УХВАЛА

іменем україни

09 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Євтушенко О.І., Леванчука А.О.,

МазурЛ.М., Нагорняка В.А.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Олександрівської центральної районної лікарні про стягнення суми заборгованості по заробітній платі,

за касаційною скаргою Центральної районної лікарні Олександрівського району, поданою виконувачем обовʼязків головного лікаря - Гресь Аллою Дмитрівною, на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 14 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Олександрівської центральної районної лікарні про стягнення суми заборгованості по заробітній платі.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 13 березня 2013 року згідно з наказом № 19-к він був прийнятий на посаду лікаря-акушер-гінеколога акушер-гінекологічного відділення з виконанням обов'язків завідувача відділенням (посада завідувача штатним розписом не передбачена). Згідно з наказом від 15 березня 2013 року № 25-к позивач прийнятий за сумісництвом на 0,25 посади лікаря-акушер-гінеколога акушер-гінекологічного відділення та на 0,25 посади лікаря-акушер-гінеколога поліклінічного відділення. У наказі зазначено, що на вказаних посадах необхідно відпрацьовувати у вільний від основної роботи час. Фактично у 2013 та 2014 роках у поліклінічному відділенні передбачено 1,5 ставки лікаря-акушер-гінеколога, з яких 0,25 ставки обіймав позивач. В акушер-гінекологічному відділенні передбачено 1,25 ставки лікаря акушер-гінеколога, з яких 1,25 обіймав позивач. Згідно з наказом від 15 березня 2013 за № 26-к позивачу була встановлена надбавка за складність і напруженість в роботі у розмірі 50 % посадового окладу. Протягом березня - грудня 2013 року ОСОБА_3 проводилось нарахування заробітної плати за фактично відпрацьований час в розмірі посадового окладу, надбавки за вислугу років (20 %), надбавки за складність і напруженість в роботі (50 %), за 0,5 ставки сумісництва. Також при наявності підстав йому проводилось нарахування за оперативне втручання, ургентацію, чергування в стаціонарі. Надбавка за складність і напруженість в роботі передбачена та встановлюється відповідно до умов колективного договору. Вказував, що у 2014 році ця надбавка з невідомих підстав позивачу не встановлювалась. Протягом січня - липня 2014 року йому проводилось нарахування заробітної плати згідно з табелями обліку робочого часу тільки в розмірі посадового окладу, надбавки за вислугу років (20 %) та при наявності підстав нарахування за оперативне втручання, ургентацію, чергування в стаціонарі. Крім того, зазначав, що порушення трудового законодавства встановлені перевіркою Територіальної інспекції з питань праці у Кіровоградській області. Враховуючи викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив стягнути заборгованість по заробітній платі.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18 грудня 2014 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Олександрівської центральної районної лікарні на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі в розмірі 23 464 грн 08 коп. Стягнуто з Олександрівської центральної районної лікарні на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 3 000 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішення в частині стягнення заробітної плати в межах місячного платежу в розмірі 967 грн піддано негайному виконанню.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29 грудня 2014 року доповнено рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18 грудня 2014 року наступним абзацом: допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Олександрійської центральної районної лікарні на користь ОСОБА_3 заборгованості по заробітній платі в розмірі 23 464 грн 08 коп.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 02 лютого 2015 року доповнено рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18 грудня 2014 року, яким вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 14 квітня 2015 року рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18 грудня 2014 року залишено без змін. Додаткове рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29 грудня 2014 року скасовано, заяву про ухвалення додаткового рішення повернуто на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 в частині допущення негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Олександрійської центральної районної лікарні заборгованості по заробітній платі в розмірі 23 464 грн 08 коп. залишено без розгляду.

У касаційній скарзі виконуючий обов'язки головного лікаря Олександрівської центральної районної лікарні - Гресь А.Д. просить скасувати оскаржувані судові рішення, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідачем порушено трудові права позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Як установлено судами та вбачається з матеріалів справи, з 13 березня 2013 року згідно з наказом від № 19-к позивач був прийнятий на посаду лікаря-акушер-гінеколога акушер-гінекологічного відділення з виконанням обов'язків завідувача відділенням (посада завідувача штатним розписом не передбачена).

Згідно з наказом від 15 березня 2013 року № 25-к позивач прийнятий за сумісництвом на 0,25 посади лікаря-акушер-гінеколога акушер-гінекологічного відділення та на 0,25 посади лікаря-акушер-гінеколога поліклінічного відділення. Таким чином, з березня 2013 року ОСОБА_3 обіймав 1,25 ставки лікаря-акушер-гінеколога акушер-гінекологічного відділення з 1,25 ставки, передбачених за штатним розписом, та 0,25 ставки лікаря-акушер-гінеколога поліклінічного відділення з 1,5 ставки, передбачених за штатним розписом.

Наказом від 15 березня 2013 року № 26-к позивачу була встановлена надбавка за складність і напруженість в роботі у розмірі 50 % посадового окладу.

Протягом березня - грудня 2013 року ОСОБА_3 проводилось нарахування заробітної плати за фактично відпрацьований час в розмірі посадового окладу, надбавки за вислугу років (20 %), надбавки за складність і напруженість в роботі (50 %), за 0,5 ставки сумісництва. Також, при наявності підстав йому проводилось нарахування за оперативне втручання, ургентацію, чергування в стаціонарі.

Згідно з відповіддю начальника Територіальної державної інспекції з питань праці у Кіровоградській області у процесі вибіркової перевірки обліку робочого часу та особистого рахунку позивача за січень - травень 2014 року, інспекцією було виявлено, з боку відповідача, порушення штатної дисципліни та невідповідність обліку відвідувань хворих в поліклініці, відображеному у табелях обліку робочого часу позивача та лікаря ОСОБА_5

Постановою Олександрійського районного суду Кіровоградської області від 17 жовтня 2014 року визнано винними ОСОБА_6 - головного лікаря Олександрійської центральної районної лікарні, у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП.

Крім того, встановлено, що заяви про звільнення з роботи за сумісництвом позивач не подавав. Накази про звільнення з посади за сумісництвом та позбавлення позивача надбавки відповідачем не видавались. Проте, заробітна плата в 2014 році виплачувалась без урахування сумісництва та надбавки за складність та напруженість.

Судом встановлено, що згідно зі штатним розписом на посаду лікаря-інтерна Олександрівської ЦРЛ зарахований ОСОБА_7, на якого покладено обов'язки самостійно приймати та лікувати хворих. Однак лікар-інтерн ОСОБА_7 до роботи в Олександрівській ЦРЛ не приступив і його обов'язки по посаді виконує без будь-якої оплати позивач ОСОБА_3

Згідно із ч. 1 ст. 102-1 КЗпП України працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу. За ч. 2 цієї ж статті умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій визначаються Кабінетом Міністрів України.

Підстави для укладення працівниками трудових договорів на роботу за сумісництвом (поряд з основним) на законодавчому рівні регламентовані ст. 21 КЗпП України. Згідно з нею працівник має право реалізувати свої здібності до праці шляхом укладення трудового договору водночас на декількох підприємствах, установах та організаціях.

Так, сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж чи іншому підприємстві. Процедура прийняття на роботу за сумісництвом проста й практично не відрізняється від прийняття на роботу основних працівників. Працівники-сумісники одержують заробітну плату за фактично виконаний обсяг робіт і відповідно до прийнятої на підприємстві системи оплати праці. Це передбачено ст. 102-1 КЗпП та ст. 19 Закону України «Про оплату праці».

За ст. 19 Закону України «Про оплату праці» працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу. Умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств визначаються Кабінетом Міністрів України.

Розірвання трудового договору, укладеного з сумісником, проводиться на таких само підставах, що і з основними працівниками. При звільненні сумісника йому може бути виплачено вихідну допомогу на підставі та у розмірах, передбачених ст. 44 КЗпП України. У випадках звільнення працівника сумісника з інших підстав вихідна допомога не виплачується.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про оплату праці» працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу.

Тобто незалежно від того, який розмір заробітної плати та надбавки, доплати працівник одержує за основним місцем роботи, за виконання обов'язків по іншій посаді на умовах сумісництва йому установлюється оплата відповідно до цієї посади, у тому числі можуть установлюватися надбавки за складність і напруженість у роботі, передбачені постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 року № 1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з плати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» та відповідними наказами.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві має бути зазначено, в чому полягає шкода, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) дійшли обґрунтованого висновку, що відповідачем порушено трудові права позивача, а саме: з січня по грудень 2014 року позивачеві не нараховується та не виплачується надбавка за складність та напруженість в роботі, внаслідок чого позивачем недоотримані належні йому кошти. Визначаючи розмір завданої моральної шкоди, суди дійшли правильного висновку, що душевні страждання позивача носять довготривалий характер, дії відповідача є незаконними, суттєво принижені авторитет керівника, професіонала, ділова репутація і, враховуючи вимоги розумності і справедливості, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає в сумі 3 000 грн.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої інстанції або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Обставини справи досліджено повно, зібраним доказам надана оцінка.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування судових рішень, та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновком судів щодо їх оцінки, тому колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Центральної районної лікарні Олександрівського району, подану виконувачем обовʼязків головного лікаря - Гресь Аллою Дмитрівною, відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 14 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді:О.І. Євтушенко А.О. Леванчук Л.М. Мазур В.А. Нагорняк