Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 336/5859/15 Головуючий у 1 інстанції: Дмитрюк О.В.
Провадження № 22-ц/778/6748/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Савченко О.В., суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Запорізької міської Ради, треті особи - Реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції Запорізької області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» про визнання права власності на житловий будинок з господарськими надвірними спорудами за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначила, що вона, починаючи з 1989р. по теперішній час проживає в будинку, розташованому за адресою: м. Запоріжжя, пров. Богатирський, 6 (колишня адреса: вул. Цегельна, 47 та в подальшому - вул. Цегельна, 47с). Згідно з рішенням ЗМР від 17.01.1991 р. № 34 адресу «вул. Цегельна 47с» було змінено на «пров. Богатирський, 6». Факт того, що вона проживала у зазначеному будинку, підтверджений довідкою, виданою головою квартального комітету № 126 Шевченківського району м. Запоріжжя від 21.07.2015р. № 113. Первісним користувачем вказаного будинку була ОСОБА_3, яка побудувала його в 1957р.

22.06.1986р. ОСОБА_3 продала по домашній угоді зазначений будинок ОСОБА_4, а 28.04.1989р. житловий будинок за адресою: м. Запоріжжя, вул. Цегельна, 47с був придбаний у ОСОБА_4 чоловіком позивача - ОСОБА_5 за простим письмовим договором купівлі-продажу, укладеним у присутності голови квартального комітету № 126 по Шевченківському району м. Запоріжжя та свідків. Починаючи з 28.04.1989р. по день смерті ОСОБА_6 проживав у вказаному житловому будинку з надвірними спорудами, добросовісно та безперервно володів та відкрито користувався даним нерухомим майном та земельною ділянкою, доглядав за будинком та утримував його, постійно робив у ньому поточний та капітальний ремонт, на свій розсуд здійснював управління та володіння житловим будинком.

Після смерті чоловіка 17.02.2014р. по цей час вона продовжує проживати у вказаному житловому будинку з надвірними спорудами, та вирішила оформити спадщину на житловий будинок, але в нотаріальній конторі їй усно повідомили, що за життя ОСОБА_5 не зареєстрував право власності на житловий будинок у встановленому законом порядку, що унеможливлює спадкування майна після його смерті. Згідно листа ТОВ «ЗМБТІ» від 17 вере-

сня 2015р. в матеріалах інвентарної справи правовстановлюючі документи на будинок відсу-

тні, тобто в свій час ОСОБА_3 не оформила право власності на побудований нею будинок, а його подальше відчуження здійснювалось лише по домашнім угодам.

Посилаючись на те, що вона мешкала у будинку з 1989р. як дружина набувача будинку ОСОБА_5 разом з ним, а з 17.02.2014р. (дня його смерті) продовжує добросовісно безперервно та відкрито користуватися даним нерухомим майном та земельною ділянкою, доглядає за будинком та утримує його, на свій розсуд здійснює управління та володіння житловим будинком, просила у відповідності ст. 344 ЦК України визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою м. Запоріжжя, пров. Богатирський № 6 в порядку набувальної давності.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його необґрунтованість, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи рішення про відмову у позові, суд виходив з відсутності підстав для набуття ОСОБА_2 права власності на спірний жилий будинок за набувальною давністю, оскільки він є самочинно побудованим.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що будинок збудовано у 1957р., і відповідно до діючого законодавства введення в експлуатацію житлових будинків, які побудовані до 05.08.1992р., не потрібно, а тому суд безпідставно визнав будинок самочинним, пославшись на ст. 376 ЦК України, яка не була чинною на час побудови будинку та на час його придбання її чоловіком ОСОБА_5 Тому просила скасувати рішення суду та задовольнити її позов, визнавши за нею право власності на будинок за набувальною давністю, оскільки відкрите та добросовісне користування будинком почалось з 1989р. та продовжується на теперішній час.

Проте з такими доводами апеляційної скарги погодитись не можна, оскільки вони суперечать матеріалам справи та вимогам норми закону, на підставі якої позивач просила вирішити її спір про набуття права власності на об»єкт нерухомості.

Згідно з частиною 1 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому, добро- совісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю не-законно.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних в кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час,протягом протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Отже, для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

У позовній заяві ОСОБА_2 в обґрунтування позовних вимог про визнання права власності на будинок за набувальною давністю посилається на положення, передбачені статтею 344 ЦК України, а також на ті обставини, що ОСОБА_3 в 1957 р. була виділена земельна ділянка під будівництво будинку, який остання побудувала, але не здійснила його державну реєстрацію, у зв»язку з чим до інших володільцев будинок переходив за домашніми угодами, зокрема, і до чоловіка позивача ОСОБА_5 у 1989р.

Суд дав правильну правову оцінку зазначеним обставинам і обґрунтовано визнав, що на дані правовідносини не поширюються вимоги ст. 344 ЦК України.

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтовану відмову у позові, оскільки будинок законно побудовано у 1957р. забудовником ОСОБА_3, яка не здійснила його державну реєстрацію, але для визнання права власності на нього за набувальною давністю відсутність державної реєстрації не може бути перешкодою, є неприйнятними.

Позивачем у справах про набуття права власності за набувальною давністю є володілець чужого майна. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна.

Судом встановелно, що будинок, який є предметом спору, не введено в експлуатацію та право власності на нього не зареєстровано за будь-якою особою ( а.с. 89).

За матеріалами справи вбачається, що фактично з дня побудови у 1957р. цей будинок вважається самочинним ( а.с. 89, 6061, 73-74), що виключає можливість застосування до цих правовідносин норми закону щодо набувальної давності.

Крім того, позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею попереднього володільця чи користувача і завжди знала, хто є цим володільцем.

Фактично відслідковується, що позивач ОСОБА_2 не вважає себе володільцем чужого майна, оскільки вважає його придбаним на законних підставах за домашньою угодою її чоловіком від попереднього володільця ОСОБА_4, яка також придбала його за домашньою угодою ( а.с. 12-13).

Проте, за вимогами ст. 227 ЦК УРСР, який був чинним на час набуття будинку ОСОБА_5, договір купівлі-продажу житлового будинку має бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність такого договору.

Позивач зазначає усіх попередніх корстувачів цього будинку, якими є ОСОБА_3 і ОСОБА_4, та які, як зазначено в позові, передавали цей будинок за домашніми угодами, тобто за власним волевиявленням, але в незаконний спосіб ( а.с. 12, 13).

Тому для застосування ст. 344 ЦК України в даному випадку відсутні такі критерії як законність об»єкту права власності, володільцем якого вважає себе позивач, а також заволодіння цим об»єктом сталося з волі попереднього володільця, але в незаконний спосіб через угоду, яка у відповідності до вимог ст.ст. 47, 227 ЦК УРСР ( 1963р.) вважається недійсною.

Також за паспортними даними позивача та з довідок квартального комітету № 126 Шевченківського району м. Запоріжжя встановлено, що ані вона, ані її чоловік у будинку № 6 по пров. Богатирському в м. Запоріжжі (раніше вул. Цегельна, 47с), який зазначає як своє з чоловіком ОСОБА_5 місце проживання з 1989р., ніколи не були зареєстровані, будучи зареєстрованими з 1972р. за адресою: м. Запоріжжя. АДРЕСА_1 ( а.с. 5-зворот, 6-8).

Отже, обраний позивачем спосіб захисту права цивільного шляхом визнання права власності за набувальною давністю є помилковим, тому суд дійшов обгрнутованого та законного висновку про відмову у позові.

У відповідності до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишщає без змін рішення суду, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Савченко О.В.

Судді: Кочеткова І.В.

ОСОБА_1