У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф.,Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання недійсною умови договору, розірвання договорів, зобов'язання повернути грошові кошти, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» були укладені договори банківських вкладів, а саме: № SAMDN8162 від 26 квітня 2013 року, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 200 тис. грн та процентною ставкою 16 % річних; № SAMDN9033 від 31 жовтня 2013 року за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 тис. грн та процентною ставкою 16 % річних; № SAMDN9108 від 31 жовтня 2013 року за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 тис. грн та процентною ставкою 16 % річних; № SAMDN3189 від 30 квітня 2013 року за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 тис. грн та процентною ставкою 16% річних; № SAMDN3310 від 30 квітня 2013 року за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 тис. грн та процентною ставкою 16 % річних; №SAMDN3235 від 30 квітня 2013 року за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 тис. грн та процентною ставкою 16 % річних; №SAMDN2986 від 30 квітня 2013 року за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 тис. грн та процентною ставкою 16 % річних; № SAMDN3084 від 30 квітня 2013 року за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 тис. грн та процентною ставкою 16 % річних; №SAMDN3415 від 30 квітня 2013 року за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 тис. грн та процентною ставкою 16 % річних; №SAMDN3500 від 30 квітня 2013 року за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 тис. грн та процентною ставкою 16% річних.

Дані договори були укладені строком на 3 місяці, у разі неподання заяви про відсутність наміру подовження строку їх дії, дія вказаних договорів подовжувалася на той самий строк. У квітні 2014 року ОСОБА_6 декілька разів звертався на адресу банку із заявами про розірвання зазначених договорів та повернення грошових коштів, проте такі заяви не були задоволені, грошові кошти не були повернуті позивачу.

19 червня 2014 року між сторонами було укладено додаткові умови до вказаних договорів, згідно яких строк дії договорів банківського вкладу продовжено на 5 років до 19 червня 2019 року без права вкладника звертатись з вимогами про повернення вкладів до закінчення терміну дії договорів та змінена процентна ставка за користування коштами до 9,5 % річних.

Оскільки позивач не має наміру продовження дії договорів банківських вкладів, потребує грошових коштів, що були передані банку та не усвідомлював, що підписавши додаткові угоди погодився з тим, що до 2019 року не зможе повернути суми вкладів, він звернувся до суду з даним позовом, в якому, з урахуванням всіх уточнень, просив визнати недійсною умову про відмову від дострокового розірвання договорів в угодах:

№ SAMDN8162 від 26 квітня 2013 року;

№ SAMDN9033 від 31 жовтня 2013 року;

№ SAMDN9108 від 31 жовтня 2013 року;

№ SAMDN3189 від 30 квітня 2013 року;

№SAMDN3310 від 30 квітня 2013 року;

№SAMDN3235 від 30 квітня 2013 року;

№SAMDN2986 від 30 квітня 2013 року;

№ SAMDN3084 від 30 квітня 2013 року;

№SAMDN3415 від 30 квітня 2013 року;

№SAMDN3500 від 30 квітня 2013 року;

розірвати зазначені договори банківських вкладів; стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_6 грошові кошти, що містяться в ПАТ КБ «Приватбанк»:

- за договором № SAMDN8162 від 26 квітня 2013 року на рахунку НОМЕР_1 - у сумі 273 259 грн 14 коп.;

- за договором № SAMDN9033 від 31 жовтня 2013 року на рахунку НОМЕР_2 - у сумі 427 858 грн 70 коп.;

- за договором № SAMDN9108 від 31 жовтня 2013 року на рахунку НОМЕР_3 - у сумі 427 858 грн 70 коп.;

- за договором № SAMDN3189 від 30 квітня 2013 року на рахунку НОМЕР_4 - у сумі 463 333 грн 20 коп.;

- за договором №SAMDN3310 від 30 квітня 2013 року на рахунку НОМЕР_5 - у сумі 463 333 грн 20 коп.;

- за договором №SAMDN3235 від 30 квітня 2013 року на рахунку НОМЕР_6 - у сумі 463 333 грн 20 коп.;

- за договором №SAMDN2986 від 30 квітня 2013 року на рахунку НОМЕР_7 - у сумі 463 333 грн 20 коп.;

- за договором № SAMDN3084 від 30 квітня 2013 року на рахунку НОМЕР_8 - у сумі 463 333 грн 20 коп.;

- за договором №SAMDN3415 від 30 квітня 2013 року на рахунку НОМЕР_9 - у сумі 463 333 грн 20 коп.;

- за договором №SAMDN3500 від 30 квітня 2013 року на рахунку НОМЕР_10 - у сумі 463 333 грн 20 коп.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2015 року, позов задоволено.

Визнано недійсною умову про відмову від дострокового розірвання договорів в угодах:

№ SAMDN8162 від 26 квітня 2013 року;

№ SAMDN9033 від 31 жовтня 2013 року;

№ SAMDN9108 від 31 жовтня 2013 року;

№ SAMDN3189 від 30 квітня 2013 року;

№SAMDN3310 від 30 квітня 2013 року;

№SAMDN3235 від 30 квітня 2013 року;

№SAMDN2986 від 30 квітня 2013 року;

№ SAMDN3084 від 30 квітня 2013 року;

№SAMDN3415 від 30 квітня 2013 року;

№SAMDN3500 від 30 квітня 2013 року.

Розірвано договори банківських вкладів:

№ SAMDN8162 від 26 квітня 2013 року;

№ SAMDN9033 від 31 жовтня 2013 року;

№ SAMDN9108 від 31 жовтня 2013 року;

№ SAMDN3189 від 30 квітня 2013 року;

№SAMDN3310 від 30 квітня 2013 року;

№SAMDN3235 від 30 квітня 2013 року;

№SAMDN2986 від 30 квітня 2013 року;

№ SAMDN3084 від 30 квітня 2013 року;

№SAMDN3415 від 30 квітня 2013 року;

№SAMDN3500 від 30 квітня 2013 року.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_6 грошові кошти, що містяться в ПАТ КБ «Приватбанк»:

- за договором № SAMDN8162 від 26 квітня 2013 року на рахунку НОМЕР_1 - у сумі 273 259 грн 14 коп.;

- за договором № SAMDN9033 від 31 жовтня 2013 року на рахунку НОМЕР_2 - у сумі 427 858 грн 70 коп.;

- за договором № SAMDN9108 від 31 жовтня 2013 року на рахунку НОМЕР_3 - у сумі 427 858 грн 70 коп.;

- за договором № SAMDN3189 від 30 квітня 2013 року на рахунку НОМЕР_4 - у сумі 463 333 грн 20 коп.;

- за договором №SAMDN3310 від 30 квітня 2013 року на рахунку НОМЕР_5 - у сумі 463 333 грн 20 коп.;

- за договором №SAMDN3235 від 30 квітня 2013 року на рахунку НОМЕР_6 - у сумі 463 333 грн 20 коп.;

- за договором №SAMDN2986 від 30 квітня 2013 року на рахунку НОМЕР_7 - у сумі 463 333 грн 20 коп.;

- за договором № SAMDN3084 від 30 квітня 2013 року на рахунку НОМЕР_8 - у сумі 463 333 грн 20 коп.;

- за договором №SAMDN3415 від 30 квітня 2013 року на рахунку НОМЕР_9 - у сумі 463 333 грн 20 коп.;

- за договором №SAMDN3500 від 30 квітня 2013 року на рахунку НОМЕР_10 - у сумі 463 333 грн 20 коп.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Судами встановлено, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 були укладені договори банківських вкладів, а саме: № SAMDN8162 від 26 квітня 2013 року, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 200 тис. грн та процентною ставкою 16 % річних; № SAMDN9033 від 31 жовтня 2013 року за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 тис. грн та процентною ставкою 16 % річних; № SAMDN9108 від 31 жовтня 2013 року за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 тис. грн та процентною ставкою 16 % річних; № SAMDN3189 від 30 квітня 2013 року за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 тис. грн та процентною ставкою 16% річних; № SAMDN3310 від 30 квітня 2013 року за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 тис. грн та процентною ставкою 16 % річних; №SAMDN3235 від 30 квітня 2013 року за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 тис. грн та процентною ставкою 16 % річних; №SAMDN2986 від 30 квітня 2013 року за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 тис. грн та процентною ставкою 16 % річних; № SAMDN3084 від 30 квітня 2013 року за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 тис. грн та процентною ставкою 16 % річних; №SAMDN3415 від 30 квітня 2013 року за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 тис. грн та процентною ставкою 16 % річних; №SAMDN3500 від 30 квітня 2013 року за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 тис. грн та процентною ставкою 16% річних.

Дія вказаних договорів була пролонгована згідно з п. 6 вказаних договорів, яким передбачено, що строк дії договорів автоматично пролонговується на один строк, якщо вкладник не заявить про відмову від пролонгації дії цього договору.

З матеріалів справи вбачається, що у квітні 2014 року ОСОБА_6 двічі звертався на адресу ПАТ КБ «Приватбанк» із заявами про відсутність наміру продовження дії укладених між сторонами договорів банківського вкладу та повернення належних до виплати грошових коштів, проте такі заяви не були задоволені.

Судом також встановлено, що 19 червня 2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 були укладені додаткові угоди до вказаних вище договорів банківських вкладів, за умовами яких передбачено зобов'язання вкладника не звертатись до банку із вимогами про повернення визначених сум вкладів за кожним із договорів банківських вкладів до 19 червня 2019 року, також встановлено, що вкладнику виплачуються щомісячно нараховані на суми вкладів відсотки виходячи із процентної ставки 9,5 % річних (а. с. 93-100).

Згідно з довідкою № 3188786 станом на 30 січня 2015 року на банківських рахунках ОСОБА_6, відкритих в ПАТ КБ «Приватбанк» наявні грошові кошти:

- за договором № SAMDN8162 від 26 квітня 2013 року на рахунку НОМЕР_1 - у сумі 273 259 грн 14 коп.;

- за договором № SAMDN9033 від 31 жовтня 2013 року на рахунку НОМЕР_2 - у сумі 427 858 грн 70 коп.;

- за договором № SAMDN9108 від 31 жовтня 2013 року на рахунку НОМЕР_3 - у сумі 427 858 грн 70 коп.;

- за договором № SAMDN3189 від 30 квітня 2013 року на рахунку НОМЕР_4 - у сумі 463 333 грн 20 коп.;

- за договором №SAMDN3310 від 30 квітня 2013 року на рахунку НОМЕР_5 - у сумі 463 333 грн 20 коп.;

- за договором №SAMDN3235 від 30 квітня 2013 року на рахунку НОМЕР_6 - у сумі 463 333 грн 20 коп.;

- за договором №SAMDN2986 від 30 квітня 2013 року на рахунку НОМЕР_7 - у сумі 463 333 грн 20 коп.;

- за договором № SAMDN3084 від 30 квітня 2013 року на рахунку НОМЕР_8 - у сумі 463 333 грн 20 коп.;

- за договором №SAMDN3415 від 30 квітня 2013 року на рахунку НОМЕР_9 - у сумі 463 333 грн 20 коп.;

- за договором №SAMDN3500 від 30 квітня 2013 року на рахунку НОМЕР_10 - у сумі 463 333 грн 20 коп. (а. с. 107).

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Частиною 2 ст. 1060 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що у порушення договірних зобов'язань банк не повернув вкладнику суми грошових коштів за визначеними договорами банківських вкладів, а тому спірні кошти підлягають стягненню з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_6

При цьому, суди задовольнили позовну вимогу про розірвання спірних договорів банківських вкладів, а також із посиланням на положення ст. 1060 ЦК України щодо нікчемності умови договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу визнали недійсними пункти додаткових угод від 19 червня 2014 року до спірних договорів банківських вкладів.

Проте, повністю з такими висновками судів погодитись не можна з огляду на таке.

Розглядаючи спір в частині стягнення з банку на користь ОСОБА_6 спірних сум банківських вкладів, суди залишили поза увагою наступні вимоги законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

При цьому, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування і сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч.ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України).

В силу положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи висновок про стягнення з відповідача спірних сум вкладів, суди вказували на те, що наявність на рахунках позивача відповідних грошових коштів у зазначених розмірах підтверджені довідкою № 3188786 виданою начальником департаменту з координації роботи з клієнтами Кримського РУ станом на 30 січня 2015 року.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що вказана довідка не підписана уповноваженими особами ПАТ КБ «Приватбанк» та не скріплена відповідними печатками, а тому не може бути належним доказом у справі в частині вимог позивача про стягнення з банку спірних сум вкладів.

Крім того, оскарженими рішеннями з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_6 стягнуто суми вкладів разом з відповідними відсотками.

За домовленістю сторін, відсоткові ставки на період дії основних договорів банківських вкладі були встановлені у розмірі 16 % річних, додатковими договорами відсоткову ставку вкладів встановлено у розмірі 9,5 % річних.

Для правильного вирішення справи в цій частині позовних вимог, судам першої та апеляційної інстанції необхідно врахувати, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог (п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

Також, не можна погодитись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про визнання недійсними умов про відмову від дострокового розірвання договорів в угодах № SAMDN8162 від 26 квітня 2013 року; № SAMDN9033 від 31 жовтня 2013 року; № SAMDN9108 від 31 жовтня 2013 року; № SAMDN3189 від 30 квітня 2013 року; №SAMDN3310 від 30 квітня 2013 року; №SAMDN3235 від 30 квітня 2013 року; №SAMDN2986 від 30 квітня 2013 року; № SAMDN3084 від 30 квітня 2013 року; №SAMDN3415 від 30 квітня 2013 року; №SAMDN3500 від 30 квітня 2013 року.

З матеріалів справи вбачається, що 19 червня 2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 укладені додаткові угоди до договорів банківських вкладів.

Пунктами п. 2 указаних додаткових угод встановлено обов'язок ОСОБА_6 не пред'являти банку вимог з повернення вкладів на суми, визначені у відповідних договорах банківських вкладів до 19 червня 2019 року.

Умов про відмову від дострокового розірвання договорів вказані додаткові угоди від 19 червня 2014 року не містять, тому суд першої інстанції був позбавлений можливості задовольнити позовні вимоги у спосіб, який визначено у резолютивній частині судового рішення. Суд апеляційної інстанції на вказане порушення уваги не звернув та помилково залишив без змін рішення суду першої інстанції.

Натомість, умова пункту п. 2 указаних додаткових угод щодо обов'язку ОСОБА_6 не пред'являти банку вимог з повернення вкладів на суми, визначені у відповідних договорах банківських вкладів є нікчемною в силу положень ч. 2 ст. 1060 ЦК України.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Тому, висновок суду в указаній частині також не відповідає положенням чинного законодавства.

Переглядаючи справу в частині позовних вимог про розірвання договорів банківських вкладів колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходить з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Підстави для зміни або розірвання договору передбачені положеннями ст. 651 ЦК України.

Частиною 2 ст. 651 ЦК України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог про розірвання договорів банківських вкладів, суди першої та апеляційної інстанцій, у порушення статей 213, 214, 303, 315 ЦПК України не в повній мірі визначились з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, зокрема, не обґрунтували які істотні порушення допущені сторонами спірних договорів є підставою для їх розірвання, з урахуванням того, що спірні договори були укладені на погоджених сторонами умовах та їх дію було пролонговано укладеними між сторонами додатковими угодами до договорів банківських вкладів.

При цьому, суди залишили поза увагою, що умова п. 2 додаткових угод до договорів банківського вкладу про зобов'язання вкладника не пред'являти банку вимогу щодо повернення сум вкладів по кожному із основних договорів до 19 червня 2019 року є нікчемною в силу положень ч. 2 ст. 1060 ЦК України і положеннями вказаної норми законодавства встановлено також обов'язок банку видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника.

Відповідно до частин 2 та 3 статті 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення, зазначені у частинах першій і другій цієї статті, допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Отже, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суди допустили порушення норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до частини другої статті 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель
О.В. Закропивний
С.Ф. Хопта
С.П. Штелик