У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

суддів: Кадєтової О.В., Кузнєцова В.О., Наумчука М.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Волинської області від 08 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідно до одержаної від представника відповідача інформації про отримання у лізинг трактора «ЮМЗ-6 АКМ 40.2» вартість даної моделі становила 100 000,00 грн, а в разі сплати авансу у сумі 50 000,00 грн зазначений трактор мали б доставити позивачу протягом 3-5 днів. Позивач був впевнений, що підписавши 03 березня 2014 року договір фінансового лізингу № 009683 та сплативши частково аванс в сумі 35 000,00 грн, він отримає необхідний трактор в строки, які вказав представник фірми. Коли згодом прочитав умови договору, то зрозумів, що умови є для нього неприйнятними, так як в момент укладення він володів усною інформацією щодо умов передачі предмета лізингу і розраховував, що трактор отримає протягом 3-5 днів. На наступний день після сплати авансу він звернувся до представника відповідача у м. Ковель за отриманням трактора, однак вона запропонувала йому з усіх питань виконання договору звернутися в м. Київ. Вважає, що ця угода є несправедливою відносно нього як споживача, його ввели в оману, оскільки відповідач свідомо занизив ціну товару, створивши собі переваги перед іншими лізинговими компаніями. Одночасно умовами договору відповідач надав собі право збільшити вартість предмета лізингу, розривати договір лізингу та виплачувати предмет лізингу, при цьому не повертаючи сплачені лізингові платежі.

На підставі наведеного вище просив суд визнати договір фінансового лізингу № 009683 від 03 березня 2014 року недійсним та застосувати наслідки недійсного правочину, стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в розмірі 35 000,00 грн.

Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 03 липня 2015 року позов задоволено.

Визнано договір фінансового лізингу № 009683 від 03 березня 2014 року недійсним. Застосовано наслідки недійсного правочину.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_1 35 000,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 08 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 порушує питання про скасування рішення апеляційного суду Волинської області від 08 вересня 2015 року, мотивуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишення в силі рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 03 липня 2015 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що підстави для скасування судового рішення відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу не відповідає вимогам чинного законодавства та порушує права ОСОБА_1, як споживача.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів про недодержання сторонами при укладенні оспорюваного договору вимог ч. ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України, а також, у матеріалах справи відсутні докази того, що при укладанні зазначеного договору відповідач діяв недобросовісно, умови договору є несправедливими, а правочин укладено з використанням нечесної підприємницької практики.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги, перевірені вивченням матеріалів справи, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи було неправильно застосовано норми матеріального права або порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору.

Згідно з ч. 3 ст. 332, п. 1 ч. 1 ст. 336 ЦПК України, за наслідками розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право постановити ухвалу про відхилення касаційної скарги і залишення судового рішення без змін, оскільки судом апеляційної інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, керуючись ч. 3 ст. 332, п. 1 ч. 1 ст. 336 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 08 вересня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кадєтова
В.О. Кузнєцов
М.І. Наумчук