Ухвала

іменем україни

23 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Умнової О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3, товариства з обмеженою відповідальністю «Ескорт ЛТД» про стягнення заборгованості та звернення стягнення на майно за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 липня 2015 року,

встановила:

У травні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з указаним позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості за кредитним договором від 27 грудня 2007 року в розмірі 13 402 973,08 грн; звернути стягнення на предмет іпотеки на нежиле приміщення (літ. «А») загальною площею 51.80 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1, яке належить на праві власності товариству з обмеженою відповідальністю «Ескорт ЛТД» (далі -ТОВ «Ескорт ЛТД») шляхом проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності.

Позов мотивовано тим, що на виконання умов кредитного договору від 27 грудня 2007 року, укладеного між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та ОСОБА_3, остання отримала кредит у розмірі і 278 000 доларів США, на умовах визначених договором, строком повернення до 25 грудня 2014 року. Виконання умов указаного договору забезпечено договором договір поруки від 27 грудня 2007 року, укладеного між банком та ОСОБА_4 і договором іпотеки від 27 грудня

2007 року, укладеного між банком та товариством з обмеженою відповідальністю «Ескорт ЛТД» (далі - ТОВ «Ескорт ЛТД»), відповідно до якого останнє передало в іпотеку належне йому на праві власності нежиле приміщення площею 51,80 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1.

За умовами договору відступлення від 10 грудня 2010 року, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», до останнього перейшли усі права кредитора як сторони за договором кредиту, які виникли на підставі даного кредитного договору в обсязі і на умовах, що існували на момент набрання чинності договором про відступлення права вимоги.

Неналежне виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору призвело до утворення заборгованості, яка станом на 30 травня 2014 року становить 13 402 973,08 грн та добровільно погашена не була.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 січня

2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від

14 липня 2015 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості за кредитним договором від 27 грудня

2007 року в розмірі 2 892 359,79 грн.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на нежиле приміщення (літ. «А») загальною площею 51,80 кв. м, що знаходиться по

АДРЕСА_1 та належить на праві власності ТОВ «Ескорт ЛТД» у рахунок погашення зазначеної вище кредитної заборгованості, шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчого провадження. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_3 умови кредитного договору не виконала, а відтак позивач набув право на стягнення виниклої заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна виходячи з наступного.

Установлено, що 27 грудня 2007 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі

278 000 доларів США, на умовах визначених договором, строком повернення до 25 грудня 2014 року.

У рахунок забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором 27 грудня 2007 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», та ОСОБА_5 було укладено договір поруки.

Крім того, на забезпечення виконання умов наведеного вище кредитного договору того ж дня між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», та ТОВ «Ескорт ЛТД» було укладено договір іпотеки, за умовами якого, останнє передало в іпотеку належне йому на праві власності нежиле приміщення площею 51,80 кв. м, що знаходиться по

АДРЕСА_1.

10 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого до останнього перейшли усі права кредитора як сторони за договором кредиту, які виникли на підставі даного кредитного договору в обсязі і на умовах, що існували на момент набрання чинності договором про відступлення права вимоги.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 4 липня

2014 року позовні вимоги до ОСОБА_5 залишені без розгляду.

Пред'являючи позов, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» посилаючись на наявну у боржника заборгованість у розмірі 13 402 973,08 грн, просило стягнути її шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Положеннями ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження» встановивши початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчого провадження.

При цьому суд не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Посилання суду першої інстанції у резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмету іпотеки на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності суперечить вимогам ст. ст. 39 та 43 Закону України «Про іпотеку».

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, у розумінні норми ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6

ст. 38 цього Закону.

До такого правового висновку прийшов Верховний Суд України в постанові № 6-1935цс15 від 7 жовтня 2015 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Крім того, посилаючись на загальний розмір заборгованості не зазначив всіх його складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-61цс15.

Крім того, залишаючи рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог до ТОВ «Ескорт ЛТД» про звернення стягнення на предмет іпотеки без змін, апеляційний суд не врахував положення п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 15 ЦПК України згідно із якими суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, розгляд яких проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Вирішуючи позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до

ТОВ «Ескорт ЛТД» про звернення стягнення на предмет іпотека, суди зазначених вимог закону не врахували, безпідставно прийняли до провадження спір, що виник між юридичними особами і підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, розглянули його разом із вимогами, які вирішуються в порядку цивільного судочинства.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року № 6-1737цс15.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, ОСОБА_3 посилалась на те, що 9 липня 2014 року між сторонами було укладено додатковий договір до кредитного договору, за умовами якого позичальник до 9 липня 2015 року зобов'язується погасити боргові зобов'язання в розмірі 900 000 грн, сплатити витрати кредитора на ведення претензійної позовної роботи в розмірі 7 301 грн. Відповідно до п. 2.1.3. вказаного додаткового договору кредитор здійснив анулювання (прощення) боргу в розмірі

204 020,46 доларів США і позичальник з 9 липня 2015 року вважається таким, що погасив свої зобов'язання перед кредитором у повному обсязі. Зобов'язання майнового поручителя позичальника ТОВ «Ескорт ЛТД» припинилися у повному обсязі. Кредитор до позичальника та майнового поручителя ТОВ «Ескорт ЛТД» ніяких претензій не має. Відповідно до платіжних доручень від 9 липня 2015 року та довідок ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 10 липня 2015 року ОСОБА_3 виконала умови додаткової угоди та повністю погасила заборгованість. Вказані матеріали були надані до апеляційного суду.

Наведені доводи заслуговують на увагу з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із ч. 2 зазначеної статті цього Кодексу апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов'язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання (частина друга статті 208, частина перша статті 212, частина перша статті 304 ЦПК).

Як убачається зі змісту постановленої апеляційним судом ухвали, суд апеляційної інстанції покладені на нього процесуальні обов'язки не виконав, не дослідив надані ОСОБА_3 докази та в силу

ст. 212 ЦПК України не дав їм належну оцінку.

Викладене свідчить, що при вирішені спору апеляційним судом неповно встановлено фактичні обставин справи, не дано юридичної оцінки наданим сторонами доказам, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування постановленої апеляційним судом ухвали з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька

О.В. Кафідова В.М. Колодійчук

О.В. Умнова