У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів:Висоцької В.С., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом громадянина Федеративної Республіки Німеччини ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Свобода-Агро» про стягнення боргу за контрактами, за касаційною скаргою громадянина Федеративної Республіки Німеччини ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 30 січня 2015 року, рішення апеляційного суду Закарпатської області від 21 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року громадянин ФРН ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, вимоги якого уточнив в ході розгляду справи та, посилаючись на норми ЦК України щодо виконання зобов'язань, що виникають з договору купівлі-продажу, та на положення ЦПК України і Закону України «Про міжнародне приватне право» стосовно підвідомчості та підсудності справ з іноземним елементом, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договорами (контрактами) від 16 березня 2012 року № 2012-02, від 28 березня 2012 року № 2012-03 і № 2012-04, від 30 березня 2012 року № 2012-01 у розмірі 67500 євро, 3%річних у розмірі 76595,95 грн і збитки у формі упущеної вигоди в розмірі 449415,67 грн.

Позов мотивовано тим, що між ОСОБА_1 і ТОВ «Свобода-Агро» були укладені договори (контракти) купівлі-продажу, на підставі яких відповідач придбав у позивача та оформив відповідно до вантажних митних декларацій на митній території України на умовах поставки DAP - с. Свобода Берегівського району Закарпатської області (Правила Інкотермс 2010): за контрактом від 16 березня 2012 року № 2012-02 - культиватор марки «Howard» модель Titan HKS 750 Н 4, 2002 року випуску, загальна вартість контракту 9000 євро, ВМД № 305090001/2012/001442; за контрактом від 28 березня 2012 року № 2012-03 - трактор марки «Case ІН» модель Magnum MX 270, 2002 року випуску, загальна вартість контракту 27500 євро, ВМД № 305090001/2012/001335; за контрактом від 28 березня 2012 року № 2012-04 - трактор марки «New Holland» модель TM 190, 2006 року випуску, загальна вартість контракту 22000 євро, ВМД № 30509001/2012/001451; за контрактом від 30 березня 2012 року № 2012-01 - сіялку марки «Kockerling», модель Venta AT 600, 1999 року випуску, загальна вартість контракту 9000 євро, ВМД №305090001/2012/001316. Всього було поставлено сільськогосподарської техніки на суму 67500 євро, оплату якої за умовами контрактів імпортер повинен був здійснити до 31 грудня 2012 року. Своїх зобов'язань по оплаті імпортованої техніки відповідач не виконав. З урахуванням правил, встановлених ч.2 ст. 533 ЦК України, сума боргу в гривневому еквіваленті іноземної валюти станом на 14 січня 2015 року дорівнює 1254263,00 грн (67500 євро х 18,581675 грн).

Декретом KM України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» передбачено, що у розрахунках між резидентами та нерезидентами в межах торговельного обороту використовується як засіб платежу іноземна валюта. Суд вправі ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Основний борг за контрактами в розмірі 67500 євро підлягає стягненню в іноземній валюті.

Позивач, права якого порушені невиконанням зобов'язань відповідачем, має право вимагати оплати товару, відшкодування збитків, зокрема, упущеної вигоди, а також відповідно до положень ч.2 ст. 625 ЦК України вправі вимагати сплати боржником суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 16 грудня 2014 року у справі № 914/4398/13 встановлено, що за користування вищезгаданою сільськогосподарською технікою ТОВ «Свобода-Агро» стягнуло з ТОВ «Терранова-Агро» 449415,67 грн, отже, отримало дохід, тоді як право позивача на одержання оплати за товар було порушене, тому розмір упущеної позивачем вигоди повинен становити не менше 449415,67 грн.

Три проценти річних від суми боргу (1254263,00 грн) за період з 1 січня 2013 року по 13 січня 2015 року (743 дні прострочення) складають 76595,95 грн. За цей же період інфляційне збільшення суми боргу, вираженого в гривнях, становить 319700,88 грн, а борг з урахуванням індексу інфляції становить 1573963,88 грн. У зв'язку із визначенням боргу в іноземній валюті, стягнення зазначених коштів неможливе, тому в цій частині позивач позовні вимоги зменшив.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 30 січня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Свобода-Агро» на користь громадянина ФРН ОСОБА_1 заборгованість за договорами купівлі-продажу від 28 березня 2012 № 2012-03 і № 2012-04 у розмірі 49500 євро, що згідно офіційного курсу НБУ становить 895880,65 грн, три проценти річних у розмірі 54710,08 грн та судові витрати в розмірі 3654 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 21 квітня 2015 року рішення районного суду скасовано, у задоволенні позову відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 20 січня 2015 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 16 лютого 2015 року про виправлення описки.

Представник позивача, не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов виходив з того, що продавцем за контрактами від 28 березня 2012 року № 2012-03 і № 2012-04 є громадянин ФРН ОСОБА_1 як фізична особа, яка не є суб'єктом підприємницької діяльності та саме в такій якості вправі вимагати від покупця виконання зобов'язань за цими контрактами. Стосовно контрактів від 16 березня 2012 року № 2012-02 і від 30 березня 2012 року № 2012-01 суд виходив з того, що продавцями в них виступали юридичні особи (фірми) ФРН і доказів набуття громадянином ОСОБА_1 прав вимоги за цими контрактами в справі немає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову апеляційний суд виходив з того, що спір виник у сфері здійснення зовнішньоекономічної (зовнішньоторговельної) діяльності, а сторонами визнано, що укладаючи всі чотири контракти вони обрали для регулювання відносин, що виникли, право України. Це підтверджується й змістом договорів про відступлення прав вимоги. Отже, сторони, діючи у спірних відносинах на власний розсуд (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України), реалізували свої права, що випливають зі змісту ст.ст. 5, 31-33, 43 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Договори про відступлення прав вимоги від 28 травня 2014 року і від 29 травня 2014 року, на які посилається позивач, були укладені без згоди боржника, при тому, що така згода для відступлення прав одним кредитором іншому є обов'язковою, відповідач не визнає законності такого переходу прав за контрактами до позивача, на що вказував в апеляційному суді його представник. Первісними кредиторами за контрактами були суб'єкти господарювання ФРН, новим кредитором за контрактами стала фізична особа, яка не є суб'єктом господарювання ФРН. Закон не передбачає права і можливості для фізичної особи, яка не є суб'єктом господарської діяльності, здійснювати зовнішньоекономічну діяльність із дотриманням при цьому вимог законодавства, що регулює цю діяльність. Тобто, за змістом відповідного законодавства у системному зв'язку, з урахуванням суті та обсягу прав і обов'язків учасників спірних правовідносин, така заміна кредитора в зобов'язанні не є легітимною, оскільки не передбачена законом, не ґрунтується на ньому.

Згідно висновків апеляційного суду, законодавство внаслідок встановлення імперативних норм щодо суб'єктного складу учасників зовнішньоекономічної діяльності унеможливлює фактично набуття позивачем прав кредитора в повному обсязі за контрактами в обраний ним спосіб, окрім цього, відступлення прав вимоги було здійснено без обов'язкової для цього згоди боржника.

Відповідно до матеріального права України громадянин ФРН ОСОБА_1, не будучи суб'єктом господарювання та суб'єктом зовнішньоекономічної діяльності, не має права вимоги виконання зовнішньоекономічних контрактів на свою користь у якості сторони цих контрактів (експортера). За всіма контрактами, з яких виник спір, продавцями (експортерами) були суб'єкти господарювання (фірми) ФРН, відступлення прав вимоги за контрактами від 30 березня 2012 року № 2012-01 і від 16 березня 2012 року № 2012-02 не призвело до правових наслідків у вигляді виникнення у фізичної особи громадянина ОСОБА_1 усього комплексу прав і обов'язків сторони зовнішньоекономічних контрактів, а за контрактами від 28 березня 2012 року № 2012-03 і № 2012-04 права іншому кредитору не передавалися. Протилежного в справі не доведено. За обставинами справи, твердження гр-на ОСОБА_1 про безспірність його вимог безпідставне.

З такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що спір виник з чотирьох договорів (контрактів): від 16 березня 2012 року № 2012-02, за яким продавець фірма «Technomarkt GmbH Harz & Berger» («Техномаркт TOB Гарц & Бергер»), ФРН, продала, а ТОВ «Свобода-Агро» купило культиватор марки «Howard» модель Titan HKS 750 H 4, 2002 року випуску, загальна вартість контракту 9000 євро; від 28 березня 2012 року № 2012-03, за яким фірма «ОСОБА_1» («ОСОБА_1»), ФРН, продала, а ТОВ «Свобода-Агро» купило трактор марки «Case Ш» модель Magnum MX 270, 2002 року випуску, загальна вартість контракту 27500,00 євро; від 28 березня 2012 року № 2012-04, за яким фірма «ОСОБА_1» («ОСОБА_1»), ФРН, продала, а ТОВ «Свобода-Агро» купило трактор марки «New Holland» модель TM 190, 2006 року випуску, загальна вартість контракту 22000 євро; від 30 березня 2012 року № 2012-01, за яким фірма «Agrartechnik Vertrieb Sachsen GmbH» («TOB Аґрартехнік Ферріб Захзен»), ФРН, продала, а ТOB «Свобода-Агро» купило сіялку марки «Kockerling», модель Venta AT 600, 1999 року випуску, загальна вартість контракту 9000 євро.

У преамбулі кожного контракту зазначено, що відповідна німецька фірма його уклала в особі свого директора, який діє на підставі статуту, зокрема, від імені фірми «ОСОБА_1» контракти підписав директор, як зазначено в документах - «ОСОБА_1». Контракти укладені в с. Свобода Берегівського району Закарпатської області, Україна, містять необхідні реквізити сторін (адреси, розрахункові реквізити), підписані сторонами та засвідчені печатками. Контракти в однакових за нумерацією пунктах містять умови, зокрема, про те, що: техніка постачається на умовах DAP-Свобода (п. 1.1. контрактів); покупець оплачує 100% вартості техніки до 31 грудня 2012 року (п. 3.1. контрактів); оплата здійснюється на розрахунковий рахунок продавця в євро за наведеними в контракті реквізитами (п.п. 3.2., 3.3. контрактів); передача прав та зобов'язань за контрактом третім особам може відбуватися лише за згодою сторін (п. 6.8. контрактів).

В ході апеляційного розгляду справи було встановлено, що за контрактом від 16 березня 2012 року № 2012-02 митне оформлення було завершене і товар був випущений у вільний обіг 18 квітня 2012 року (ВМД № 305090001/2012/001442); за контрактом від 28 березня 2012 року № 2012-03 товар був випущений митницею 10 квітня 2012 року (ВМД № 305090001/2012/001335); за контрактом від 28 березня 2012 року № 2012-04 товар був випущений 19 квітня 2012 року (ВМД № 30509001/2012/001451); за контрактом від 30 березня 2012 року № 2012-01 ВМД № 305090001/2012/001316 була оформлена в режимі імпорту 9 квітня 2012 року.

Контракти разом із товаросупровідними документами були подані митному органу як підстави для переміщення товарів через митний кордон України та для митного оформлення при здійсненні імпортних операцій, контракти та похідні від них фінансові документи є підставами для здійснення розрахунків за зовнішньоекономічними операціями.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 16 грудня 2014 року встановлено, що ТОВ «Свобода-Агро» на підставі договору від 18 квітня 2012 року передало 20 квітня 2012 року ТОВ «Гуменець-Агро» (перейменованому в подальшому на ТОВ «Терранова-Агро») вищеперераховану сільськогосподарську техніку в оренду. Сторонами визнано, що імпортер не провів розрахунку за укладеними з експортерами чотирма контрактами.

Громадянин ФРН ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до ТОВ «Свобода-Агро» як фізична особа, посилаючись на те, що контракти від 28 березня 2012 року № 2012-03 і № 2012-4 з імпортером товарів в Україні ТОВ «Свобода-Агро» укладалися з боку експортера цих товарів у ФРН не фірмою «ОСОБА_1» («ОСОБА_1»), а саме громадянином ОСОБА_1 як фізичною особою. Контракти від 16 березня 2012 року № 2012-02 і від 30 березня 2012 року № 2012-01 були укладені експортерами - суб'єктами господарювання (фірмами) ФРН, проте, в подальшому права вимоги за цими контрактами були відступлені фізичній особі - громадянину ОСОБА_1. За таких обставин, позивач вважає, що як фізична особа він має право вимоги боргу за усіма чотирма контрактами і, відповідно, вимагає реалізації цього права.

Вирішуючи даний спір, суд апеляційної інстанції застосував до спірних правовідносин норми законодавства щодо здійснення зовнішньоекономічної діяльності.

Представник позивача в ході розгляду справи посилався та вказував на те, що норми Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» та Конвенцією ООН про договори міжнародної купівлі-продажу товарів від 11 квітня 1980 року не поширюються на спірні правовідносини, які виникли з договорів купівлі-продажу.

Конвенцією ООН про договори міжнародної купівлі-продажу товарів від 11 квітня 1980 року (далі Конвенція), до якої Україна приєдналася 23 серпня 1989 року і яка в силу положень ст.ст. 9, 68 Конституції України, ст.ст. 6, 7 Закону України «Про правонаступництво України», ст.ст. 15, 19 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства України та застосовується відповідно до його норм, установлено, що Конвенція застосовується до договорів купівлі-продажу товарів між сторонами, комерційні підприємства яких перебувають у різних державах (ст. 1 п. 1); ні національна належність сторін, ні їх цивільний чи торговельний статус, ні цивільний чи торговельний характер договору не беруться до уваги при визначенні застосовності цієї Конвенції (ст. 1 п. 3). За змістом цих положень та ст. 2 Конвенції, вона застосовується до відносин міжнародної купівлі-продажу товарів, що виникають саме між комерційними підприємствами (суб'єктами господарської діяльності).

Згідно з ст. 1 Конвенції, ця Конвенція застосовується до договорів купівлі-продажу товарів між сторонами, комерційні підприємства яких перебувають у різних державах, коли ці держави є Договірними державами; або коли згідно з нормами міжнародного приватного права застосовано право Договірної держави.

Правовідносини, пов'язані з усіма видами зовнішньоекономічної діяльності в Україні регулюються положеннями Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», а питання, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом вирішується згідно з Законом України «Про міжнародне приватне право».

Відповідно до ч.2 ст.5 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», фізичні особи мають право здійснювати зовнішньоекономічну діяльність з моменту набуття ними цивільної дієздатності згідно з законами України. Фізичні особи, які мають постійне місце проживання на території України, мають зазначене право, якщо вони зареєстровані як підприємці. Фізичні особи, які не мають постійного місця проживання на території України, мають зазначене право, якщо вони є суб'єктами господарської діяльності за законом держави, в якій вони мають постійне місце проживання або громадянами якої вони є.

Пунктом 1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено приватноправові відносини як відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб'єктами якиє є фізичні та юридичні особи.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про міжнародне приватне право», цивільна дієздатність фізичної особи визначається її особистим законом. Цивільна дієздатність фізичної особи щодо правочинів та зобов'язань, що виникають внаслідок завдання шкоди, може визначатися також правом держави місця вчинення правочинів або виникнення зобов'язань у зв'язку із завданням шкоди, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з положеннями ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право», особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.

Правовий статус іноземного учасника судового процесу визначається за його особистим законом, який надає можливість визначити обсяг правоздатності та дієздатності іноземної особи.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про міжнародне приватне право» право фізичної особи на здійснення підприємницької діяльності визначається правом держави, у якій фізична особа зареєстрована як підприємець. За відсутності в державі вимог щодо обов'язкової реєстрації застосовується право держави основного місця здійснення підприємницької діяльності.

Вирішуючи даний спір, суд апеляційної інстанції не вжив заходів для встановлення правосуб'єктності сторін спору, не перевірив чи є позивач суб'єктом зовнішньоекономічної діяльності, чи є він суб'єктом здійснення підприємницької діяльності відповідно до законодавства Федеративної республіки Німеччина, чи він є нерезидентом, а в залежності від цього не визначився з нормою права або міжнародних угод, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Не обґрунтував свої висновки щодо застосування до цих правовідносин, які зокрема виникли з договорів купівлі-продажу, положень Конвенції ООН про договори міжнародної купівлі-продажу товарів від 11 квітня 1980 року та норм Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність».

Крім іншого судом апеляційної інстанції також встановлено, що 28 травня 2014 року, як зазначено в договорі № 1 про відступлення права вимоги - ТОВ «Аґрартехнік Фертріб Захзен ГмбХ» («Agrartechnik Vertrieb Sachsen GmbH») (первісний кредитор) відступив фізичній особі, як зазначено в договорі - ОСОБА_1 (новому кредитору) право вимоги від ТОВ «Свобода-Агро» за умовами контракту від 30 березня 2012 року № 2012-01 (п. 1.1.); новий кредитор одержав право замість первісного кредитора вимагати від боржника належного виконання всіх зобов'язань за контрактом в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу (одержання) права, в т.ч., сплати боргу в розмірі 9000 євро (п.п. 1.2.-1.4.); новий кредитор гарантував, що в момент укладення договору повністю розумів його умови та володів необхідним для цього обсягом правосуб'єктності (п.п. 4.5., 4.6.).

29 травня 2014 року, як зазначено в договорі № 2 про відступлення права вимоги - ТОВ «Техномаркт-ГмбХ Гарц-енд-Бергер»» («Technomarkt- GmbH Harz & Berger») (первісний кредитор) відступив фізичній особі, як зазначено в договорі - ОСОБА_1 (новому кредитору) право вимоги від ТОВ «Свобода-Агро» за умовами контракту від 16 березня 2012 року № 2012-02 (п. 1.1.); новий кредитор одержав право замість первісного кредитора вимагати від боржника належного виконання всіх зобов'язань за контрактом в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу (одержання) права, в т.ч., сплати боргу в розмірі 9000 євро (п.п. 1.2.-1.4.); новий кредитор гарантував, що в момент укладення договору повністю розумів його умови та володів необхідним для цього обсягом правосуб'єктності (п.п. 4.5., 4.6.).

Обидва договори про відступлення прав вимоги містять пункт 3.1., відповідно до якого договір регулюється та тлумачиться відповідно до чинного законодавства України.

Вирішуючи даний спір апеляційний суд виходив з того, що застосування нерезидентами права України для врегулювання відносин щодо відступлення права вимоги за зовнішньоекономічним контрактом, якщо сторони правочину обрали це матеріальне право, може мати місце як таке. Водночас, повинні враховуватися особливості, умови та обмеження, що встановлені у відповідних правовідносинах вищевказаним спеціальним законодавством, а також повинні враховуватися умови і обмеження, що можуть бути встановлені правочином, з якого виникло первісне зобов'язання.

Кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (ст. 512 ч. 1 п. 1, ч. 3 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ч. 1 ЦК України).

Статтею 515 ЦК України встановлено винятки із загального правила про допустимість переходу прав кредитора до третіх осіб (заміни кредитора у зобов'язанні). Так, вказаною статтею передбачено, що заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора.

Вказаною нормою не закріплено виключний перелік таких зобов'язань.

Визначення природи конкретного зобов'язання у випадку виникнення спору щодо можливості заміни кредитора є дискретним повноваженням суду при розгляді справи.

Надаючи оцінку вищевказаним договорам про відступлення права вимоги суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заміна кредитора у спірних зобов'язаннях не є легітимною, оскільки не передбачена законом, не ґрунтується на ньому та фактично в такий спосіб кредитор у зобов'язанні не може бути замінений. Такий новий кредитор позбавлений можливості вимагати виконання зовнішньоекономічного контракту на тих умовах, що їх мав первісний кредитор, в т.ч., одержати встановленим порядком розрахунок за контрактом. Встановлення імперативних норм щодо суб'єктного складу учасників зовнішньоекономічної діяльності унеможливлює набуття позивачем прав кредитора в повному обсязі за контрактами в обраний ним спосіб.

Разом з тим, апеляційний суд не перевірив умови цих договорів про відступлення прав на відповідність ст.515 ЦК України, не врахував, що ці договори є чинними та не визнавались у встановленому порядку недійсними. Не перевірив правову природу укладених правочинів з урахуванням їх змісту, не мотивував свої висновки щодо віднесення сторін у договорах купівлі-продажу до такої категорії, як учасники зовнішньоекономічної діяльності.

Не перевірив доводів сторони позивача, що продавцем за договорами є саме ОСОБА_1, а не фірма «ОСОБА_1», що і зазначено у вантажно-митних деклараціях за договорами купівлі-продажу без вказівок на жодну організаційно-правову форму.

Крім того, апеляційним судом не перевірено та не надано належної оцінки обставинам, встановленим рішенням господарського суду Львівської області від 29 вересня 2014 року, постановою Львівського апеляційного господарського суду від 16 грудня 2014 року, у справі за позовом ТОВ «Свобода-Агро» до ТОВ «Терранова-Агро» про стягнення боргу.

Апеляційний суд не визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами та нормою закону, яка підлягає застосуванню до них.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд належним чином не перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги. Свої висновки належним чином не мотивував.

Суд апеляційної інстанції не виконав вимог ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не надав мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Вказане вище свідчить про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до передчасних висновків у справі.

За таких обставин, ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу громадянина Федеративної Республіки Німеччини ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 21 квітня 2015 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук
судді В.С. Висоцька
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська