихонівною, зареєстрованого в реєстрі за № 1090.

Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ Райффайзен Банк Аваль» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Скаржник, ПАТ « Райфайзен Банк Аваль», будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням, що приєднане до справи, до апеляційного суду не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. У відповідності з вимогами ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає її розглядові.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі т. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки на час укладення договору іпотеки право користування спірною квартирою мав малолітній ОСОБА_4 , то відповідно до 32 ЦК України, ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" договір іпотеки не міг бути укладений без дозволу органу опіки та піклування.

З таким висновком суду можна погодитися.

Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Зокрема, відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. .

Згідно із ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки не мають права, без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Із урахуванням зазначених положень норм матеріального права, суди повинні виходити з того, чи мала дитина право власності чи право користування на предмет іпотеки на момент укладення договору іпотеки.

Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про дотримання згоди органу опіки та піклування.

У п. 2.1.1 договору іпотеки сторони погодили, що майно, яке є предметом цього договору на момент його підписання нікому іншому не продане, не відчужене іншим способом, не заставлене, в спорі і під арештом чи забороною (в т. ч. податковою заставою) не перебуває, незастережних прав щодо нього у третіх осіб, як в межах України, так і поза межами України немає.

Натомість, відповідно до довідки Об"єднання співвласників багатоквартирного будинку «Комфорт» № 236 від 20.10.2014 вбачається, що ОСОБА_5 проживає та зареєстрована з 17.06.2005 року за адресою АДРЕСА_1, тобто , в спірній квартирі, та має склад сім'ї: син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Діти проживають з мамою з дня народження. ( а.с. 14).

Згідно довідки Об"єднання співвласників багатоквартирного будинку «Комфорт» № 60 від 18.05.2007 року вбачається, що при укладенні іпотечного договору в спірній квартирі зареєстрована лише - ОСОБА_5 На цю довідку посилається Банк, як на підтвердження того, що в спірній квартирі зареєстрована лише ОСОБА_5, ( а.с. 75), а отже, дитина ОСОБА_4 у спірному будинку на момент укладення договору іпотеки не проживала, оскільки не була зареєстрована.

Однак, з даній довідці не зазначено, що діти ОСОБА_5 - ОСОБА_4, ОСОБА_5 в цій квартирі не проживають та не користуються нею.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками ( усиновлювачами, опікуном або організацією, яка виконує щодо неї функції).

Статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років,( а у віці від десяти до чотирнадцяти років, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном або організацією, яка виконує щодо неї функції)), презюмується за місцем їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання.

Відповідно до частини четвертої статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" держава охороняє і захищає права та інтерес дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Отже, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові.

У справі, суд установив, що 18 травня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк аваль» правонаступником якого є ПАТ «Раффайзен анк Аваль» та ОСОБА_9 був укладений кредитний договір № 14/17-22/2647-70, згідно з умовами якого остання отримала кредит в розмірі 42840 доларів США строком до 16 вересня 2022 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_5 18 травня 2007 року укладено договір іпотеки № 1090 , предметом якого була трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1.

ОСОБА_5, на момент укладення договору іпотеки проживала та була зареєстрована в спірній квартирі , спірна квартира є єдиним та постійним місцем її проживання.

Установлено також, що ОСОБА_4 є сином ОСОБА_5, якому на час укладення договору іпотеки виповнилося повних 12 років.

Згідно свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_1 батько позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_14 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ( а.с. 159 ).

Доказів того, що за згодою ОСОБА_4 та його матір"ю ОСОБА_5 було встановлено інше місце проживання ОСОБА_4 матеріали справи не містять.

Отже установивши місце постійного проживання матері дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у спірному нерухомому майні, переданому в іпотеку, суд дійшов правильного висновку з урахуванням вимог статті 29 ЦК України про наявність доказів щодо проживання за цією адресою неповнолітньої дитини, оскільки за встановлених судом фактичних обставин справи її проживання, а отже, і право на користування житловою площею за цією адресою презюмується, якщо не буде встановлено інше.

За таких обставин передача нерухомості в іпотеку відбулася всупереч вимогам статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" без передньої згоди органу опіки та піклування, спірний договір іпотеки не відповідає вимогам статті 203 ЦК України, а тому на підставі статті 215 ЦК України суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що він підлягає визнанню недійсним як такий, що порушує майнові права неповнолітньої дитини.

До аналогічних висновків дійшов Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїх ухвалах від 4 лютого 2015 року, 28 січня 2015 року, 4 грудня 2014 року, 12 лютого 2014 року.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, судом повно і всебічно з'ясованіобставини справи, висновки відповідають цим обставинам і набутим доказам, характер правовідносин між сторонами визначений правильно, норми матеріального і процесуального права при розгляді спору не порушені, застосовані правильно, ухвалено законне і обґрунтоване рішення, а інші доводи апеляційно скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, - УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Запорізької обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 січня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: