Ухвала

іменем україни

29 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Уманська міська державна нотаріальна контора, про визнання майна спільним майном подружжя, визнання права власності на ѕ частини житлового будинку та визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 26 лютого 2015 року,

встановила:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 16 липня 1988 року ОСОБА_6 придбав 67,6/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1. 18 лютого 1989 року між ОСОБА_6 та позивачем ОСОБА_7 було укладено шлюб. За договором купівлі-продажу від 4 лютого 2002 року ОСОБА_6 є власником 32,4/100 частини вказаного житлового будинку. Загальна площа будинку складала 66,3 кв. м.

Під час спільного проживання у 1990-1995 роках подружжям були зроблені істотні поліпшення, а саме: побудова добудови а-2, у якій облаштовані вбиральня та кухня; побудова підвалу 2-1; у прибудову а-2 було проведено водопровід та каналізацію. У 2002 році за рахунок спільних коштів стався викуп другої частини спірного будинку, а у

2003 році у будинок проведено газ та зроблено систему опалення. Зазначала, що у зв'язку з наведеним істотно збільшилась вартість будинку за рахунок спільних коштів подружжя.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер. 29 липня 2008 року ОСОБА_6 склав заповіт, яким належний йому на праві приватної власності житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку, що знаходяться по АДРЕСА_1 Черкаської області,заповідав: ОСОБА_3 - Ѕ частину, та по 1/4 частини

ОСОБА_5 таГребінюку Ю.П. Під час оформлення свідоцтва про право власності на спадщину нотаріусом враховано вимоги заповіту

ОСОБА_6, але не враховано її частку в будинку, яка належить за законом, а тому вона вимушена звернутись з позовом до суду.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від

24 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 26 лютого 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що вимоги даного спору було предметом розгляду в 2012 році всіх судових інстанцій України із залишенням в силі законного і обґрунтованого рішення апеляційного суду Черкаської області від 19 червня 2012 року про відмову

ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог за безпідставністю, оскільки нормами Кодексу про шлюб та сім'ю 1969 року, який діяв на момент виникнення правовідносин між сторонами, не були врегульовані майнові відносини між чоловіком та жінкою, які перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, оскільки часом виникнення прав та обов'язків подружжя, в тому числі і майнових, є виключно реєстрація шлюбу в органах запису актів громадянського стану.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Установлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 16 липня

1988 року ОСОБА_6 придбав 67,6/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1

18 лютого 1989 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено шлюб.

Згідно з договором купівлі-продажу від 4 лютого 2002 року, тобто під час шлюбу з позивачем, ОСОБА_6 придбав 32,4/100 частини вказаного житлового будинку. Загальна площа будинку складала 66,3 кв. м.

29 липня 2008 року ОСОБА_6 склав заповіт, яким належний йому на праві приватної власності житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку, що знаходяться по АДРЕСА_1 заповідав ОСОБА_3 - Ѕ частину;

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по ј частини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер.

26 листопада 2009 року Уманською міською державною нотаріальною конторою ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності на Ѕ частку в спільному майні, набутому подружжям за час шлюбу - житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 що складається з 81/250 його частини.

Того ж дня Уманською міською державною нотаріальною конторою ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на Ѕ частку майна ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а саме: будинку з надвірними спорудами, що знаходяться по

АДРЕСА_1 що складається з 419/500 його частини.

Крім того, 26 листопада 2009 року Уманською міською державною нотаріальною конторою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом по ј частині кожному у майні ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що складається з 419/500 (кожному) спірного будинку.

Відповідно до Прикінцевих положень Сімейного кодексу України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1258/ed_2011_09_20/pravo1/T022947.html?pravo=1>, прийнятого 10 січня 2002 року, зі змінами та доповненнями, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Положення цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2011_09_20/pravo1/T022947.html?pravo=1> застосовуються до тих відносин, що виникли між подружжям після набрання ним чинності.

Установлено, що спірний будинок було придбано до 1 січня

2004 року, тому до спірних правовідносин повинно бути застосовано Кодекс про шлюб та сім' <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2010_07_01/pravo1/KD0004.html?pravo=1>ю УРСР (далі - КпШС <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2010_07_01/pravo1/KD0004.html?pravo=1> УРСР).

За змістом статей 22 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_94/ed_2010_07_01/pravo1/KD0004.html?pravo=1>, 24 КпШС <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_100/ed_2010_07_01/pravo1/KD0004.html?pravo=1> УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

До спільної сумісної власності не належить майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Відповідно до вимог ст. 25 КпШС <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_104/ed_2010_07_01/pravo1/KD0004.html?pravo=1> УРСР, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Таким чином, суд може визнати майно дружини (чоловіка) об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо воно за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя або їх обох, але при цьому майно, що належало одному із подружжя, не перетворюється у спільну сумісну власність, тобто спільна сумісна власність виникає лише в порядку, визначеному ст. 25 КпШС УРСР.

Для застосування передбачених зазначеною статтею правил збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів, (зокрема, тенденцій до загального подорожчання чи здешевлення конкретного майна) і наявним повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта.

З аналізу наведеного вбачається, що будинок, який належав одному з подружжя, може бути визнаний згідно зі ст. 25 КпШС України спільним майном подружжя, якщо в період шлюбу істотно збільшилась його цінність внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох. При цьому на суму вартості будинку до його поліпшення збільшується частка дружини, якому він належав (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд посилався на те, що вимоги даного спору були предметом розгляду у суді.

Так, рішенням апеляційного суду Черкаської області від 19 червня 2012 року ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні позову про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання заповіту частково недійсним та визнання свідоцтв про право власності недійсними за безпідставністю.

Зазначав, що даним рішенням встановлено, що доля ОСОБА_3 у спадщині нотаріусом визначена правильно з урахуванням її права в спільному майні подружжя і становить 58,1 %, що ніяким чином не порушує її прав і інтересів.

При цьому суд виходив із того, що встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу КпШС України не було передбачено, а тому придбаний будинок не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Однак, обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 зазначала, що під час спільного проживання з ОСОБА_6 у 1990-1995 роках ними були зроблені істотні поліпшення придбаної останнім 67,6/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 а саме: побудова добудови а-2, у якій облаштовані вбиральня та кухня; побудова підвалу 2-1; у прибудову а-2 було проведено водопровід та каналізацію; у будинок проведено газ та зроблено систему опалення.

Тобто предметом даного спору є доказування набуття права власності в зв'язку з проведеними поліпшеннями.

При цьому на порушення вимог ст. 212 ЦПК України судом не дано оцінки наявним у справі технічним паспортам, складеним до та після реконструкції будинку, не з'ясовано, коли і які саме роботи проведено та чи істотно збільшився у своїй цінності спірний будинок, не встановлено та не зазначено у рішенні, чи відбувалося істотне збільшення вартості спірного майна внаслідок спільних трудових, грошових затрат сторін чи затрат другого з подружжя, та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Таким чином, вирішуючи спір, суд помилково вважав зазначені судові рішення такими, які в силу ст. 61 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st61> мають преюдиціальне значення для вирішення даного спору.

Викладене свідчить, що при вирішенні спору судом неповно встановлено фактичні обставин справи, не дано юридичної оцінки наданими сторонам доказам, відповідно до них не визначено правовідносини, що виникли між сторонами, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від

24 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від

26 лютого 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська