Ухвала

іменем україни

16 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Гвоздика П.О., Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г., Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,
за участю: представника позивача ОСОБА_6,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення апеляційного суду Рівненської області від 26 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», банк) звернулось до суду із зазначеною позовною заявою, посилаючись на те, що 10 лютого 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Фінанси та Кредит», і ОСОБА_7 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 25 тис. доларів США зі сплатою 12 % річних за користування кредитними коштами та строком повернення кредиту - 10 лютого 2013 року.

Того ж дня для забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та відповідачами було укладено іпотечний договір, за умовами якого останні передали банку в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 02 листопада 2010 року у справі за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості було ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь банку заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 113 тис. 12 грн 40 коп. Однак це судове рішення виконано не було, заборгованість стягнута не була.

09 липня 2012 року відповідачам направлено вимогу про добровільне виселення з квартири, зняття з реєстраційного обліку та передачу банку відповідних правовстановлюючих документів на квартиру.

У зв'язку з подальшим невиконанням позичальником умов кредитного договору загальна сума заборгованості останнього перед банком станом на 09 липня 2012 року складала 405 тис. 320 грн.

Уважаючи, що за умовами іпотечного договору іпотекодавці є майновими поручителями ОСОБА_7 і повинні відповідати своїм майном за невиконання зобов'язань за кредитним договором, позивач просив: звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності - незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; виселити відповідачів із зазначеної квартири.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08 жовтня 2012 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_7 перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії Північно-Західне регіональне управління АБ «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитним договором від 10 лютого 2006 року в розмірі 405 320,06 грн шляхом продажу з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності - незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Виселено та знято з реєстраційного обліку ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з квартири АДРЕСА_2. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 26 вересня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 грудня 2014 року касаційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відхилено, рішення апеляційного суду Рівненської області від 26 вересня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду України від 09 вересня 2015 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 грудня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 10 лютого 2006 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_7 укладено кредитний договір, за яким банк надав позичальнику 25 000 доларів США, а відповідач зобов'язався їх повернути до 10 лютого 2013 року та сплатити 12 % річних на суму залишку заборгованості.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором у цей же день між банком, боржником та ОСОБА_8, ОСОБА_10 і ОСОБА_9 укладено договір іпотеки, за яким відповідачі передали в іпотеку належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_3.

У зв'язку із невиконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором 02 листопада 2010 року рішенням Рівненського міського суду Рівненської області стягнуто з ОСОБА_7 на користь банку 113 012 грн 40 коп. заборгованості за кредитним договором.

Рішення суду боржник не виконав, і станом на 09 липня 2012 року заборгованість склала 405 320 грн, про що 05 жовтня 2012 року банк повідомив відповідачів та запропонував сплатити борг протягом 30 днів, однак відповідачі не виконали цю вимогу.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що на підставі договору про іпотеку банк набув право звернення стягнення на квартиру у зв'язку з невиконанням зобов'язань за договором кредиту.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що на момент перегляду справи в апеляційному порядку 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII), згідно з яким предмет іпотеки не може бути примусово відчужений.

Проте з таким висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна.

Відповідно до частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статей 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 33 та ч. ч. 1, 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Саме із зазначених норм Закону та положень іпотечного договору, відповідно до яких іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі, якщо в момент настання терміну виконання позичальником забезпечених іпотекою зобов'язань вони не будуть виконані, виходив суд першої інстанції, задовольняючи вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон № 1304-VII, згідно з пп. 1 п. 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа його не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

За змістом ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Проте мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

У ч. 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення передбачено статтею 309 ЦПК України, проте апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, не зазначив, на яку саме з цих підстав він посилається.

Норми Закону № 1304-VII, який набрав чинності 07 червня 2014 року, тобто після ухвалення рішення суду першої інстанції, самі по собі не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону № 1304-VІІ.

Крім того, положеннямичастини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-61цс15, від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1935цс15, від 04 листопада 2015 року у справах № № 6-1120цс15, 6-340цс15.

Таким чином, апеляційний суд вищевикладеного не врахував, дійшов помилкового висновку про те, що Закон № 1304-VІІє підставою для відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, не врахував того, що Закон не має зворотної дії.

Оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені апеляційним судом, то рішення цього суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 26 вересня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік