АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Мараєва Н.Є
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2015 р. колегія суддів судової палати в цивільних справах

Апеляційного суду м.Києва в складі :

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Андрієнко А.М., Заришняк Г.М.

При секретарі - Гарматюк О.Д.

Розглянули у відкритому судовому засіданні в м.Києві

Цивільну справу за апеляційною скаргою апеляційною скаргою

представника ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 липня 2015 р.

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про стягнення боргу

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., пояснення осіб, які з»явилися, перевіривши

матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В с т а н о в и л а :

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 липня 2015 р.частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, а саме : стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в сумі 3079,89 дол. США, що за курсом НБУ станом на час постановлення рішення становить 67973,17 грн. та судовий збір; в іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить це рішення скасувати в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог, іпостановити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, що суд неповно з»ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, року, відповідач отримав у борг від позивача грошові кошти в сумі 3000,00 доларів США та зобов'язався повернути кошти до 28.06.2014 р., що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою від 28.05.2014 р. (копія, а.с.6).

Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики між позивачем та відповідачем укладений в письмовій формі у вигляді боргової розписки.

Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено судом, у визначений договором позики строк, відповідач суми боргу не повернув.

За такиих обставин, суд правильно вважав, що вимоги позивача про стягнення з відповідача позиченої суми коштів є обгрунтованими.

Згідно ч.2 ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи встановлені судом обставини щодо неповернення відповідачем отриманих у позику коштів та зазначених вище норм чинного законодавства України, суд дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача суми неповернутого боргу та 3% річних від простроченої суми боргу за період з 29.06.2014 р. по 18.05.2015 р. є обгрунтованими, і перевіривши правильність здійснення позивачем розрахунку 3% річних у сумі 79,89 доларів США, дійшов висновку про задоволення таких вимог позивача з урахуванням положень ст.ст. 192, 533, 524 ЦК України.

Що стосується стягнення з відповідача інфляційних нарахувань на суму боргу, то суд правильно вважав, що ці вимоги не підлягають задоволенню, тому, у їх задоволенні слід відмовити, як таких, що не ґрунтуються на вимогах закону, т.я. він може застосовуватися до національної валюти - гривні (Закон № 1282-ХІІ).

Тобто, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому, норми ч.2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні.

Також, відповідно до ст.ст. 23, 1167 ЦК України суд обгрунтовано вважав, що не підлягають задоволенню і вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди, оскільки, ні нормами чинного законодавства України, які встановлюють відповідальність за порушення зобов'язання за договором, укладеним договором позики у вигляді боргової розписки не передбачають такого правового наслідку порушення зобов'язань за договором як відшкодування моральної шкоди, що відповідно до ст.611 ЦК України, відшкодування моральної шкоди в разі невиконання зобов'язання допускається, якщо такі наслідки передбачені законом або договором.

Відповідно до ч.2 п.6 ст.79, ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Що стосується стягнення судових витрат, то суд також обґрунтовано дійшов висновку про часткове задоволення вимог про відшкодування судових витрат, оскільки, відшкодуванню по даній справі підлягають судові витрати в сумі 661,34 грн., відповідно до частини задоволених позовних вимог. Суд також правильно вважав, що інші вимоги, в т.ч. про стягнення витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають, т.я. не підтверджені належними доказами.

Крім того, у зв»язку із неодноразовою неявкою відповідача в судові засідання апеляційного суду та відсутністю даних про отримання ним судових повідомлень, позивачем були понесені витрати у зв»язку із публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача, вартість якого згідно наданої суду квитанції становить 420,00 грн.

Тому, судова колегія вважає, що вимоги представника позивача про стягнення з відповідача цієї суми підлягають задоволенню.

За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку щодо часткового задоволення позову.

Згідно ст.60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом повно з»ясовано обставини справи, дана належна оцінка доказам.

Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - відхилити, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27.07.2015 р. - залишити без змін.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 витрати, пов»язані з публікацією у пресі оголошення про виклик відповідача до суду в сумі 420 грн.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :