АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Болтунової Л.М.

суддів - Козлова С.П., Тамакулової В.О.

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до Кредитної спілки «Сяйво Карпат», ОСОБА_2, третя особа - Відділ державної виконавчої служби Виноградівського районного управління юстиції Головного управління юстиції у Закарпатській області про звільнення майна з-під арешту,-

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із вказаним позовом, просило звільнити з-під арешту, накледеного 10 квітня 2014 року Головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Виноградівського районного управління юстиції Бабинець Е.В., майно, належне на праві власності ОСОБА_2, а саме: автомобіль марки Chevrolet, модель Aveo SF6, рік випуску - 2005, тип ТЗ: седан-В, № кузова/шасі: НОМЕР_1, реєстраційний номер: НОМЕР_2.(а.с.2-3)

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2015 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить заочне рішення суду скасувати та позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, 13 січня 2006 року між ПриватБанком, правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № MKV0AK04526001, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 64820 грн. (з яких 45580 грн. - на купівлю автомобіля та 19240 грн. - на оплату страхових платежів), зі сплатою 1,75% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення - 11 січня 2013 року. Відповідно до умов укладеного договору відповідач зобов'язався щомісяця сплачувати кредит, нараховані відсотки за користування кредитними коштами, а у разі неналежного виконання зобов'язань передбачено нарахування та сплата штрафних санкцій.(а.с.7-8)

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором, 13 січня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 був укладений договір застави нерухомого майна.(а.с.9)

Згідно п.1 вказаного договору, ОСОБА_2 передав банку у заставу належний йому на праві власності автомобіль марки Chevrolet, модель Aveo SF6, рік випуску - 2005, тип ТЗ: седан-В, № кузова- НОМЕР_1, реєстраційний номер: НОМЕР_2

Матеріали справи містять розрахунок заборгованості відповідача -1 за кредитним договором, розмір якої станом на 21 липня 2014 року складає 365 228,39 грн.(а.с.6)

Постановою головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Виноградівського районного управління юстиції Головного управління юстиції Закарпатської області від 10 квітня 2014 року при примусовому виконанні рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 24 жовтня 2012 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь КС «Сяйво Карпат» суми боргу у розмірі 9 758,84 грн. було накладено арешт на все майно, що належить боржнику - відповідачу 2 у межах суми звернення стягнення - 9758,84 грн., а також заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику.(а.с.11)

Згідно витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 02 червня 2014 року на підставі вищевказаної постанови держвиконавця, було накладено обтяження (заборона відчуження) на все нерухоме майно ОСОБА_2, зокрема, на автомобіль марки Chevrolet Aveo SF6, рік випуску - 2005, тип ТЗ: седан-В, № кузова- НОМЕР_1, реєстраційний номер: НОМЕР_2, що є предметом застави.(а.с.17-19)

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що всупереч вимогам ч.2 ст.13, с.14, ч.1ст.16 Закону України «Про заставу» договір застави був укладений стронами у простій письмовій формі, нотаріально не посвідчений, отже не може вважатися дійсним, а тому у позивача не виникло права застави на спірний автомобіль, його право, як заставодержателя, не порушено.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Згідно ст. 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Порядок передачі майна у заставу та звернення стягнення на це майно визначений ст. ст. 572-597 ЦК України, Законом України «Про заставу», Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Застава як правовий інститут цивільного законодавства виконує забезпечувальну функцію, тобто спрямована на те, щоб гарантувати кредитору-заставодержателю задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна, незалежно від майнового стану боржника, і наявності у нього заборгованості перед іншими кредиторами, отже, застава встановлюється для гарантування майнових інтересів кредитора-заставодержателя.

Згідно ч.4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленністю сторін.

Згідно ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Часиною 2 ст. 13 Закону України «Про заставу» від 21 жовтня 1997 року (в редакції, що діяла станом на момент укладання договору застави) договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений, на підставі відповідних правоустановлюючих документів.

У даному випадку предметом застави за договором від 13 січня 2006 року є автомобіль, тобто рухоме майно, а відтак нотаріальне посвідчення цього договору, відповідно до вищевказаних норм закону, не вимагалось.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, всупереч вимогам ст. 5 ЦК України, керувався ч.2 ст.13 Закону України «Про заставу» в редакції, яка була чинна на день ухвалення рішення, а тому дійшов помилкового висновку щодо необхідності нотаріального посвідчення зазначеного договору застави та необґрунтовано відмовив у позові з цих підстав.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Дотримання вказаного принципу є надзвичайно важливим при розгляді справ, оскільки він гарантує, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме змогу забезпечити захист своїх інтересів.

Суд першої інстанції не роз'яснив позивачеві його прав та обов'язків, зокрема, щодо можливості залучення до участі у справі в якості відповідача, а не третьої особи, ВДВС Виноградівського районного управління юстиції Головного управління юстиції у Закарпатській області, та не вирішив цього питання в порядку, передбаченому ст. ст. 32, 33 ЦПК України, не попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, не сприяв здійсненню його прав.

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у позові, на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України. А відтак, апеляційна скарга задовольняється частково.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2015 року - скасувати і в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: