АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 22-ц/796/5502/2015 головуючий у 1-й інстанції: Грегуль О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Соколової В.В., Поливач Л.Д.

при секретарі: Бугай О.О.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, третя особа: служба у справах дітей Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, про виселення, за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулось до суду із зазначеним позовом обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 18 липня 2005 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № KIG0GК0083711М, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати відповідачу кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії для купівлі житлової трьохкімнатної квартири в розмірі 29000 доларів США строком до 18 липня 2025 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в порядку та строки, встановлені договором. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, в цей же день між сторонами було укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_1 передав банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 83,50 кв. м., житловою площею 46,60 кв. м. Заочним рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 9 вересня 2011 року звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ "ПриватБанк". Позивач вказує, що після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житлове приміщення протягом місяця з дня отримання такої вимоги.

Посилаючись на викладене та керуючись ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ст. 109 ЖК України, позивач просив суд виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі АДРЕСА_1 яка була предметом іпотеки.

Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2014 року у задоволенні позову ПАТ КБ "ПриватБанк" відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ПАТ КБ "ПриватБанк", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Скаржник зазначає, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на те, що позивачем не дотримано вимоги ст. 40 Закону України "Про іпотеку" щодо вручення іпотекодавцю вимоги про добровільне звільнення помешкання протягом 30 днів з дня отримання такої вимоги, однак погодитися з таким висновком не можна, виходячи з наступного. По-перше, оскаржуване рішення було ухвалено в заочному порядку, відповідач в судові засідання не з'являвся, будь-яких заперечень та доказів на підтвердження того, що вимогу банку про звільнення квартири він не отримував, суду не надав. Отже, факт отримання ним вказаної вимоги не спростований. По-друге, у даному випадку має місце звернення стягнення у судовому порядку, а тому вимоги закону про направлення мешканцям письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення не стосується виселення мешканців на підставі рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки з одночасним виселенням мешканців, а стосується позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки.

Особи, які беруть участь у справі, в суд апеляційної інстанції не з'явилися. З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що 18 липня 2005 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № KIG0GК0083711М, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати відповідачу кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії для купівлі житлової трьохкімнатної квартири в розмірі 29000 доларів США строком до 18 липня 2025 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в порядку та строки, встановлені договором.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, в цей же день між сторонами було укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_1 передав банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 83,50 кв. м., житловою площею 46,60 кв. м.

Відповідно до п. 6 договору іпотеки предмет іпотеки буде належати іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 18 липня 2005 року за реєстровим № 7674.

Заочним рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 9 вересня 2011 року позов ПАТ КБ "ПриватБанк" до ПАТ "Акцент-Банк", ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_1, шляхом продажу вказаної квартири ПАТ КБ "ПриватБанк" з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також надання ПАТ КБ "ПриватБанк" всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

7 квітня 2014 року банком на адресу відповідача було направлено письмову вимогу про добровільне звільнення квартири АДРЕСА_1 разом з усіма незареєстрованими у предметі іпотеки членами сім'ї та іншими мешканцями (а. с. 10-11).

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ "ПриватБанк", суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено виконання вимог ст. 40 Закону України "Про іпотеку" щодо вручення відповідачу, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, письмової вимоги про добровільне виселення із займаного житлового приміщення, яке є предметом іпотеки.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України "Про іпотеку" (далі - Закон).

Згідно із частиною третьою статті 33 цього Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 вказаного Закону.

Так, згідно з ч. 2 ст. 39 Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутись з таким позовом окремо.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України "Про іпотеку", так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Саме до цього зводяться правові висновки, зроблені Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15) та постанові від 24 червня 2015 року (справа № 6-447цс15), які відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

За таких обставин оскільки в іпотеку було передано квартиру, яка була придбана за рахунок отримання кредитних коштів, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для задоволення позову ПАТ КБ "ПриватБанк" про виселення без надання іншого постійного жилого приміщення немає.

Зазначеним обставинам, які безпосередньо стосуються предмета даного спору, судом першої інстанції не надано належної правової оцінки, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення про відмову у задоволенні позову з підстав невиконання позивачем вимог ст. 40 Закону України "Про іпотеку" щодо вручення відповідачу, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, письмової вимоги про добровільне виселення із займаного жилого приміщення.

Ураховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити частково.

Заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2014 року скасувати і ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: В.В. Соколова

Л.Д.Поливач