Кодимський районний суд Одеської області
____________________________________________________________________________________________________ Справа № 503/741/15-ц
Провадження №2/503/337/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2015 року м. Кодима Одеської області

Кодимський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Сопільняка О.М.

при секретарі Вдовиченко В.О.

за участі: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кодима Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення з нього без надання іншого житла та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 14 квітня 2015 року звернулась до Кодимського районного суду з зазначеним позовом, в якому просила усунути перешкоди у користуванні належним їй жилим будинком №17-а, розташованим в м.Кодима по вул.Дзержинського, Одеської області, шляхом визнання відповідача ОСОБА_3 втративши право користування цим житлом та виселення з нього без надання іншого житла.

Відповідач ОСОБА_3 04 червня 2015 року звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, в якому у відповідності з вимогами ст.ст.9,64,156,157 Житлового кодексу України просив визнати за ним право користування спірним жилим будинком.

В судовому засіданні позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 (діє на підставі ордера адвоката та угоди про надання правової допомоги) позов підтримали та пояснили, що позивач перебувала у шлюбі з відповідачем з 1988 року по 2015 рік.

Після розірвання шлюбу відповідач ОСОБА_3 продовжує проживати у належному позивачеві будинку, при цьому систематично вживає спиртні напої, вчиняє щодо позивача протиправні дії, приводить до будинку підозрілих осіб, постійно ображає позивача та принижує її людську гідність.

У звязку з цим, з огляду на неможливість подальшого спільного проживання позивача та відповідача в одному помешканні, у відповідності з вимогами ст.116 ЖК України просили свій позов задовольнити, усунувши створені відповідачем перешкоди у користуванні позивачем належним їй жилим будинком обраним ними способом, зокрема шляхом визнання відповідача ОСОБА_3 втратившим право користування цим житлом та його виселення без надання іншого житла. Зустрічний позов ОСОБА_3 не визнали та просили відмовити у його задоволенні, оскільки відповідач не має жодного права використовувати належне позивачеві житло.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 (діє відповідно до ордера адвоката) в судовому засіданні заявленого позивачем ОСОБА_1 позову не визнали, вказавши, що визначених ст.116 ЖК України підстав для його задоволення позивачем не надано.

Натомість свій зустрічний позов просили задовольнити, оскільки відповідач має передбачене законом право користуватись спірним жилим будинком.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані ними письмові докази, суд вважає необхідним у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_3 задовольнити з таких підстав.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини щодо того, що кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 з 27 грудня 1988 року по 02 лютого 2015 року перебували у шлюбі, зареєстрованому відділом РАЦС м.Кодима Одеської області 27 грудня 1988 року, актовий запис №81.

02 лютого 2015 року рішенням Кодимського районного суду шлюб між сторонами розірвано.

Позивач ОСОБА_1 є власником жилого будинку №17-а, розташованого в м.Кодима по ул.Дзержинського Одеської області, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на домоволодіння від 28 листопада 1986 року. Право власності на вказаний будинок позивач ОСОБА_1 набула до укладення шлюбу з відповідачем ОСОБА_3, а тому спірний будинок є її особистою приватною власністю.

Відповідно до ст.ст.316 та 319 ЦК України власник має право володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, а також вимагати усунення перешкод у здійсненні ним цього права (ст.391 ЦК України).

Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім'ї власника квартири, у тому числі і колишні, користуються жилим приміщенням нарівні з власником. Їх право користування жилим приміщенням врегульовано житловим законодавством, згідно з яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.3 ст.9 ЖК України).

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 вселився до спірного житла як член сім»ї позивача ОСОБА_1 (ч.2 ст.64 ЖК України).

Відповідно до ч.3 ст.64 ЖК, якщо такі особи продовжують проживати в займаному жилому будинку надалі, вони мають такі ж права і обвязки, як наймач і члени його сім»ї, оскільки відповідно до ч.3 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно норм Житлового кодексу України виселення може бути добровільним, або здійснюватись в судовому порядку.

Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст.157 ЖКУкраїни, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу.

Так, відповідно до ст.9 та 109 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення, або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.3 ст.47 Конституції України позбавити громадянина житла можна лише на підставі закону за рішенням суду. Виселення без надання жилого приміщення може бути засобом цивільно-правової відповідальності за порушення договору, закону або субєктивних прав інших осіб.

Підставою для задоволення свого позову позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 вказують неможливість подальшого спільного проживання позивача та відповідача в одному помешканні внаслідок вчинення відповідачем протиправних дій відносно позивача, що відповідно до вимог ст.116 ЖК України є підставою для виселення відповідача ОСОБА_3 без надання йому іншого житла.

Згідно зі ст.157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Отже, для застосування цієї правової норми необхідна обовязкова наявність двох умов: а) систематичне порушення правил співжиття, б) вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу. вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» під час вирішення справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, адміністративні комісії виконкомів.

Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сімї на підставі ст.116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правил ЦПК про допустимість засобів доказування факт застосування таких заходів запобігання має підтверджуватися відповідними доказами.

Однак, таких доказів позивачем ОСОБА_1 та її представником до суду не надано.

Зокрема, надані позивачем копії постанов дільничного інспектора міліції Кодимського РВ ГУМВС України в Одеській області №0071123 та №0071122 від 15 грудня 2014 року про притягнення відповідача ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.178 КУпАП (поява у громадському місці у стані алкогольного спяніння) та за ч.1 ст.175-1 КУпАП (куріння у громадському місці) не можуть свідчити про вчинення відповідачем дій, які відповідно до ст.116 ЖК України свідчать про неможливість спільного проживання та є підставою для виселення.

Водночас, таким доказом є спричинення відповідачем ОСОБА_3 15 грудня 2014 року легких тілесних ушкоджень позивачеві ОСОБА_1 (кримінальне провадження №0000775, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16 грудня 2014 року за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, закрите у звязку з примиренням сторін).

Інших доказів, які б свідчили про неможливість спільного проживання сторін до суду не надано. При цьому, не є такими доказами свідчення допитаних судом свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які не надали жодних обєктивних відомостей, які б підтверджували цю обставину.

В той же час, як зазначалось, відповідно до ст.116 ЖК України виселення можливе за наявності двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Однак, судом не встановлено систематичності вчинення відповідачем ОСОБА_3 дій, які б унеможливлювали їх спільне проживання в одному помешканні. Судом також не встановлена і відсутність реакції відповідача на вжиті щодо нього заходи попередження та впливу, позаяк належних і допустимих відомостей про вчинення ним після грудня місяця 2014 року (побиття позивача) будь-яких протиправних дій відносно позивача до суду не надано.

З цих підстав суд вважає необхідним у задоволенні позову ОСОБА_1 про виселення відповідача ОСОБА_3 у відповідності з вимогами ст.116 ЖК України відмовити, позаяк визначених цією нормою правових підстав для виселення відповідача судом не встановлено.

З цих же підстав суд у відповідності з вимогами ст.ст.9,64 та 156 ЖК України вважає необхідним задовольнити зустрічний позов ОСОБА_3 та визнати за ним право користування спірним житлом, яке оспорюється позивачем за первісним позовом ОСОБА_1, позаяк за умови недоведеності наявності підстав для його виселення, він, незважаючи на розірвання шлюбу з позивачем, зберігає за собою право проживати у спірному будинку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.213, 215, 218 ЦПК України, суд-

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення з нього без надання іншого житла відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право користування жилим будинком №17-а, розташованим в м.Кодима по вул.Дзержинського Одеської області, який належить ОСОБА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Одеської області через Кодимський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Сопільняк О.М.