Єдиний унікальний номер 227/787/14-ц Номер провадження 22-ц/775/660/2015
Єдиний унікальний номер 227/787/15-ц
Номер провадження 22-ц/775/660/2015
Категорія 27 Головуючий у 1 інстанції Здоровиця О.В.
Доповідач Корчиста О.І.
У Х В А Л А

Іменем України

09 грудня 2015 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючої: Корчистої О.І.

суддів: Курило В.П., Кішкіної І.В.

за участі секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Артемівську апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 липня 2014 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

встановив:

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 24 червня 2015 року та додатковим рішенням від 25 вересня 2015 року заяву ОСОБА_1 про відновлення втраченого судового провадження було задоволено. Відновлено втрачене судове провадження по цивільній справі№227/787/14-ц, в тому числі, рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 липня 2014 року.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 липня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та на порушення судом норм матеріального права, просить рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 липня 2014 року скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що відповідач ОСОБА_2 працювала у належному їй магазині на посаді продавця. В період її роботи було виявлено недостачу в розмірі 135 000 гривень. За домовленістю між нею та ОСОБА_2 грошове зобовязання, повязане з нестачею, було замінено на позикове зобовязання, про що 25 квітня 2011 року у присутності свідків ОСОБА_2 власноруч написала розписку, згідно якої вона вказала, що взяла у неї в борг грошові кошти в розмірі 135 000 гривень та зобовязалась повернути їх до 20 липня 2011 року. До теперішнього часу ОСОБА_2 зобовязання не виконала. Суд дійшов невірного висновку про те, що не відбулось новації боргу, оскільки відсутність в тексті розписки посилання про новацію боргу не впливає на сутність виниклих правовідносин. Суд помилково дійшов висновку, що виниклі правовідносини регулюються нормами КЗпП України. Крім цього, висновки суду в частині того, що ОСОБА_2 виконувала розписку під тиском та її при цьому залякували, а також, що розмір суми, вказаної в розписці не відповідає сумі недостачі та це свідчить про її відсутність не відповідають фактичним обставинам справи. Також, суд першої інстанції необґрунтовано поставив під сумнів пояснення допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_3.

В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не зявилась, повідомлялась належним чином про час та місце розгляду справи.

В судовому засіданні в режимі відеоконференції відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 просили апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, що не зявились, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, апеляційний суд приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із розясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, судом першої інстанції встановлено, що з 09 лютого 2007 року ОСОБА_2 працювала у субєкта підприємницької діяльності без створення юридичної особи ОСОБА_1, на посаді продавця непродовольчих товарів.

Крім цього, судом першої інстанції було встановлено, що 19 квітня 2011 року в магазині «Прогрес-Плюс», в якому працювала ОСОБА_2 була проведена позапланова ревізія, в ході якої була виявлена недостача матеріальних цінностей на суму 275781,55 гривень. Вказана ревізія проводилась з метою визначення залишків товару і грошових недоліків за період з 16 січня 2009 року по 19 квітня 2011 року.

Також, судом першої інстанції встановлено, що згідно пояснень ОСОБА_1 за взаємною домовленістю з ОСОБА_2 вони прийшли до того, що ОСОБА_1 замість звільнення ОСОБА_2 за статтею 41 КЗпП України за втрату довіри, звільняє останню за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, якщо остання визнає борг повязаний з виявленою недостачею, а саме визнає 135 000 гривень недостачі. На підставі вищевказаної домовленості, 25 квітня 2011 року, ОСОБА_2 видала їй письмову розписку про визнання нею боргу, який утворився внаслідок, виявленої в ході ревізії, недостачі грошових коштів в сумі 135 000 гривень, які ОСОБА_2 повинна була передати ОСОБА_1 за реалізований нею товар.

Крім цього, судом першої інстанції було встановлено та підтверджено безгрошовість договору позики від 25 квітня 2001 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався ст.ст. 130, 132, 134, 135-1, 136, 138 КЗпП України та виходив з того, що борг, який є предметом спору, виник внаслідок виконання укладеного між сторонами трудового договору, відповідальність працівника за трудовим договором регулюється нормами КЗпП України та іншими актами трудового законодавства, що не можуть змінюватися сторонами у договорі. Трудовим законодавством не передбачено заміну відповідальності працівника позиковим зобовязанням. Також, суд виходив з того, що письмовий договір про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих для зберігання або для інших цілей, ОСОБА_1 з ОСОБА_2 не укладала.

Такого висновку суд першої інстанції дійшов вірно визначивши та застосувавши норми матеріального права, якими регулюються виниклі правовідносини.

Відповідно до ст.1053 ЦК України, за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 ЦК України).

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до ст. 604 ЦК України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація). Новація не допускається щодо зобов'язань про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, про сплату аліментів та в інших випадках, встановлених законом. Новація припиняє додаткові зобов'язання, пов'язані з первісним зобов'язанням, якщо інше не встановлено договором.

Встановлено, що між сторонами існували трудові правовідносини та борг, який є предметом спору, виник внаслідок виконання укладеного між сторонами трудового договору.

Таким чином, висновки суду про застосування до даних правовідносин норм КЗпП України відповідають вимогам закону.

Інші доводи апеляційної скарги стосуються оцінки доказів.

Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

За своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 215 ЦПК України.

Згідно ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Виходячи з вказаної норми закону, до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку.

За вказаних обставин доводи ОСОБА_1 про неправильну оцінку досліджених судом першої інстанції доказів є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, Апеляційний суд Донецької області,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на неї може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий О.І. Корчиста

Судді В.П. Курило

ОСОБА_5