Ухвала

іменем україни

16 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Фідобанк» про визнання третейського застереження недійсним, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Фідобанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк») про визнання недійсним третейського застереження, передбаченого п. 10.1 кредитного договору, укладеного 22 лютого 2008 року між нею та відповідачем, п. 7 додаткової угоди № 1 від 17 березня 2010 року до цього договору та п. 4 додаткової угоди № 6 від 24 січня 2014 року, посилаючись на те, що зазначені пункти кредитного договору та додаткових угод до нього є протиправними, оскільки суперечать вимогам чинного законодавства.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року, позов задоволено частково.

Визнано недійсним п. 4 додаткової угоди № 6 від 24 січня 2014 року до кредитного договору № 014/0398/2/10075, укладеного 22 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та відкритим акціонерним товариством «Ерсте Банк» (далі - ВАТ «Ерсте Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк».

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ПАТ «Фідобанк» просить ухвалені у справі судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає відхиленню виходячи з наступного.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом установлено, що 22 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк» було укладено договір споживчого кредиту № 014/0398/2/10075.

Відповідно до п. 10.1 цього договору, сторони погодилися внести до кредитного договору третейське застереження про те, що всі спори, розбіжності та вимоги, які виникають при виконанні цього договору чи у зв'язку з ним або випливають з нього, підлягають, за вибором позивача, розгляду у Постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом даного третейського суду.

Аналогічні вимоги містять п. 7 додаткової угоди № 1 від 17 березня 2010 року та п. 4 додаткової угоди № 6 від 24 січня 2014 року, укладених до кредитного договору від 22 лютого 2008 року.

Одним зі способів захисту прав суб'єктів цивільних правовідносин є звернення до третейських судів, що передбачено ст. 17 ЦПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає з цивільних, господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» (ч. 1 ст. 6 цього Закону доповнено п. 14 згідно із Законом № 2983-VI від 03 лютого 2011 року) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Особливості регулювання відносин між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, механізм їх захисту та основи державної політики у сфері захисту прав споживачів визначені в Законі України «Про захист прав споживачів».

Так, згідно з положеннями п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, у тому числі й у фінансовій галузі.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11, ч.8 ст. 18, ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч.4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За правилами ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 03 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин за участю інших суб'єктів здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах.

А тому, незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Такий правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року № 6-187цс15, який згідно вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, установивши, що на час укладення додаткової угоди до кредитного договору № 6 від 24 січня 2014 року Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), дійшов вірного по суті й обґрунтованого висновку про визнання лише недійсним третейського застереження викладеного у вказаній додатковій угоді. При цьому судом правильно зазначено, що на час укладення кредитного договору та додаткової угоди № 1 Закон України «Про третейські суди» не містив заборони на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), проте п. 4 додаткової угоди до кредитного договору № 6 від 24 січня 2014 року скасовано та змінено третейські застереження, викладені в кредитному договорі від 22 лютого 2008 року та у додатковій угоді до нього № 1 від 17 березня 2010 року, а тому вони втратили силу з моменту укладення угоди № 6 й не вимагають визнання недійсними.

Зазначені висновки судів відповідають обставинам справи й узгоджуються з нормами матеріального права.

Судами першої та апеляційної інстанції дотримані вимоги цивільного процесуального закону, всебічно, повно й об'єктивно з'ясовані обставини справи та надана їм належна оцінка.

Згідно із ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скаргиПАТ «Фідобанк» не дають підстав для висновку, що судами при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Таким чином, підстав для скасування ухвалених у справі судових рішень немає, оскільки висновки судів щодо часткового задоволення позову зроблені вірно.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргупублічного акціонерного товариства «Фідобанк» відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

Т.П.Дербенцева

Д.О.Остапчук

В.О.Савченко