АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

10 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Білич І.М.,

суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.,

при секретарі: Горбачовій І.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Брановицького О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Автофінанс» - Міщенко АндріяЛеонідовича на заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 травня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автофінанс» про визнання договору недійсним.

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач у червні 2015 року звертаючись до суду з вищевказаним позовом про визнання договору фінансового лізингу недійсним, застосування правових наслідків укладення нікчемного правочину, повернення грошових коштів у розмірі 16 790 гривень. Обґрунтовував свої вимоги тим, що при укладенні між ним та відповідачем договору фінансового лізингу, представники товариства ввели його в оману щодо умов та правової природи даного зобов'язання, Також, не було роз'яснено призначення платежу, який виявився адміністративним платежем за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, та не повертається ні за яких умов. А сам позивач необачно вважав, що це є частковою оплатою вартості автомобіля. Можливості ознайомитися з умовами договору представник компанії йому не надала, посилаючись на те, що вона пояснила всі деталі договору і необхідності витрачати час на ознайомлення не має та спонукала його на підписання договору.

Позивач вважав, що зазначеним договором порушується принцип рівності сторін договору, так як він містить ряд несправедливих умов, які викликають істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків споживача. Зокрема, договір не містить чіткого визначення істотних ознак як ціна (склад та розмір лізингових платежів), та суперечить принципам добросовісності, справедливості, розумності та рівності сторін у договорі. Відповідач здійснює нечесну підприємницьку практику (діяльність), що вводить в оману споживача, при цьому правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 серпня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір № 001188 фінансового лізингу від 22 січня 2015 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_1

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_1 суму коштів в розмірі 16 790 гривень.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року заяву представника відповідача про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, представник відповідача подав апеляційну скаргу, де ставив питання про його скасування та ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, вказуючи при цьому на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Представник відповідача Брановицький О.О. у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити з підстав наведених в ній.

Позивач та його представник в судовому засіданні не визнали подану апеляційну скаргу, заперечували проти її задоволення.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 22 січня 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» укладено договір фінансового лізингу за умовами якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу, у власність та передати його у користування позивачу на строк та на умовах, передбачених договором. Предметом лізингу був автомобіль «Geely MK basic 1.5., вартістю 167 900 гривень.

Строки та порядок сплати лізингових платежів за договором встановлені графіком лізингових платежів, що є додатком № 1 до договору фінансового лізингу від 22 січня 2015 року.

22.01.2015 позивачем було сплачено перший внесок за договором фінансового лізингу від 22.01.2015 № 001188 у розмірі 16 790 гривень, що підтверджується рахунком та квитанцією.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що умови договору про фінансовий лізинг обмежують права позивача як споживача, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про фінансовий лізинг», ЦК України. Не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі, містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача і є несправедливими, та дійшов висновку про наявність підстав для визнання договору недійсним.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою відповідач вказував на те, що законодавством про фінансовий лізинг чітко передбачено порядок, умови та наслідки розірвання договорів фінансового лізингу лізингоодержувачем в односторонньому порядку. Тобто, законом передбачено можливість відмовитись від правочину в разі неналежного виконання лізингодавцем умов договору, а саме лише у разі затримки передачі товару в користування, в інших же випадках сторони мають обов'язково керуватись умовами договору. Укладеним між сторонами договором видом забезпечення виконання зобов'язання передбачено штраф.

Таким чином, розділ 12 договору, що на думку суду є несправедливим, повністю відповідає чинному законодавству України, зокрема спеціальному Закону «Про фінансовий лізинг».

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.

Так як згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю- продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить інші самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом ч. 5 цієї норми продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. (Правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові ВСУ № 6-40 цс 13 від 11.09.2013 року)

.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що окремі пункти договору суперечать ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та встановлюють жорсткі обов'язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця.

Зокрема пункт 1.4 договору вказує на те, що лізингодавець не відповідає за невиконання будь-якого зобов'язання в частині якості, комплектності, справності предмету лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу, тощо.

За вищевказаними зобов'язаннями відповідає продавець. Проте в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектації та інших умов з продажу товару. Це суперечить положенням ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, і водночас це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках, тобто такі умови є несправедливими.

Колегія суддів вважає, що не спростовують висновків суду і доводи апеляційної скарги, що сторонами на момент укладення договору визначена та погоджена вартість предмета лізингу з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Позивачу як споживачу фактично не надається можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів.

Частинами 1, 2, 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець ( виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Так, пунктом 10.15 договору встановлено, що у разі зміни розміру лізингових платежів, сторони укладають відповідну додаткову угоду до основного договору та підписують акт коригування вартості предмета лізингу. При цьому, передбачено, що у разі відмови споживача від підписання такої додаткової угоди, лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені споживачем лізингові платежі поверенню не підлягають.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що розділ 12 договору відповідає Закону України «Про фінансовий лізинг». Так як пунктами 12.4 -12.13 договору стосовно лізингодержателя встановлена відповідальність у вигляді штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмету лізингу. Споживач же позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору. Все це є порушенням прав ОСОБА_1 Вказані умови є несправедливими в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, колегія суддів вважає доведеним факт включення відповідачем у договір несправедливих умов.

Суд першої інстанції вірно застосував положення ч. 5,6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та, врахувавши, що визнання недійсними зазначених вище положень договору окремо призведе до необхідності зміни інших умов договору, що суттєво змінить зміст договору дійшов вірного висновку про визнаний недійсним договору в цілому.

Посилання в апеляційній скарзі на неповне з'ясування обставин справи, неналежну оцінку зібраних доказів, на думку колегії суддів є безпідставними. Так як інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, а відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Автофінанс» - Міщенко Андрія Леонідовичавідхилити.

Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/14695/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Клочко І.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М