У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

суддів: Кадєтової О.В., Кузнєцова В.О., Наумчука М.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора, про визнання недійсними та скасування договорів дарування, за касаційною скаргою ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_3, на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 29 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що їй на праві власності належала 11/20 частина житлового будинку та частина земельної ділянки площею 0,0411 га по АДРЕСА_1 30 травня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договори дарування зазначених об'єктів нерухомості.

Позивач зазначала, що оспорювані правочини було вчинено нею під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки вона є людиною похилого віку з незадовільним станом здоров'я та потребує постійного догляду, а тому вимушена була здійснити відчуження свого будинку та земельної ділянки на користь доньки з метою отримання догляду за нею.

Крім того, позивач зазначала, що вона була впевнена у тому, що підписує договір довічного утримання, оскільки нотаріус наслідки підписання договору дарування їй не роз'яснив, а відтак у край невигідних для себе умовах позивач була позбавлена єдиного житла.

На підставі наведеного просила визнати недійсним та скасувати договори дарування частини житлового будинку та частини земельної ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1 посвідчені 30 травня 2005 року державним нотаріусом Білик О.Г. з підстав, визначених ст. 233 ЦК України.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 29 вересня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_3, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що підстави для скасування судових рішень відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з недоведеності позивачем підстав, передбачених ст. 233 ЦК України, для визнання недійсними оспорюваних правочинів, одночасно зазначивши на пропуск позивачем строку позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем.

З роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що у випадку коли строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови, то з судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій підлягають виключенню посилання на ст. 257 ЦК України.

Помилкове посилання на зазначену вище норму не впливає на законність ухвалених судових рішень і не може бути підставою для їх скасування.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги, перевірені вивченням матеріалів справи, висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи було неправильно застосовано норми матеріального права або порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору.

Згідно з ч. 3 ст. 332, п. 1 ч. 1 ст. 336 ЦПК України, за наслідками розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право постановити ухвалу про відхилення касаційної скарги і залишення судового рішення без змін, оскільки судом першої та апеляційної інстанцій не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, керуючись ч. 3 ст. 332, п. 1 ч. 1 ст. 336 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 29 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кадєтова
В.О. Кузнєцов
М.І. Наумчук