Провадження №2/263/3335/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2015 року Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Турченка О.В., при секретарі Грачовій О.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що її син та невістка вирішили купити будинок, але оскільки не мали необхідної суми грошей, то вирішили позичити у неї. 01.11.2012 р. відповідачі отримали від неї 100000 грн. із зобовязанням повернути гроші до 01.08.2015 р., що підтверджується розпискою. На позичені гроші вони купили будинок №7 по вул. Комінтерній у м. Маріуполі. До теперішнього часу гроші їй не повернули, в рахунок погашення боргу переоформити придбаний будинок на неї відповідачі відмовляються, тому вона просить стягнути дану суму в судовому порядку.

Позивач у судовому засіданні свої вимоги підтримала та додатково пояснила, що 01.11.2012 р. вона разом з сином передала продавцю будинку завдаток у розмірі 10000 грн., а вже 09.12.2012 р. передала синові залишок у розмірі 90000 грн. Будинок був придбаний за 87000 грн., інша частка грошей призначалася для додаткових витрат з оформлення. Розписку писав син, гроші вона передавала теж йому у себе вдома, невістка її не підписувала, хоча була присутньою при цьому.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнав повністю та пояснив, що дійсно брав у борг у матері гроші на покупку будинку в два етапи та писав про це розписку. Гроші на будинок бралися ним за згодою дружини. Строк повернення вказали до 01.08.2015 р., виходячи з розрахунку прибутків сімї. У серпні 2015 року він звернувся за розірванням шлюбу і на даний час вони з дружиною вже розлучені.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала та пояснила, що розписка є фіктивною, ніяких грошей її колишній чоловік не позичав у матері, а її написання викликано судовими справами про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя. Окрім того, ніякої згоди на позику вона не надавала взагалі, оскільки будинок був придбаний ними за спільні заощадження в сумі 55000 грн.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01.11.2012 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно якого відповідач взяв у борг у позивача 100000 гривень, які зобов'язався повернути позивачу в строк не пізніше 01.08.2015 року, що підтверджується розпискою.

Даний факт підтверджений сторонами правочину, а останній недійсним судом не визнавався.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (в т.ч. грошові кошти у такій самій сумі) в строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідач свої зобов'язання по поверненню суми боргу у вказаний в договорі строк не виконав, у зв'язку з чим сума боргу за договором позики підлягає стягненню.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 17.07.2010 р., який розірвано рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполі від 12.10.2015 р.

За договором купівлі-продажу від 08.12.2012 р. ОСОБА_2 з письмової згоди ОСОБА_3 придбав 21/25 часток будинку №7 по вул. Комінтерній у м. Маріуполі за 55000 грн., яку були передані повністю покупцю до підписання договору.

З наданих ОСОБА_3 довідок про доходи за 2010-2012 рр. вбачається, що загальна сума її доходу за вказаний період склала 90712,42 грн.

Разом з тим, відповідно до змісту ст.65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно ч.2 ст.73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

Таким чином, оскільки не підтверджено відповідними доказами, що отримані ОСОБА_2 грошові кошти були витрачені в інтересах сім'ї, а також відсутня у письмовій формі згода ОСОБА_3 на укладення договору позики, то вона не може нести солідарну відповідальність за зобовязанням по поверненню боргу.

Так правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20.02.2013 р. по справі №6-163цс12 та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 1000 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.8, 10, 11, 58-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 100000 грн. та судовий збір в розмірі 1000 грн., а всього 101000 (сто одну тисячу) гривень 00 копійок.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.В. Турченко