У х в а л а

іменем україни

09 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Київської обласної ради, ОСОБА_4 охорони здоров'я, Київської обласної державної адміністрації, комунального закладу Київської обласної ради «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом», третя особа - ОСОБА_5, про визнання незаконними і скасування рішення та наказу, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та плати за адвокатські послуги,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, за яким збільшила позовні вимоги в процесі розгляду справи, та остаточно просила:

- визнати незаконним та скасувати п. 1.4 рішення Київської обласної ради шостого скликання від 26 червня 2014 року № 790-42-VІ «Про деякі питання щодо трудових відносин з керівниками підприємств та закладів спільної власності територіальних громад, сіл, селищ, міст Київської області» за дорученням голови Київської обласної адміністрації від 16 липня 2014 року;

- визнати незаконним та скасувати наказ ОСОБА_4 охорони здоров'я Київської обласної адміністрації від 12 серпня 2014 року № 345 про її звільнення з посади;

- поновити її на роботі на посаді головного лікаря комунального закладу Київської обласної ради «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом» (далі - КЗ КОР «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом»; Центр);

- стягнути з КЗ КОР «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом» на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 90 401 грн 04 коп.;

- стягнути пропорційно з Київської обласної ради та ОСОБА_4 охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації на її користь моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилалася на те, що вона на підставі контракту, укладеного у 2004 році з Управлінням охорони здоров'я Київської обласної держадміністрації, працювала на посаді головного лікаря Київського обласного центру профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом, який перейменовано на КЗ КОР «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом», проте 12 серпня 2014 року її було звільнено з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, за наказом ОСОБА_4 охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації від 12 серпня 2014 року № 345, виданим на виконання рішення Київської обласної ради від 26 червня 2014 року № 790-42-VІ.

Позивачка вважає, що її звільнення було проведено неповноважною особою з грубим порушенням трудового законодавства, оскільки в її діях відсутній прогул через виконання своїх обов'язків, пов'язаних із займаною посадою.

Посилаючись на те, що внаслідок перенесеного при звільненні нервового потрясіння суттєво погіршився стан її здоров'я, що спричинило моральну шкоду, яку просила стягнути з відповідачів, та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 червня 2015 року відмовлено у задоволенні позову.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 серпня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 червня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення ОСОБА_5 та ОСОБА_4 охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягаєзадоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що позивачка дійсно була відсутня на робочому місці у другій половині дня 14 лютого 2014 року більше трьох години протягом робочого дня, що нею не заперечувалося з посиланням на визначену службову необхідність, дійшовши висновку про проведення звільнення позивачки із займаної посади з дотриманням вимог п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а також в строки, передбачені ст. 148 КЗпП України, з додержанням порядку, встановленого ст. 43-1, ч. 1 ст. 149 КЗпП України.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі контракту № 70, укладеного 01 жовтня 2004 року між Управлінням охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації та ОСОБА_3, позивачка працювала головним лікарем комунального закладу «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом» (а. с. 7-10).

За фактом відсутності ОСОБА_3 на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня 14 лютого 2014 року представниками ОСОБА_4 охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації складено акт та направлено до Київської обласної ради подання про її звільнення (а. с. 101).

Наказом ОСОБА_4 охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації від 12 серпня 2014 року № 345 ОСОБА_3 звільнено із займаної посади за прогул відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України на підставі рішення Київської обласної ради від 26 червня 2014 року № 790-42-VI«Про деякі питання щодо трудових відносин з керівниками підприємств та закладів спільної власності територіальних громад, селищ, міст Київської області» (а. с. 21).

ОСОБА_4 охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації, направленим на адресу позивачки, що підтверджується витягом з книги реєстрації вихідної документації цього ОСОБА_4, їй було запропоновано відповідно до вимог ч. 1 ст. 149 КЗпП України надати письмові пояснення (а. с. 120-121).

Згідно з актами, складеними представниками ОСОБА_4 охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації від 28 березня, 29 квітня, 23 червня 2014 року, головний лікар КЗ КОР «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом» не прибула до департаменту для надання пояснень з приводу її відсутності на робочому місці 14 лютого 2014 року з 12 год. 30 хв. до 15 год. 50 хв. (а. с. 122-124).

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення терміну його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як роз'яснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (далі - Постанова), при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

За змістом ст. ст. 40, 41 КЗпП України підставами для звільнення працівника згідно, зокрема, з п. 4 ст. 40 КЗпП України є його відповідні винні дії, вчинення яких передувало виданню наказу (розпорядження) про припинення трудового договору.

Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з'ясування поважності причин його відсутності.

Законодавством не визначено переліку обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені ст. 57 ЦПК України.

За приписами ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Згідно із ч. 3 ст. 149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 22 Постанови, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивачка посилалась на те, що з метою виконання своїх трудових обов'язків 14 лютого 2014 року приблизно з 12 год. 25 хв. до 15 год. 00 хв. вона перебувала у Державній податковій службі Шевченківського району м. Києва з метою вирішення робочих питань діяльності Центру, а також з метою погодження умов та укладення договору на придбання спеціальних меблів для Центру перебувала у магазині ПП «Авангард груп».

Відповідно до п. 5.2 Статуту КЗ КОР «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом» головний лікар Центру несе відповідальність за діяльність Центру, представляє його в усіх установах та організаціях, розпоряджається коштами та майном Центру, а також укладає угоди, видає довіреності, відкриває рахунки в установах банку (а. с. 28, т. 1)

З огляду на вказане колегія суддів касаційного суду вважає, що суди попередніх інстанцій належним чином доводів позивачки про відсутність на робочому місці, у зв'язку з виконанням службових обов'язків як головного лікаря Центру, не перевірили та не встановили коло посадових обов'язків головного лікаря, а також не перевірили чи пов'язані визначені трудовим договором її обов'язки з безперервною присутністю на робочому місці.

За викладених обставин колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суди попередніх інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України на вказані вище норми трудового законодавства уваги не звернули, не встановили фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не з'ясували характер порушення трудових обов'язків й не перевірили ступінь тяжкості вчиненого проступку, зокрема обставин, за яких його вчинено, з урахуванням положень п. 5.2 Статуту КЗ КОР «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом»; належним чином не перевірили доводів позивачки щодо недотримання відповідачем вимог ст. ст. 147-149 КЗпП України при її звільненні, дійшовши передчасного висновку про відмову в задоволенні позову, а тому відповідно до вимог ст. 338 ЦПК України рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 серпня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана