справа № 208/6986/15-ц
№ провадження 2/208/2272/15
07 грудня 2015 р. м. Дніпродзержинськ
Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, у складі:
Головуючого, судді Івченко Т.П.,
При секретарі Щербацевич Д.В.,
Розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОМПАНІЯ ЯНГ» до ОСОБА_1 «про стягнення витрат», суд
В обґрунтування своїх позовних вимог ТОВ «КОМПАНІЯ ЯНГ» зазначено, що ОСОБА_1 в період з 12.03.2015 р. по 22.04.2015 року, працював на підприємстві ТОВ «КОМПАНІЯ ЯНГ», на посаді водій автотранспортних засобів. На підставі наказу № 12/03 від 12.03.2015 року, з метою збереження майна ТОВ «КОМПАНІЯ ЯНГ» за відповідачем був закріплений автомобіль автопоїзд DAF сідельний тягач-Е, шасі XLRTE47MSOE725964 державний номер НОМЕР_1, напівпричіп фургон-Е КОGEL шасі WK0SPKH24Y0748797, державний номер НОМЕР_2, що належить на правах власності товариству.
20.03.2015 року відповідач ОСОБА_1, здійснюючи свої трудові обовязки, керуючи автомобілем автопоїздом DAF сідельний тягач-Е, шасі XLRTE47MSOE725964 державний номер НОМЕР_1, напівпричепом фургон-Е КОGEL шасі WK0SPKH24Y0748797, державний номер НОМЕР_2, у м. Одеса по вул. Краснолободська, 2, скоїв ДТП, внаслідок чого було пошкоджено транспортний засіб належний позивачеві, та позивач поніс додаткові витрати на виконання зобовязань щодо перевезень, що виразилося в понесені додаткових витрат на оренду автомобіля у Приватної фірми «Гвоздиковас» на підставі договору від 23.03.2015 року.
Підтвердження витрат по додаткової оренді напівпричепу LARESKO 2-VOVML 12-20 державний номер НОМЕР_3 є: акт прийому-передачі від 13.03.2015 р. напівпричепу; акт повернення від 16.04.2015 р. напівпричепу з оренди; рахунок на оплату № 105 від 31.03.2015 р.; акт надання послуг по оренді № 94 від 31.03.2015 р.; рахунок на оплату № 129 від 16.04.2015 р.; акт надання послуг по оренді № 113 від 16.04.2015 р.; виписка банку про сплату за оренду.
Підтвердження витрат на паливо у зв'язку з перегонкою напівпричепу до СТО є: роздруківка топ карт з вказівкою прізвища водія, періоду, маршруту, показників спідометру, тоннажу, літрів палива та інше; видаткова накладна № 102695 від 31.03.2015 р.
Витрати на паливо у зв'язку з перегонкою пошкодженого 20.03.2015 р. напівпричепу до СТО склала 500 км + 50 км = 550 км. (144,14 літрів). Вартість палива за 1 літр склала 21,36 грн. згідно з накладної підприємства «Гепард» з яким укладено договір на продаж палива. Тобто витрати на паливо склали 144,14 літрів * 21,36 грн./за 1 літр = 3078,83 грн.
Усі викладені обставини зазначені у акті зайвих витрат, складеним головним бухгалтером ТОВ «КОМПАНІЯ ЯНГ» від 03.08.2015 р.
Тому, згідно до вимог ст. 22, 1166 ЦК України ТОВ «КОМПАНІЯ ЯНГ» заявляє вимоги щодо відшкодування зайвих витрат, заподіяних товариству внаслідок дій відповідача, так як в добровільному порядку відповідач на претензію вимогу № 109 від 06.08.2015 року у передбачений 7-ми денний термін не здійснив виплат, є винним у скоєнні ДТП, що підтверджується Постановою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 06.05.2015 року, а тому прохають:
Позивач до судового розгляду справи звернувся з письмовою заявою, в якій вказав, що заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі, та просить суд розглянути справу у її відсутності та не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідач про час, місце та дату судового розгляду повідомлений в передбаченому законодавством України порядку, в судове засідання не зявився, причину своєї неявки суду не повідомив, клопотань до суду не подав.
На підставі зазначеного, Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін, згідно вимог ч.2 ст. 158 ЦПК України.
Відповідно до ст. 224 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що дозволило суду вважати за необхідне визнати його неявку з поважних причин, провести заочний розгляд справи, розглянути справу на підставі наявних у справі доказів.
В звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України.
Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 212 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 1 ЦПК України, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини:
Відповідач ОСОБА_1, перебував у трудових правовідносинах з ТОВ «КОМПАНІЯ ЯНГ» в період з 12.03.2015 р. по 22.04.2015 року, працюючи на посаді водія автотранспортних засобів, що підтверджено наказом № 49 від 12.02.2015 року (а.с. 9).
Також, як встановлено на підставі наказу № 12/03 від 12.03.2015 року,(а.с. 13), за ОСОБА_1 з метою збереження майна ТОВ «КОМПАНІЯ ЯНГ», був закріплений автомобіль автопоїзд DAF сідельний тягач-Е, шасі XLRTE47MSOE725964 державний номер НОМЕР_1, напівпричіп фургон-Е КОGEL шасі WK0SPKH24Y0748797, державний номер НОМЕР_2, що належить на правах власності товариству.
Так, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 130 КЗпП України, визначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.
Ч. 2 ст. 130 КЗпП України також передбачено, що при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.
Як встановлено, Постановою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 06.05.2015 року (а.с. 16), 20.03.2015 року об 06.00 годині, Гурик керуючи транспортним засобом DAF XF 105, реєстраційний номер НОМЕР_1 з причепом КОGEL реєстраційний номер НОМЕР_2 не виконав вимоги дорожнього знаку, а також у разі виникнення перешкоди не вжив заходів для зменшення швидкості до зупинки, внаслідок чого скоїв наїзд на перешкоду (міст). Транспортний засіб отримав механічні пошкодження, в наслідок чого ОСОБА_1 визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та підвергнутий адміністративному стягненню у вигляді штрафу в розмірі 425 гривень.
Таким чином, судом встановлено, що станом на 20.03.2015 року відповідач ОСОБА_1 перебуваючи у трудових правовідносинах з ТОВ «КОМПАНІЯ ЯНГ», внаслідок прямої протиправною дії (бездіяльності) скоїв адміністративне правопорушення під час керування транспортним засобом належним позивачу, чим пошкодив майно ТОВ «КОМПАНІЯ ЯНГ».
На підставі зазначеного, згідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 232, ч. 3 ст. 233 КЗпП України, позивач в передбаченому порядку та у визначений строку звернувся із позовом до ОСОБА_1
Також, як визначено у посадовій інструкції на водія автотранспортних засобів відділу логістики (а.с. 11-12), яка підписана за наслідком ознайомлення відповідачем ОСОБА_1, п. 5.3 визначено, що його відповідальність визначена за заподіяння матеріальної шкоди компанії в межах встановленій діючим трудовим і цивільним законодавством України.
Згідно до вимог ст. 132 КЗпП України визначено що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.
Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.
Повна матеріальна відповідальність працівника передбачена та визначено переліком визначеним ст. 134 КЗпП України, а саме, коли шкода заподіяна з вини працівника підприємству, установі, організації, у випадках, коли:
1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135 1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;
2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;
3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;
4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;
5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;
6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків;
7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків;
8) службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;
9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.
Враховуючи, що позивачем заявлено вимоги щодо відшкодування понесених зайвих витрат, заподіяних їх працівником під час перебування з останнім у трудових правовідносинах, то згідно до вимог ст.ст. 132, 134, 135 КЗпП України, відповідальність працівника у повному обсязі визначається у розмірі передбаченому ст. 132 КЗпП України.
Крім того, посилання позивача на вимоги ст.ст. 22, 1166 ЦК України, є загальними нормами щодо відповідальності винної особи перед особою які завдано шкоду, але враховуючи встановлені судом правовідносини між сторонами на час заподіяння шкоди, передбачають необхідність застосування вимог КЗпП України, з врахуванням встановлених фактичних даних.
Таким чином, як встановлено в ході судового розгляду, між працівником ОСОБА_1 та позивачем ТОВ «КОМПАНІЯ ЯНГ» не було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, в передбаченому ст. 135-1 КЗпП України.
Крім того, згідно до ст. 138 КЗпП України, саме ТОВ «КОМПАНІЯ ЯНГ» повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган.
Згідно до ч. 4 ст. 130 КЗпП України, на працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами.
Як встановлено судом, позивачем заявлено вимогу щодо відшкодування відповідачем зайвих витрат понесених ТОВ «КОМПАНІЯ ЯНГ».
Так, згідно до аб. 2 п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року N 14 визначено, що до зайвих грошових виплат відносяться, зокрема, суми стягнення штрафів, заробітної плати, виплачені звільненому працівникові у зв'язку з затримкою з вини службової особи видачі трудової книжки, розрахунку, неправильним формулюванням причин звільнення тощо. При виявленні безпосередніх заподіювачів шкоди, викликаної виплатою зайвих сум, знищенням чи зіпсуттям матеріальних цінностей, вони зобов'язані відшкодувати шкоду в межах, встановлених законодавством. Зазначені вище службові особи в цих випадках несуть матеріальну відповідальність в межах свого середньомісячного заробітку за ту частину шкоди, що не відшкодована безпосередніми заподіювачами її. При цьому загальна сума, що підлягає стягненню, не повинна перевищувати заподіяну шкоду. На них самих покладається матеріальна відповідальність у зазначених межах, якщо з їх вини не було своєчасно вжито заходів до стягнення шкоди з безпосередніх заподіювачів її й таку можливість підприємство втратило.
Згідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року N 14, працівники, які не є керівниками підприємства (установи, організації) і структурних підрозділів на підприємстві або їх заступниками, за шкоду, заподіяну зайвими грошовими виплатами, викликаними неналежним виконанням ними трудових обов'язків, несуть матеріальну відповідальність за ч. 1 ст. 132 КЗпП, крім випадків, для яких ст. 134 КЗпП передбачена повна матеріальна відповідальність.
У відповідності до п. 12. Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року N 14 визначено, що відповідно до п. 6 ст. 134 КЗпП матеріальна відповідальність в повному розмірі покладається на працівника у випадках, передбачених окремими законодавчими актами.
За чинним законодавством така відповідальність може бути покладена, зокрема, за шкоду, заподіяну: перевитратою пального на автомобільному транспорті, розкраданням, знищенням (зіпсуттям), недостачею або втратою дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння та валютних цінностей; витратами підприємства, установи, організації на навчання у вищому навчальному закладі молодого фахівця в разі його звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни чи за власним бажанням без поважних причин протягом трьох років з часу прийняття на роботу за направленням.
Враховуючи, що згідно встановлених правовідносин що діяли станом на 20.03.2015 року між працівником ОСОБА_1 та ТОВ «КОМПАНІЯ ЯНГ», які є трудовими, ОСОБА_1 не мав статусу посадовою особою ТОВ «КОМПАНІЯ ЯНГ», то згідно до вимог п. 6 ст. 134 КЗпП України, п. 7 і п. п. 12. Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року N 14, позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а саме в розмірі зайвих витрат понесених позивачем за перевитрату пального.
Згідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені позивачем при зверненні з позовом судові витрати у пропорційному розміру до розміру задоволених позовних вимог.
На підставі вищезазначеного та керуючись вимогами ст.ст. ст. 130, ст. 132, ст. 134, 135, ст. 135-1, 138, п. 4 ч. 1 ст. 232, ч. 3 ст. 233 КЗпП України, аб. 2 п. 6, п. 7, п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року N 14, ст. ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214-215, 224-227 ЦПК України, суд, -
Позов ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОМПАНІЯ ЯНГ» до ОСОБА_1 «про стягнення витрат» - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_4, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2:
- 3078 (три тисячі сімдесят вісім) гривень 83 копійки у відшкодування додаткових витрат на паливо;
- 50 (пятдесят) гривень 53 копійки у відшкодування судових витрат, згідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України.
В іншій частині позовних вимог ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОМПАНІЯ ЯНГ» - відмовити.
Позивач має право оскарження заочного рішення в загальному порядку, а саме рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя Івченко Т. П.