АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2015 року. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Усика Г.І.

суддів - Пікуль А.А., Соколової В.В.

при секретарі - Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 23 листопада 2015 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

На обґрунтування своїх вимог зазначав, що 20.05.2012 р. між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якої він позичив відповідачеві 16 000,00 доларів США, які той зобов'язався повернути до 20.11.2012 р.

В 2015 р. ОСОБА_2 повернув йому лише 1 000,00 доларів США, а тому просив стягнути з відповідачанеповернуту йому суму боргу в розмірі 15 000,00 доларів США та відшкодувати судові витрати.

23.11.2015 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, у якій просив суд накласти арешту на 1/3 частку АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 на праві власності та заборонити ОСОБА_2 відчужувати будь-яким шляхом належне йому на праві власності рухоме та нерухоме майно, в межах ціни позову - 344 905,91 грн., посилаючись на те, що відповідач відмовився добровільно виконати зобов'язання щодо повернення боргу за договором позики та що, він може відчужити все своє майно до набрання рішенням суду законної сили, що може утруднити чи зробити неможливим його виконання в майбутньому.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23.11.2015 р. у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просив скасувати зазначену ухвалу та постановити нову ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову, посилаючись на необґрунтованість висновків суду першої інстанції та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Справа № 755/20227/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/17024/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Бартащук Л.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Усик Г.І.
Зазначав, що відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд не урахував, що ОСОБА_2 не повертає борг більше ніж три роки, його поведінка свідчить про злісне ухилення від виконання взятих на себе зобов'язань за договором позики, у зв'язку з чим існує загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, а накладений арешт в кримінальній справі на майно лише доводить існування підстав для задоволення заяви.

Вважав, що законодавством не обмежується накладення арешту на майно в порядку забезпечення цивільного позову, якщо на це майно вже накладено арешт в кримінальній справі.

Крім того, зазначав, що судом взагалі не розглянуто вимогу позивача щодо заборони відповідачу відчужувати будь-яким шляхом належне йому на праві власності рухоме та нерухоме майно в межах ціни позову 344 905,91 грн.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 просив задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній підстав.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи був повідомлений.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч.3 ст.151 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст.152 ЦПК України позов забезпечується, зокрема у спосіб накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб, а також забороною вчиняти певні дії.

Згідно роз'яснень, викладених у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції правильно виходив з того, що на належну відповідачу 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 вже накладений арешт постановою СК ГУ МВС України у м. Києві від 26.08.2009 р. у кримінальній справі № 20-2748, і інформація про зняття вказаного обтяження відсутня, будь-яких даних про наявність у відповідача іншого майна суду не надано.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у спосіб накладення арешту на майно та заборони відповідачу відчужувати будь-яким способом належне йому на праві власності рухоме та нерухоме майно, суд першої обґрунтовано керувався тим, що доводи позивача про те, що у відповідача наявна можливість відчужити належне йому на праві власності майно, що призведе до утруднення чи зробить неможливим виконання можливого рішення суду, є непереконливими.

Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому відсутні підстави для її задоволення.

Керуючись ст.ст. 151, 152, 154, 303, 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 23 листопада 2015 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Судді: