У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., НагорнякаВ.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення нікчемності попереднього договору та угоди про розірвання попереднього договору, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 21 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 20 травня 2008 року між нею як продавцем та відповідачем - покупцем було укладено попередній договір № 20/05-1, згідно з яким до 30 червня 2008 року сторони зобов'язалися укласти договір купівлі-продажу частини житлового будинку, що складається з житлового приміщення № 2 загальною площею 33 кв. м., що знаходиться на другому поверсі правого крила житлового будинку АДРЕСА_1 На виконання попереднього договору ОСОБА_5 передав кошти у розмірі 328 250 грн. 1 липня 2008 року між сторонами було укладено угоду про розірвання попереднього договору № 20/05-1 від 20 травня 2008 року. Згідно вказаної угоди вона зобов'язалася повернути ОСОБА_5 всі отримані від нього кошти у сумі 328 250 грн до 15 вересня 2008 року.

Позивач вважала, що попередній договір № 20/05-1 від 20 травня 2008 року та угода про розірвання попереднього договору від 1 липня 2008 року є нікчемними, оскільки вони не були нотаріально посвідчені.

У зв'язку з цим ОСОБА_4 просила встановити нікчемність попереднього договору № 20/05-1 від 20 травня 2008 року та угоди про розірвання попереднього договору від 1 липня 2008 року, що укладені між нею та ОСОБА_5 з моменту їх укладення.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 21 вересня 2015 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із ухваленням рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди правильно виходили із встановлених у справі обставин, які свідчать про те, що 20 травня 2008 року між сторонами було укладено попередній договір № 20/05-1, згідно з яким, вони до 30 червня 2008 року зобов'язувалися укласти договір купівлі-продажу частини житлового будинку, продавцем мала виступати ОСОБА_4, покупцем - ОСОБА_5 На виконання попереднього договору відповідач передав позивачу 328 250 грн., що підтверджується двостороннім актом прийому-передачі грошових коштів б/н від 20 травня 2008 року.

Встановлено, що позивач своїх зобов'язань за попереднім договором не виконала, основний договір купівлі-продажу не уклала, майно не передала, отримані кошти не повернула.

1 липня 2008 року між сторонами було укладено угоду про розірвання попереднього договору № 20/05-1. Згідно вказаної угоди, позивач зобов'язалася повернути відповідачу всі отримані від нього кошти у сумі 328 250 грн. до 15 вересня 2008 року.

ОСОБА_4 не виконала своє зобов'язання, отримані кошти не повернула. 7 квітня 2010 року Дарницьким районним судом м. Києва ухвалено рішення, яке набрало законної сили, про стягнення з позивача боргу у сумі 328 250 грн.

Згідно із ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Виходячи зі змісту ст. 215 ЦК України суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що нікчемний правочин не породжує жодних прав та обов'язків для сторін незалежно від рішення суду. У зв'язку з цим висновок судів про відмову ОСОБА_4 в задоволенні позову є правильним.

Наведені в касаційній скарзі доводи заявника є необґрунтованими й правильність вищезазначених висновків судів не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 21 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

А.О. Леванчук
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана

Колегія суддів: