Ухвала іменем україни
16 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЮровської Г.В., суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М., Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 06 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, в якому зазначало, що 27 грудня 2006 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 98МГ/2006, відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді відновлюваної кредитної лінії в розмірі 44 тис. грн зі сплатою відсотків за його використання, з кінцевим терміном повернення 25 грудня 2009 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором

27 грудня 2006 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір застави автотранспорту, відповідно до умов якого предметом застави є автомобіль марки «Ford Siera», 1991 року випуску, легковий універсал-В, № кузова/шасі НОМЕР_1, державний номерний знак

НОМЕР_2. Сторони визначили, що вартість предмета застави складає

24 640 грн.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 умов договору станом на 23 грудня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі

13 945 грн 20 коп., з яких: заборгованість за відсотками - 8 535 грн 63 коп.; заборгованість за пенею - 5 409 грн 57 коп.

На підставі наведеного вище ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 27 грудня 2006 року № 98МГ/2006 в сумі 13 945 грн 20 коп. вилучити у ОСОБА_1 та передати в заклад банку предмет застави - автомобіль «Ford Siera»,

1991 року випуску, легковий універсал-В, № кузова/шасі НОМЕР_1, державний номерний знак НОМЕР_2; комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) автомобіля «Ford Siera», 1991 року випуску, легковий універсал-В,

№ кузова/шасі НОМЕР_1, державний номерний знак

НОМЕР_2; звернути стягнення на предмет застави - вищезазначений автомобіль, що належить на праві власності ОСОБА_1., шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з наданням всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 06 серпня

2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що розмір заборгованості за кредитним договором - 13945 грн 20 коп. - не співмірний з вартістю предмета застави, яка складає 24 640 грн.

Апеляційний суд, скасувавши рішення суду першої інстанції та ухваливши нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено, виходив із того, що наявність судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, а також закінчення строку його дії виключає можливість нарахування відсотків за користування кредитом та штрафу, поза строком дії кредитного договору.

З такими висновками судів попередніх інстанцій не можна повністю погодитись з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 27 грудня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 98МГ/2006. За умовами договору банк надав позичальнику кредит у вигляді поновлюваної кредитної лінії в розмірі 44 000 грн зі сплатою відсотків за його використання, з кінцевим терміном повернення кредиту до 25 грудня 2009 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 27 грудня 2006 року між банком та відповідачем укладено договір застави автотранспорту, автомобіля марки «Ford Siera», 1991 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2. Сторони визначили вартість предмета застави в 24 640 грн.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 вересня 2008 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2., ОСОБА_3 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 25 037 грн 35 коп. (а. с. 69-70).

Рішення суду відповідач виконав частково, зокрема судом встановлено, що залишилася непогашеною заборгованість у розмірі 3 730 грн 73 коп.

Після ухвалення рішення банк продовжував нараховувати відсотки за користування кредитом та пеню, визначивши борг на 23 грудня 2014 року.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 23 вересня 2015 року, у аналогічній справі № 6-1206цс15, згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК Українипозичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК Українипозикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову з тих підстав, що банк після ухвалення рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором солідарно з ОСОБА_2., ОСОБА_3 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк», продовжував нараховувати штрафні санкції, передбачені договором, вищезазначеного не врахував, дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову з цих підстав.

Разом з тим не можна погодитись із висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з тих підстав, що вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості за кредитним договором, оскільки такі висновки є необґрунтованими та суперечать вимогам закону.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодавець) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Застава, як правовий інститут цивільного законодавства виконує забезпечувальну функцію, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-заставодержателю задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна, незалежно від майнового стану боржника і наявності у нього заборгованості перед іншими кредиторами, отже, застава встановлюється для гарантування майнових інтересів кредитора-заставодержателя.

Згідно з ч. 1 ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 590 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 19, 20 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Право звернення стягнення на предмет застави заставодержатель набуває в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Право звернення стягнення на предмет застави законом пов'язується саме з фактом невиконання забезпеченого заставою зобов'язання в момент настання терміну виконання. Вказаний закон не пов'язує можливість звернення стягнення на предмет застави через неспівмірність суми заборгованості та вартості заставленого майна.

Ураховуючи те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК Українищодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 06 серпня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська
Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур В.А. Нагорняк Т.О. Писана