У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів та моральної шкоди, за касаційними скаргами ОСОБА_3 та публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 04 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог на підставі ст. ст. 23, 536, 625, 1048, 1212 ЦК України просила стягнути на свою користь з публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПpивaтБaнк») безпідставно отримані 99 тис. Євро, що еквівалентно 1 618 749 грн 60 коп., стягнути з ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк» 3 % річних, що становить 145 687 грн з урахуванням строку позовної давності з 01 листопада 2010 року до 29 жовтня 2013 року, відсотки за користування чужими грошовими коштами, розраховані відповідно до ст. ст. 536, 1048 ЦК України, в розмірі 762 452 грн 88 коп. та моральну шкоду у розмірі 10 тис. грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона як поручитель за зобов'язаннями ОСОБА_4 у рахунок погашення заборгованості останньої за кредитним договором від 17 червня 2004 року, укладеним з ПАТ КБ «ПриватБанк», який було визнано неукладеним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 23 березня 2007 року, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 03 грудня 2008 року, 30 жовтня 2008 року сплатила до каси ПАТ КБ «ПриватБанк» 100 тис. Євро.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 99 тис. Євро, що еквівалентно 1 618 749 грн 60 коп. - 99 % безпідставно набутих коштів та 3 441 грн судового збору. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 04 березня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 99 тис. Євро, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 09 жовтня 2014 року становить 1 618 749 грн 60 коп. - 99 % суми повернення у натурі безпідставно набутих коштів та судового збору в розмірі 3 441 грн скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 719 444 грн, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 09 жовтня 2014 року, відповідного до якого 1 Євро - 16 грн 351 коп., становить 44 тис. Євро. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення 3 % річних, процентів за користування чужими коштами та моральної шкоди залишено без змін.

У касаційних скаргах ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржені судові рішення. При цьому, ОСОБА_3 просить ухвалити нове рішення про задоволення її позову у повному обсязі, а ПАТ КБ «ПриватБанк» - про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив судам, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Проте зазначеним вимогам ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 17 червня 2004 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредитні кошти у вигляді поновлювальної кредитної лінії у розмірі 45 тис. Євро на строк до 15 червня 2007 року.

17 червня 2004 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_3 був укладений договір поруки, згідно з яким остання поручилася перед кредитором за виконання ОСОБА_4 своїх обов'язків за кредитним договором.

20 липня 2004 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 була укладена додаткова угода до кредитного договору, згідно з якою банк надав позичальникові, з урахуванням його платоспроможності, поновлювальну кредитну лінію в сумі 100 тис. Євро на термін до 15 червня 2007 року зі сплатою 1,42 % місячних.

Також 20 липня 2004 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладена додаткова угода до договору поруки, предметом якої є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ОСОБА_4 своїх обов'язків за кредитним договором у сумі 100 тис. Євро.

Згідно з заявами про видачу готівки від 29 липня 2004 року за підписами ОСОБА_4, які остання не оспорювала, відповідачці видано 40 тис. Євро та 15 тис. Євро (а. с. 86-87).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 грудня 2009 року ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позову про визнання додаткової угоди до кредитного договору недійсною (а. с. 95).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 лютого 2013 року з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 стягнуто 1 тис. Євро як частину безпідставно сплачених коштів на виконання неукладеного кредитного договору від 17 червня 2004 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки кредитний договір від 17 червня 2004 року у судовому порядку було визнано неукладеним, рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 27 лютого 2013 року з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 було стягнуто 1 тис. Євро, як частину безпідставно сплачених останньою на виконання неукладеного кредитного договору коштів, то відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені цими рішеннями, не потребують додаткового доказування при розгляді даної справи, у зв'язку з чим із ПАТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути решту безпідставно набутих коштів у сумі 99 тис. Євро.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 99 000 євро, та ухвалюючи нове рішення, яким з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 стягнуто 719 444 грн, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 09 жовтня 2014 року становить 44 тис. Євро, апеляційний суд зазначив, що оскільки доказів визнання додаткової угоди до кредитного договору, договору поруки та додаткової угоди до нього недійсними або їх розірвання не надано, вимога позивачки про повернення їй 99 тис. Євро, як безпідставно сплачених, підлягає частковому задоволенню в сумі 44 тис. Євро.

Проте погодитись із такими висновками судів не можна.

Так, предметом позову згідно позовних вимог є повернення безпідставно набутого банком майна на підставі ст. ст. 1212, 1213 ЦК України.

Таким майном є грошові кошти у розмірі 100 тис. Євро, які, як зазначила ОСОБА_3, були внесені нею особисто 30 жовтня 2008 року на погашення кредиту, отриманого ОСОБА_4 після того, як договір кредиту був визнаний неукладеним.

Між тим, доказом внесення валютних коштів на рахунок банківської установи може бути лише банківська квитанція.

Пунктом 8 гл. 2 розд. ІІІ Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 5 вересня 2003 року за № 768/8089 (чинної станом на 2008 рік) передбачено, що після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Під час розгляду справи як у суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду справи, представник ПАТ КБ «ПриватБанк» неодноразово заявляв клопотання про витребування доказів, а саме, згаданої вище квитанції від 30 жовтня 2008 року.

На порушення вимог ст. ст. 10, 57-59 ЦПК України суди попередніх інстанцій оригінал вказаного документа не витребували і не дослідили, як видно із змісту судових рішень, надали перевагу і обґрунтували своє рішення, взявши до уваги незавірену копію зазначеної вище квитанції.

При цьому, проігнорували вимоги ст. 64 ЦПК України, якою визначено, що письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

З матеріалів справи вбачається, що ксерокопія зазначеної вище квитанції була надана лише до суду апеляційної інстанції і суд прийняв її як належний доказ у справі, на порушення вимог ч. 2 ст. 185 ЦПК України не перевіривши і не посвідчивши її достовірність в установленому законом порядку.

Заперечуючи проти позову, представник ПАТ КБ «ПриватБанк» висловлював сумніви з приводу достовірності цієї квитанції й 4 рази заявляв клопотання про призначення почеркознавчої експертизи щодо даного документа, проте, порушивши принцип диспозитивності, у задоволенні клопотань суди щоразу відмовляли, пославшись на те, що ця обставина вже встановлювалась судовим рішенням у іншій справі.

Також з ксерокопії вказаної квитанції вбачається, що кошти внесено ОСОБА_3 на погашення кредиту згідно з кредитним договором від 21 червня 2004 року та згідно з договором поруки від 21 червня 2004 року. Між тим, матеріали справи не містять даних про укладення будь-яких договорів у цей день, кредитний договір та договір поруки сторонами датовані 17 червня 2004 року.

На зазначені обставини у порушення вимог ст. с. 212-214, 316 ЦПК України суди уваги не звернули, вказані розбіжності не усунули, що свідчить про неповне встановлення фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до неправильного вирішення спору.

Крім того, загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1, 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених ст. ст. 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Як свідчить аналіз матерiалiв справи, відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, а саме: у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та на виконання договору поруки.

Ураховуючи, що доказів визнання договору поруки, укладеного 17 червня 2004 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, недійсним або розірваним не надано, висновки судів попердніх інстанцій про те, що оспорювана сума вважається отриманою відповідачем безпідставно в розумінні ст. 1212 ЦК України, є помилковими.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не ст. 1212 ЦК України, на яку посилалась позивачка як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Згідно з п. 3 ст. 215 ЦПК України мотивувальна частина рішення повинна містити висновки про встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини; мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення; мотиви, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, застосовує нормативно-правові акти із зазначенням, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду.

Абзацами 1, 5 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

У цій частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Однак рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам, встановленим до змісту судового рішення, адже у ньому взагалі не міститься обґрунтування щодо задоволення вимог позивачки, суд лише обмежився переліком судових рішень у спорах між сторонами. Апеляційний суд також зазначені порушення процесуального закону не усунув.

З огляду на допущені судами попередніх інстанцій порушень норм матеріального та процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин справи, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 04 березня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик