Справа № 755/3748/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" квітня 2015 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.,

при секретарях Гноілек М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись з позовом до суду, просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 20095,33 грн., з яких: 19279,84 грн. сума боргу з урахуванням індексу інфляції, 815,49 грн. 3% річних, а також судові витрати, в тому числі судовий збір та витрати на правову допомогу.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити в повному обсязі, пояснила, що відповідач отримав у позивача позику в розмірі 15000,00 грн., які зобов'язувався повернути у строк до 15 березня 2012 року, що підтверджується борговою розпискою від 14 жовтня 2011 року. Станом на 07 лютого 2015 року відповідач позичені кошти не повернув, вирішити питання щодо повернення боргу в досудовому порядку не виявилось за можливе, що спонукало позивача звернутись з цим позовом до суду, тому відповідно до заявлених позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача основну суму боргу за договором позики в розмірі 19279,84 грн., з урахуванням індексу інфляції, який розрахований позивачем за період з квітня 2012 року по січень 2015 року, а також 3% річних в сумі 815,49 грн., яка розрахована за період з 16 березня 2012 року по 06 лютого 2015 року, як це передбачено ст.625 Цивільного кодексу України, оскільки з боку відповідача має місце порушення договірних зобов'язань в частині повернення грошових коштів, що є предметом позову.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні просив в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до матеріалів справи, пояснив, що з 2004 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який припинено на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2014 року. Відповідач заперечує факт виникнення між сторонами договірних відносин, оскільки на момент нібито укладання боргової розписки, яка датована 14 жовтня 2011 року, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, тому були відсутні підстави передавати кошти одне одному в борг. Крім того, виходячи зі змісту пред'явленої суду розписки неможливо встановити, що відповідач отримав кошти безпосередньо від позивача, оскільки у розписці не зазначена особа, яка передала кошти відповідачу, що свідчить про нікчемність укладеної угоди, оскільки ця угода не відповідає вимогам чинного законодавства України.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Виходячи з предмету позову, позивачем ОСОБА_1 пред'явлено вимоги до ОСОБА_2 про стягнення основної суми боргу в розмірі 15000,00 грн., на підтвердження факту виникнення між сторонами договірних відносин позивачем надана розписка датована 14 жовтня 2011 року, де зазначено, що ОСОБА_2 зобов'язувався вернути борг в сумі 15000,00 грн. до 15 березня 2012 року. (а.с.8)

Відповідно до ч. 2 ст. 640 Цивільного кодексу України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно ч.2 ст.1046 Цивільного кодексу України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч.1 ст.1047 Цивільного кодексу України)

Частина друга ст.1047 Цивільного кодексу України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до положень частини першої статі 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник та кредитор. У зобов'язані на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. (ч.1 та ч.2 ст.510 Цивільного кодексу України)

Разом з тим, цивільні зобов'язання мають виконуватись у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства, при цьому виходячи з положень ч.1 ст.510 Цивільного процесуального кодексу України, зобов'язання не створюють прав та обов'язків для осіб, які не є стороною зобов'язання.

Аналізуючи наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено не було, в той же час факт наявності боргової розписки, яка видана від імені ОСОБА_2 на ім'я невстановленої особи, не може слугувати підставою для виникнення між цими сторонами цивільно-правових відносин, оскільки ОСОБА_1 не зазначена у борговій розписці як сторона зобов'язання, при цьому наявність у ОСОБА_1 оригіналу боргової розписки не може розцінюватись як виникнення у позивача права вимоги повернення грошових коштів за цим документом, за відсутності укладеного між цими сторонами договору позики.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_1 безпідставно пред'явлено вимоги до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за борговою розпискою, оскільки позивачем не доведено факт виникнення між сторонами спору цивільно-правових відносин, оскільки інших доказів, крім розписки від 14 жовтня 2011 року, яка видана від імені ОСОБА_2 про боргове зобов'язання на суму 15000,00 грн., суду надано не було, а наявність зазначеної боргової розписки не є беззаперечним фактом виникнення у ОСОБА_1 права вимоги повернення грошових коштів, в розмірі визначеному у борговій розписці.

Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для пред'явлення позивачем ОСОБА_1 вимог зобов'язального характеру саме до відповідача ОСОБА_2, тому відсутні підстави для розгляду вимог, які стосуються відшкодування за рахунок відповідача основної суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних за порушення грошового зобов'язання, як це передбачено у ст.625 Цивільного кодексу України, оскільки ці вимоги є похідними та безпосередньо стосуються встановлення факту порушення договірних зобов'язань.

Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання про розподіл судових витрат, у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних в повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 14, 627, 628, 638, 640, 1046, 1047, 1051 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 4, 10, 11, 58, 59, 60, 88, 208, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду міста Києва, яка подається через Дніпровський районний суд міста Києва, протягом десяти днів з дня його проголошення.

С у д д я