Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ

Журавель В.І.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 19 травня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 5 грудня 2012 року поділено майно подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Сторони стали співвласниками у рівних частках АДРЕСА_1.

Відповідач у зазначеному жилому приміщенні не проживає та не оплачує комунальні послуги за квартиру.

Враховуючи наведені обставини, із урахуванням уточнень, просив стягнути з ОСОБА_2 11 404 грн 86 коп., сплачених за квартиру.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 19 травня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості 6 783 грн 57 коп.

В решті позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій та ухвалити рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У відкритті касаційного провадження по вищевказаній справі слід відмовити, виходячи з наступного.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішень судів попередніх інстанцій.

Задовольняючи частково позов, місцевий суд, із висновком якого погодився й апеляційний суд, застосувавши положення ст. ст. 322, 360, 544 ЦК України, ст. 60 СК України, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, обґрунтовано виходив із того, що відповідач як співвласник майна зобов'язана нести витрати на його утримання.

Згідно із ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_2 не повинна нести витрати по утриманню власності до часу реєстрації її права власності не заслуговують на увагу з огляду на вищезазначені норми.

Інші доводи заявника зводяться до оцінки доказів, їх належності та допустимості, проте в силу ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Таким чином, встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суди правильно застосували правові норми та ухвалили правильні по суті рішення, підстав для скасування яких не вбачається.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Копію ухвали разом з доданими до касаційної скарги матеріалами направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ В.І. Журавель