Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/1487/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2015 року м.Черкаси

Придніпровський районний суд м.Черкаси в складі:

Головуючого судді: Михальченко Ю.В.

при секретарях: Гордієнко О.А., Сушковій С.В., Євтушенко М.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщені Придніпровського районного суду м.Черкаси цивільну справу за позовом: ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: орган опіки та піклування Черкаської міської ради про позбавлення батьківських прав та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: орган опіки та піклування Черкаської міської ради про відібрання малолітньої дитини від третіх осіб,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Придніпровського районного суду м.Черкаси з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, мотивуючи свій позов наступним. Він є батьком відповідачки ОСОБА_2 В 2010 році дочка народила дитину ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження. У віці 1 місяць у дитини була виявлена катаракта обох очей. Були проведені операції по видаленню кришталиків після чого дитині було рекомендоване носіння м'яких лінз. До шести місяців дочка спільно з бабусею доглядала за дитиною. Потім вона влаштувалася спочатку на неофіційну роботу, а згодом - касиром в магазин «Сільпо»; з грудня 2011 року працювала в школі. В цей період вона почала приділяти все менше і менше часу та уваги вихованню сина, а з початку 2013 року майже повністю переклала обов'язки по догляду за дитиною на нього з бабусею (могла прийти в нетверезому стані, а інколи і взагалі не ночувала вдома). Коли він з дружиною почав примушувати дочку приділяти більше уваги вихованню сина, вона взагалі з 01 липня 2013 року пішла з дому, залишивши дитину в них. З цього часу вона взагалі перестала цікавитися життям і станом здоров'я сина. Матеріально не допомагала, дитину не забезпечувала, виплати аліментів отримувала і привласнювала. За цей час вона лише декілька разів відвідувала сина (з грудня 2013 три рази) що підтверджують акти опитування сусідів. Лікуванням і доглядом за дотриманням рекомендацій лікарів займалася бабуся. В зв'язку з неналежним виконанням своїх батьківських обов'язків ОСОБА_2, він з дружиною неодноразово звертався в кримінальну міліцію, де щодо відповідачки були застосовані адміністративні міри. В жовтні 2013 року дружина зверталася в органи опіки і піклування з клопотанням позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. В результаті отримали відмову в зв'язку з недостатністю доказів та були взяті під соціальний супровід. Після повторного розгляду справи на Комісії у справах прав дитини в березні 2013 року соціальний супровід було знято і рекомендовано вирішувати питання у суді, оскільки вони відмовилися віддати онука дочці. Дочку з цього часу взяли під соціальний супровід. Батько неповнолітнього ОСОБА_3 не приймав участі в догляді і вихованні сина. В лютому 2011 року за рішенням суду з батька стягуються аліменти, які з липня 2013 року на утримання дитини не використовувалися. В 2012 році за рішенням суду батька було позбавлено батьківських прав. Весь час, з часу свого народження, дитина проживає з дідусем і бабусею. Всі перераховані вище обставини свідчать про невиконання відповідачкою ОСОБА_2 своїх материнських обов'язків, закріплених частиною 1-3 ст. 150 Сімейного кодексу України. Зазначені дії відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України є підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно ОСОБА_3 у зв'язку з ухиленням від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

На підставі вищезгаданого, керуючись ч. 5 ст. 19, ч. 1 - 3 ст. 150, ч. 4 ст. 155, ч. 2 ст. 157, п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України і ст. 118, 119, 120 Цивільного процесуального кодексу України, просить позбавити відповідачку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьківських прав щодо її малолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2. Встановити опіку над малолітнім ОСОБА_3, визнавши його, ОСОБА_1 та його дружину ОСОБА_4, опікунами. Судові витрати покласти на відповідачку.

В подальшому, 08.06.2015 року, подав клопотання про залишення без розгляду частини позовних вимог, щодо встановлення опіки над малолітнім ОСОБА_3, визнавши його, ОСОБА_1 та його дружину ОСОБА_4, опікунами.

ОСОБА_2 звернулась до Придніпровського районного суду м.Черкаси з позовом до ОСОБА_1 про відібрання малолітньої дитини від третіх осіб, мотивуючи свій позов наступним. Вона, ОСОБА_2, 1986 року народження, є біологічною матір'ю малолітнього ОСОБА_3, 2010 року народження, про даний факт свідчить відповідний актовий запис у книзі реєстрації народжень, свідоцтво про народження серія НОМЕР_1.

У літку 2013 року між нею та її біологічними батьками - ОСОБА_4 (мати) та ОСОБА_1 (батьком), стався конфлікт, оскільки вони проживали спільно, вона була змушена покинути своє місце проживання. Певний час, у неї не було постійного місця проживання і роботи, тому свого сина - ОСОБА_3, 2010 року народження, за спільною згодою залишила тимчасово проживати у батьків. На підставі даного конфлікту, у відповідача виникла особиста неприязнь відносно неї, через що ОСОБА_1 та ОСОБА_4, почали чинити їй перешкоди у здійснені її батьківських прав, відносно малолітнього сина.

Перешкоджання насамперед полягають у тому, що Відповідач утримує її сина та відмовляється передати їй дитину. Головним аргументом такої поведінки, на думку ОСОБА_1, є неналежне виконання нею батьківських обов'язків, хоча підтвердження даного факту відсутні. ОСОБА_1 всіма можливими методами, намагається обмежити її спілкування з сином, що є абсолютно неприпустимим та неправомірним, від таких дій ОСОБА_1, страждає дитина.

З метою повернути власного сина, та налагодити стосунки з матір'ю, вона звернулась за допомогою до органу опіки та піклування Черкаської міської ради та Черкаського міського центру соціальних служб для сім'ї дітей та молоді. Але Відповідач не бажає іти на компроміс та вирішувати конфлікт мирним шляхом.

У зв'язку з тривалим конфліктом, неодноразово питання щодо нашої родини виносилось на засідання комісії з захисту прав дитини, протоколи комісії від 18.02.2015 року № 5, від 18.02.2015 року № 3, та рішення від 19.03.2014 року. Під час засіданнь комісії, було з'ясовано всі обставини справи та заслухано думку кожної із сторін. Вона ніколи не знімала з себе відповідальності по виконанню батьківських обов'язків, вона любить свого сина та не мала на меті відмовлятись від нього. На даний час, вона орендує хороше житло, акт обстеження умов проживання додається. Нею створені всі умови для проживання і виховання дитини. Також, на даний час, вона працевлаштована та має стабільний дохід, що дає їй можливість утримувати сина.

На її думку, ОСОБА_1, бажає позбавити її батьківських прав маючи на меті на сам перед корисний умисел, а саме отримувати державну допомогу як опікун малолітнього ОСОБА_3

Відповідно до викладеного вище та ст. 151, ст. 163, ст. 9 Конвенції ООН «Про права дитини» ратифіковано Постановою ВР № 789-ХІІ від 27.02.91, просить постановити рішення про відібрання малолітнього ОСОБА_3, 2010 року народження, у ОСОБА_1 та передати на виховання їй, як законному представнику інтересів.

Ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси від 12.05.2015 року зустрічний позов ОСОБА_6 об»єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_7 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, зустрічні позовні вимоги не визнали. Надали пояснення аналогічні викладеним в первісному позові.

Відповідачка ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала в повному обсязі, зустрічні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.

Представник органу опки та піклування ОСОБА_8 просила в задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов просила задовольнити.

Прокурор Потапенко А.В. позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволенні позовних вимог повністю посилаючись на те, що відповідно до вимог 164 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав тільки за певних чітко зазначених підстав.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9, вказала, що тривалий час знає родину ОСОБА_2. Онуку виховує бабуся, маму дитини ніколи не бачила. Зазначила, що бабуся дуже гарно піклується про дитину. ОСОБА_3 хвора дитина і потребує особливого догляду.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10, вказала ОСОБА_2 десь до року сина ним займалась, а потім зникла. З того часу вихованням дитини займається бабуся, дитина доглянута чистенька. ОСОБА_3 потребує особливо догляду, оскільки з народження має хворобу очей. Зазначила, що при розмові з ОСОБА_3, він вказував, що мама до нього не приходить та не цікавиться його життям.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11, вказала що ОСОБА_2 покинула дитину на бабусю та дідуся. Вихованням дитини не займається. Ніколи не бачила, щоб ОСОБА_2 гралась з дитиною чи спілкувалась. Один раз, ОСОБА_2 приходила з міліцією, щоб забрати сина. На запитання куди вона забире дитину, вказувала, що куди небуть тільки, щоб не тут залишався. Вказала, що дитину не можна забирати від бабусі, бо такої любові та турботи мати дитині не може дати. Зазначила, що при розмові з ОСОБА_3, він вказував, що мама його покинула і не приходить до нього.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12, вказала вихованням дитини займається бабуся з дідусем. Маму ОСОБА_2 не бачила. Зазначила, що ОСОБА_2 не живе та приходить до дитини. Здоров»ям дитини займається бабуся.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4, вказала в 2010 році дочка народила дитину ОСОБА_3. У віці 1 місяць у дитини була виявлена катаракта обох очей. Були проведені операції по видаленню кришталиків після чого дитині було рекомендоване носіння м'яких лінз. До шести місяців дочка спільно з нею доглядала за дитиною. Потім донька влаштувалася спочатку на неофіційну роботу, а згодом - касиром в магазин «Сільпо»; з грудня 2011 року працювала в школі. В цей період вона почала приділяти все менше і менше часу та уваги вихованню сина, а з початку 2013 року майже повністю переклала обов'язки по догляду за дитиною на неї. Вкаазала, що донька могла прийти в нетверезому стані, а інколи і взагалі не ночувала вдома. Коли вона з чоловіком почали примушувати дочку приділяти більше уваги вихованню сина, вона взагалі з серпня 2013 року пішла з дому, залишивши дитину в них. З цього часу вона взагалі перестала цікавитися життям і станом здоров'я сина. Матеріально не допомагає, дитину не забезпечує, отримані аліменти від батька дитини використовує на свої потреби. За цей час вона лише декілька разів відвідувала сина. Лікуванням і доглядом займається особисто вона. В зв'язку з неналежним виконанням своїх батьківських обов'язків ОСОБА_2, вона неодноразово зверталась в кримінальну міліцію, де щодо відповідачки були застосовані адміністративні міри. Також неодноразово зверталася в органи опіки і піклування з клопотанням про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, після цього були взяті під соціальний супровід. Всі перераховані вище обставини свідчать про невиконання відповідачкою ОСОБА_2 своїх материнських обов'язків, а тому є підстави для для позбавлення материнських прав.

Заслухавши пояснення сторін, думку прокурора та представника органу опіки та піклування, допитавши свідків та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають до задоволення , виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З аналізу вказаних норм вбачається, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відповідно суд, при розгляді справи по суті спору повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно до положень ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_2, яке видане 12 липня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Придніпровському району міста Черкаси Черкаського міського управління юстиції - ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2, батьки: батько - ОСОБА_14, мати - ОСОБА_2.

Батько дитини, ОСОБА_14, відповідно до рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 09.04.2012 року позбавлений батьківських прав щодо сина - ОСОБА_3.

В судовому засіданні встановлено, що починаючи з серпня 2013 року мати дитини, ОСОБА_2, не займається належним чином вихованням дитини. Дитина з народження проживає разом з бабусею, ОСОБА_4, та дідусем, ОСОБА_1, за адресою: АДРЕСА_1.

11.10.2013 року до органу опіки та піклування м. Черкаси звернулася ОСОБА_4, щодо надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2. Заявниця діяла в інтересах малолітнього онука ОСОБА_3, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2.

За інформацією Черкаського міського центру соціальних служб для сім"ї, дітей та молоді (далі ЧМЦСССДМ) встановлено, що в родині ОСОБА_3 існує певний конфлікт через непорозуміння між дорослими членами родини, а зокрема бабусею ОСОБА_4 та донькою ОСОБА_2 Громадянка ОСОБА_2 стверджує, що через конфлікти з матір'ю, вона позбавлена можливості опікуватися дитиною.

19.03.2014 року на засіданні Комісії розглянуто питання щодо ухилення громадянки ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню та утриманню малолітнього сина ОСОБА_3.

25.03.2014 року працівниками служби у справах дітей та ЧМЦСССДМ обстежено умови проживання громадянки ОСОБА_2 та з'ясовано, що остання проживає в орендованому житлі, умови проживання задовільні, в житлі є можливість виділити для малолітнього окремий куточок для навчання та відпочинку.

Малолітній ОСОБА_3 неодноразово перебував на лікуванні в Спеціалізованій лікарні «ОХМАТДИТ» у зв'язку з афакією обох очей, вторинною катарактою обох очей. Відповідно до медичних документів дитину для огляду в лікарню привозила лише бабуся.

06.02.2015 року до служби у справах дітей звернулися громадяни ОСОБА_4 та ОСОБА_1, які надали документи про те, що протягом 2013-2014 років, громадянка ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по лікуванню малолітнього, свідомо ухиляється від спілкування з дитиною, не бере участі у вихованні сина та не надає матеріальної допомоги на утримання дитини.

18.02.2015 року на засіданні Комісії, повторно розглядалася заява ОСОБА_1 та ОСОБА_4 щодо ухилення їх доньки ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до малолітнього ОСОБА_3.

Рішенням Комісії ОСОБА_1 та ОСОБА_4 рекомендовано налагодити відносини з донькою та добровільно, в інтересах малолітнього, вирішити питання щодо повернення дитини матері.

16.03.2015 року відбулася координаційна нарада за участю керівників структурних підрозділів та установ, дотичних до роботи з дітьми, на якій розглянуте питання щодо ситуації, яка склалася та для захисту прав та законних інтересів малолітнього ОСОБА_3. Громадяни ОСОБА_4 та ОСОБА_1 неодноразово нарікали на те, що мати ОСОБА_2 не може забезпечити повноцінного лікування та виховання малолітнього ОСОБА_3, що вони мають більше досвіду, а тому заперечують проти передачі дитини на виховання матері.

23.04.2015 року було проведено інспектування умов проживання громадянки ОСОБА_2, що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 та встановлено, що матір'ю створені належні умови для повноцінного розвитку малолітнього ОСОБА_3.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування від 25.05.2015 року №224/30-03-03, виконавчий комітет Черкаської міської ради, як орган опіки та піклування, вважає за недоцільне позбавляти громадянку ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітнього ОСОБА_3, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позбавлення батьківських прав є одним із заходів сімейно- правової відповідальності, яка настає при винній поведінці батьків (одного з батьків) на підставах і у порядку, передбачених законом. Воно не тільки спрямоване на захист прав та інтересів дитини, а й породжує настання невигідних для батьків (одного з батьків), позбавлених батьківських прав, наслідків. Позбавлення батьківських прав можливе лише щодо дітей, які не досягли 18 років або не набули достроково дієздатності у зв'язку з укладенням шлюбу. Це ж саме зазначено в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зі змінами внесеними відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 19.12.2008 року.

Однак при цьому батьки позбавляються батьківських прав і на майбутнє, тобто й після досягнення дітьми, щодо яких вони позбавлені цих прав, повноліття.

Згідно частини 1 ст.164 СК України, встановлює вичерпний перелік підстав позбавлення батьків батьківських прав. Згідно з нею мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини;

жорстоко поводяться з дитиною;

є хронічними алкоголіками або наркоманами;

вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Пленум Верховного Суду України у п. 25 своєї постанови "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" роз'яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків дістає вияв у тому, що вони не турбуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання та підготовку до самостійного життя. Під зловживанням батьківськими правами треба розуміти використання їх на шкоду інтересам дитини, наприклад, схиляння її до жебрацтва, створення перешкод у навчанні, передбаченому рішенням суду спілкуванні з дитиною. Жорстоке поводження з дитиною може діставати вияв у фізичному або психічному насильстві, застосуванні неприпустимих методів виховання, приниження людської гідності дитини тощо.

В абзаці першому п. 25 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України підкреслено, що позбавлення батьківських прав є надзвичайним заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов'язки. Тому питання про його застосування може бути вирішене судом лише після повного, всебічного й об'єктивного з'ясування ним обставин справи і характеру ставлення батьків до дітей.

У зазначеній постанові (третій абзац п. 26) увага судів звертається на те, що, оскільки позбавлення батьківських прав є надзвичайним заходом, суд може у виняткових випадках при доведеній винності поведінки батьків і з урахуванням її характеру та особи батьків, а також інших конкретних обставин відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих осіб батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням матір'ю, батьком батьківських обов'язків. За наявності зазначених обставин він може також вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передання її органу опіки та піклування, якщо цього вимагають її інтереси. При цьому суд не має права вирішувати питання про те, до якого конкретного закладу має передати дитину орган опіки та піклування. Вимога про позбавлення батьківських прав розглядається лише у судовому порядку.

Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав на підставах, передбачених пунктами 2, 4 і 5 ч. 1 коментованої статті, лише у разі досягнення ними повноліття.

Батьки можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або щодо когось із них.

Згідно з п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року №3 позбавлення батьківських прав /тобто, прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін./ що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому , питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, малолітня дитина не повинна крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Переважне право батьків перед іншими особами на особисте виховання дитини, на те, щоб малолітня дитина проживала з ними закріплено і в положеннях ст.ст.151, 160, 163 СК України. Законом ( ст. 170 СК України) передбачено, що у батьків або одного з них суд може відібрати дитину лише у випадках, передбачених п.п.2-5 ч.1 ст.164 СК України, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її житя, здоров"я і морального виховання.

Частиною 2 ст.163 СК України передбачено, що саме батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Частиною 3 ст.163 СК України передбачено, що суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.

В ході розгляду справи встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 22.10.2013 року та 14.10.2014 року притягувалась до адміністративної відповідальності (ч.1 та ч2 ст.184 КупАП) за неналежне виконання свої материнських обов»язків по відношенню до сина.

До кримінальної відповідальності за ст. 166 Кримінального кодексу України, ОСОБА_2, не притягувалась.

Починаючи з серпня 2013 року ОСОБА_2 самоусунулась від виконання материнських обов»язків. Суд вважає довединим протиправність дій ОСОБА_2, але з урахуванням її характеризуючих даних, а також можливість виправлення своїх дій, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, попередивши останню про необхідність зміни ставлення до виховання дитини, з покладенням на орган опіки та піклування контролю за виконанням матір'ю батьківських обов'язків.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 про відібрання дитини, суд зазначає наступне. Судом не встановлено жодних фактів того, що залишення дитини разом з бабусею та дідусем є небезпечним для її життя, здоров"я і морального виховання, тобто, які б давали підстави для відібрання його від останніх. Навпаки, ОСОБА_1 позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, матеріально забезпечений, має постійне житло, де створено належні умови для проживання дитини.

В супереч ст.57-60 ЦПК України, ОСОБА_2 не надала суду жодного належного та допустимого доказу, що вона матеріально забезпечена, має постійне місце роботи, на законних підставах орендує житло. Враховуючи, що малолітній ОСОБА_3, з народження проживає в квартирі ОСОБА_1 та ОСОБА_4, має прихильність до них, гарні матеріально-побутові умови, суд вважає за необхідне відмовити у відібранні малолітнього і переданні на виховання матері.

Відповідно до ч.5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо вирішення спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

ОСОБА_2 не надала суду письмового висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини.

При вирішенні спору, суд враховує думку також представників органу опіки та піклування виконкому Черкаської міської ради та прокурора, щодо недоцільності позбавлення батьківських прав.

На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: орган опіки та піклування Черкаської міської ради про позбавлення батьківських прав та зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: орган опіки та піклування Черкаської міської ради про відібрання малолітньої дитини від третіх осіб

На підставі викладеного та керуючись Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, ст.ст.19,150,160,162,163,164,165,171,257 СК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», зі змінами внесеними відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 19.12.2008 року, ст.ст.10,57-60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: орган опіки та піклування Черкаської міської ради про позбавлення батьківських прав та зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: орган опіки та піклування Черкаської міської ради про відібрання малолітньої дитини від третіх осіб - відмовити в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст.209 п.3 ЦПК України повний текст виготовлено 31 липня 2015 року.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано апеляційному суду Черкаської області через Придніпровський районний суд м.Черкаси протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий Ю.В.Михальченко