У Х В А Л А

і м е н е м у к р а ї н и

10 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ПоповичО.В., Коротуна В.М., Маляренка А.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон», третя особа - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, про визнання дій неправомірними, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Печерського районного суду м.Києва від 02 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 25 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до Печерського районного суду м. Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Еталон»), третя особа - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у якому позивачі просили визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови у поверненні грошових коштів, сплачених за договором фінансового лізингу від 04.09.2014 року у розмірі 24 300 грн; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_5 24 300 грн - кошти, сплачені відповідачем за зазначеним договором; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_4 моральну шкоду по 4 500 грн на кожного відповідача.

Позивачі зазначили, що 04.09.2014 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу, відповідно до умов якого ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» взяло на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - автомобіль марки «Nissan Juke» та передати предмет лізингу у користування ОСОБА_4 на строк та на умовах, передбачених договором лізингу. На виконання умов зазначеного договору ОСОБА_5 сплатив авансовий платіж у розмірі 24 300 грн, що складає 10%; вартості автомобіля, а решту грошових коштів необхідно було сплатити після підписання акту прийому-передачі при доставці покупки. Однак, на порушення умов договору фінансового лізингу договору від 04.09.2014 року, в обумовлений договором строк вказаний автомобіль не був переданий ОСОБА_4, у зв'язку з чим договір фінансового лізингу від 04.09.2014 року було розірвано, а відповідач відмовився повернути сплачений ОСОБА_4 авансовий платіж у розмірі 24 300 грн, мотивуючи свою відмову тим, що зазначена сума грошових коштів є комісією за організацію, яка полягала тільки у виготовлені документації. Оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання за договором фінансового лізингу від 04.09.2014 року, посилаючись на несправедливі умови даного договору, на порушення ст.4 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивачі просили дії відповідача визнати неправомірними та повернути їм сплачені грошові кошти у розмірі 24 300 грн та завдану позивачам моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях позивачів у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 25 серпня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просять скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 25 серпня 2015 року, вирішити питання по суті позовних вимог не передаючи справу на новий розгляд.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, ознайомившись із поясненнями скаржників, із запереченнями на касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено, що 04.09.2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та позивачем ОСОБА_4 було укладено договір фінансового лізингу № 001083, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - автомобіль марки «Nissan Juke» та передати предмет лізингу у користування ОСОБА_4 на строк на умовах, передбачених даним договором, позивач ОСОБА_4 за даним договором зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі за умовами договору ( а.с. 15-29).

На виконання умов договору фінансового лізингу №001083 від 04.09.2014 року позивач ОСОБА_4 сплатила платіж у вигляді комісії за організацію, яка полягає у виготовлені документації, у розмірі 24 300 грн, що підтверджено Додатком № 1 до зазначеного договору та чеком № 3134 від 04.09.2014 року (а.с. 27, 34).

08.10.2014 року договір фінансового лізингу №001083 від 04.09.2014 було розірвано, у зв'язку з чим ОСОБА_4 звернулася до відповідача про повернення 24 300 грн, які нею були сплачені як авансовий платіж. ОСОБА_4 було відмовлено у поверненні зазначених грошових коштів, оскільки сплачені грошові кошти - є комісією за організацію, яка відповідно до п.12.11 ст. 12 договору фінансового лізингу №001083 від 04.09.2014 року, яка поверненню не підлягає (а.с. 32-33).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з положень статті 3 ЦК України, ч. 1 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», та з тих обставин, що відповідно до п.12.11 ст.12 договору фінансового лізингу №001083 від 04.09.2014 року, у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору 20% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію, яка полягає у виготовлені документації, не повертається.

Переглядаючи справу апеляційним судом м. Києва за апеляційною скаргою, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції, а також зазначив на доводи апеляційної скарги про недотримання при укладенні оспорюваного договору вимог Закон України «Про фінансовий лізинг» та ч.ч.1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що вони є безпідставними і базуються на власному припущенні та базуються на суб'єктивному тлумаченні умов договору фінансового лізингу та вимог Закону України «Про фінансовий лізинг» та Закону України «Про захист прав споживачів».

Висновки суду першої та апеляційної інстанції є законними та обґрунтованими.

Суд першої та апеляційної інстанції повно встановили фактичні обставини справи, вірно визначилися із характером правовідносин сторін та правовою нормою, яка підлягає до застосування при їх вирішенні.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник» не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо вони всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У договорі фінансового лізингу відсутні обов'язки лізингоодержувача, які спричиняють чи могли спричинити шкоду позивачам. Умови оспорюваного договору погоджені сторонами вільно, є прозорими і відповідають чинному законодавству України та підписані сторонами без будь-яких зауважень.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними при укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір(оферти) і прийняти пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуто ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Доводи касаційної скарги про те, що відповідачем ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості визначеної комісії в розмірі 10% вартості предмета лізингу лише за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору фінансового лізингу чи спричинених на цій стадії виконання договору збитків при його розірванні, що унеможливлюють повернення сплачених грошових коштів, є необґрунтованими, оскільки спростовуються умовами оспорюваного договору та ч.1 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Доводи касаційної скарги висновки судів попередніх інстанцій не спростовують і не дають підстав, визначених ст. 337 ЦПК України, для іх скасування.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Печерського районного суду м.Києва від 02 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 25 серпня 2015 року, відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 02 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 25 серпня 2015 року, відхилити залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Попович

В.М.Коротун

А.В.Маляренко