АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ

22 грудня 2015 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Рудь В.В., Повєткіна В.В.

при секретарі Назаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння

за апеляційною скаргою ОСОБА_6 - представника ОСОБА_2

на заочне рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 липня 2015 року , -

У Х В А Л И В:

16 грудня 2014 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог, посилався на те, що, після смерті її чоловіка, ОСОБА_7, залишилось спадкове майно квартира, розташована за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Скаліка, 8-93. Звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, вона отримала повідомлення нотаріуса про те, що, для прийняття вказаної заяви їй необхідно сплатити кошти за формування ОСОБА_8 зі Спадкового реєстру. У лютому 2014 року їй стало відомо, що, вищевказана квартира на підставі рішення суду була зареєстрована ОКП «Дніпродзержинське БТІ» за відповідачем ОСОБА_8 та у подальшому була продана відповідачу ОСОБА_4 та відповідачу ОСОБА_5 Враховуючи, що після смерті чоловіка, відповідно до ст.1261 ЦК України, вона є спадкоємцем першої черги, та, приймаючи до уваги відсутність інших спадкоємців, просила суд поновити строк для звернення до суду, визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на квартиру, розташовану за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Скаліка, 8-93, скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_5 на квартиру, розташовану за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Скаліка, 8-93, зобов'язати ОСОБА_5 повернути позивачу квартиру, розташовану за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Скаліка, 8-93 (а.с.2-5).

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 липня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено (а.с.77-78).

В апеляційній скарзі апелянт посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі (а.с.82-86).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про смерть, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану П'ятихатського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, 17.09.2011 року помер ОСОБА_7 (а.с.8).

Згідно відповіді нотаріуса Першої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори, спадкова справа після смерті ОСОБА_7, померлого 17.09.2011 року не заводилась.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання за позивачем, як за спадкоємцем ОСОБА_7, права власності в порядку спадкування на квартиру, розташовану за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Скаліка, 8-93, суд 1 інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять відмови нотаріуса у видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину, а також, не містять доказів, з яких можливо встановити, що, позивач є спадкоємицею померлого 17.09.2011 року ОСОБА_7, а також не містять доказів, що, на час смерті ОСОБА_7 останньому на праві власності належала вищевказана квартира.

При цьому правильно посилався на ст.1218 ЦК України, згідно до якої, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно ст. ст. 1296- 1299 ЦК України питання про право на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Пленумом Верховного Суду України у п. 23 постанови від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" судам роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Таким чином, лише у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, або невизнання права іншими спадкоємцями, спадкоємець може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

При цьому, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині витребування із незаконного володіння ОСОБА_5 квартиру, розташовану за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Скаліка, 8-93, то суд 1 інстанції виходив з того, що позивач не є власником зазначеного майна, і відповідно у неї відсутнє права на звернення з зазначеними позовними вимогами до суду.

Так, згідно роз'яснення, наданого у п.11 Постанови Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» N 14 від 18.12.2009р., оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Згідно ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З вказаними висновками суду 1 інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони є обґрунтованими та відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Посилання позивача на набуття нею права власності в порядку спадкування за законом є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи та суперечать чинному законодавству.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

В матеріалах справи відсутні докази, з яких можливо встановити, що, позивач є спадкоємицею померлого 17.09.2011 року ОСОБА_7, а також вони не містять доказів, що, на час смерті ОСОБА_7 останньому на праві власності належала вищевказана квартира, також не містить відповідних доказів й сама апеляційна скарга позивачки.

Згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Інші доводи апелянта, приведені в апеляційній скарзі є безпідставними та фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - представника ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: