Справа № 308/5164/13-ц
У Х В А Л А

Іменем України

18 грудня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі :

головуючої : Готри Т.Ю.,

суддів : Леска В.В., Кондора Р.Ю.,

при секретарі : Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу її представника ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 09 вересня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання трудового договору розірваним, про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, заборгованість з оплати надурочних робіт, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсацію втрати доходів, вихідну допомогу, моральну шкоду та зобовязання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и л а :

У березні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 11 листопада 2010 року вона працювала у приватного підприємця ОСОБА_3 в кафе «Талісман» на посаді кухаря.

21.01.2011 року між нею та відповідачем було укладено трудовий договір, відповідно до якого вона виконувала обовязки кухаря, а відповідач ОСОБА_3 зобовязаний був сплачувати їй заробітну плату, не меншу за законодавчо встановлену мінімальну заробітну плату. Однак, в порушення вимог ст.115 КЗпП України та п.3 трудового договору від 21.01.2011 року відповідач ОСОБА_3 за період з січня 2012 року по жовтень 2012 року жодного разу не виплатив їй заробітну плату, а лише покривав борги попереднього року, пояснюючи такі свої дії відсутністю коштів і обіцяв розрахуватися в майбутньому. Натомість, кожний місяць відповідач намагався під погрозою звільнення змусити її підписатися у відомостях про отримання заробітної плати, але оскільки вона таку не отримувала, то і підписуватись у відомостях відмовлялася.

Крім цього, за весь час її роботи на посаді кухаря в кафе «Талісман», тобто за період з 21.01.2011 року по 14.10.2012 року їй в порушення вимог статей 74, 75, 79 КЗпП України та п.6 трудового договору жодного разу не надавалася щорічна оплачувана відпустка та не виплачувалися лікарняні.

04.10.2012 року вона написала заяву ПП ОСОБА_3 про звільнення її з роботи з 15.10.2012 року у звязку з порушенням законодавства про працю, а саме невиплату заробітної плати. 09.10.2012 року написала заяву про надіслання їй трудової книжки за адресою, зазначеною у заяві, після чого неодноразово приходила до відповідача за остаточним розрахунком, який запропонував їй отримати кошти не в повній сумі, а лише частково і розписатися за всі борги по зарплаті. До цього часу відповідач з нею так і не розрахувався, що призвело до порушення її трудових прав і завдало значної моральної шкоди.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачка ОСОБА_1 в порядку, передбаченому ч.2 ст.31 ЦПК України, збільшила позовні вимоги і просила :

1. Визнати трудовий договір від 21.01.2011 року, укладений між ОСОБА_1 і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, розірваним 15.10.2012 року з підстав, передбачених ч.3 ст.38 КЗпП України;

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 :

- заборгованість по заробітній платі та лікарняних в розмірі 10311 грн.;

- компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1578 грн.;

- заборгованість з оплати надурочних робіт в розмірі 11302,12 грн.;

- середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 15.10.2012 року по день фактичного розрахунку;

- компенсацію втрати доходів у звязку з порушенням строків їх виплати (інфляційні втрати частини доходів з усіх належних коштів, які підлягали виплаті станом на 15.10.2012 року в розмірі 23191,12 грн., в тому числі заборгованість по заробітній платі та лікарняним, компенсацію за невикористані відпустки, заборгованість з оплати надурочних робіт) за період з 15.10.2012 року по день фактичного розрахунку;

- вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 3306,24 грн.;

- моральну шкоду в розмірі 4000 грн.

3. Зобов»язати фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 вчинити всі необхідні дії для звільнення ОСОБА_1 від дати 15.10.2012 року за власним бажанням у звязку з невиконанням трудового законодавства роботодавцем (ст..38 ч.3 КЗпП України).

4. Зобов»язати фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 видати ОСОБА_1 належно оформлену трудову книжку з записом про її звільнення 15.10.2012 року за власним бажанням у звязку з невиконанням трудового законодавства роботодавцем (ст..38 ч.3 КЗпП України).

5. Стягнути судові витрати в розмірі 145 грн. сплаченого судового збору та 32116 грн. витрат на правову допомогу адвоката.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 вересня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У апеляційних скаргах позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 просять скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

У судовому засіданні ОСОБА_2 апеляційні скарги підтримав.

Представник відповідача ОСОБА_4 апеляційні скарги не визнав, просив такі відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з»явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому їх неявка згідно ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем ОСОБА_3, фізичною особою субєктом підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму працівників, на підставі укладеного між нею і відповідачем трудового договору від 21.01.2011 року, відповідно до якого ОСОБА_1 виконувала обовязки кухаря, а відповідач ОСОБА_3 зобовязався оплачувати її працю у розмірі мінімальної заробітної плати 941,00 грн. на місяць, розмір якої визначається за згодою сторін, але не нижче за законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати. Вказаний трудовий договір зареєстрований в Ужгородському міському центрі зайнятості 21.01.2011 року за №187, про що у трудову книжку позивачки зроблено відповідний трудовий запис (т.1 а.с.10).

04 жовтня 2012 року позивачка ОСОБА_1 надіслала відповідачу заяву про звільнення її з роботи на підставі ст.39 КЗпП України з 15.10.2012 року у звязку з порушенням ОСОБА_3 законодавства про працю, а саме невиплатою їй заробітної плати (т.1 а.с.11).

В уточненій позовній заяві позивачка просила визнати трудовий договір від 21.01.2011 року, укладений між нею і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, розірваним 15.10.2012 року з підстав, передбачених ч.3 ст.38 КЗпП України.

Відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Як на доказ порушення відповідачем законодавства про працю, а саме невиплату їй заробітної плати, позивачка посилається на ОСОБА_5 перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування щодо фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 №07-02-003/0882 від 28.11.2012 року (т.1 а.с.132-135) та листи Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області від 27.06.2012 р. №01-13/1167 та від 20.08.2013 р. №01-13/1554 (т.1 а.с.136-137), з яких слідує, що під час проведення перевірки додержання законодавства про працю у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 за зверненням ОСОБА_1, службовими особами установи виявлено порушення положень ст.94 КЗпП України та ст.1 Закону України «Про оплату праці» в частині незабезпечення належним чином виплати заробітної плати ОСОБА_1 за період з січня по жовтень 2012 року. А також на постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 лютого 2012 року, якою ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ч.1 ст.41 КУпАП та накладено на нього дисциплінарне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. (т.1 а.с.139).

Проте, вказані докази не стверджують порушення відповідачем ОСОБА_3 законодавства про працю, оскільки постановою апеляційного суду Закарпатської області від 08.05.2013 року постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 лютого 2012 року скасовано, а провадження у справі закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП. У даній постанові, яка є чинною, зазначено, що фактичних даних, які вказували б на порушення ОСОБА_3 вимог законодавства про працю щодо виплати заробітної плати ОСОБА_1 матеріали справи не містять, документи у підтвердження цього не долучені. А наявні в справі докази не доводять в діяннях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.41 КУпАП, так як заробітна плата ОСОБА_1 за січень-жовтень 2012 року нараховувалась та виплачувалась, але остання від підпису про отримання такої у відомостях відмовлялась, що стверджується матеріалами адміністративної справи (т.1 а.с.78-79).

Відповідно ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, вина відповідача ОСОБА_3 у порушенні ним вимог законодавства про працю є недоведеною.

Згідно ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази, в розумінні вимог ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження вини відповідача ОСОБА_3 та порушення ним вимог трудового законодавства, зокрема щодо невиплати позивачці ОСОБА_1В, заробітної плати за період з січня 2012 року по жовтень 2012 року.

Позивачка ОСОБА_1 стверджувала, що їй у 2012 році не виплачувалася заробітна плата, а лише покривалися борги за минулий період, а саме за 2011 рік. Однак, матеріали справи не містять доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідач перед позивачкою мав якусь заборгованість по заробітній платі за 2011 рік. Наявність такої заборгованості спростовується поясненнями свідків ОСОБА_6, яка нараховувала і виплачувала позивачці заробітну плату, та ОСОБА_5 (бармена), який стверджував регулярну виплату працівникам кафе «Талісман» заробітної плати, і заперечував наявність будь-якої заборгованості з її виплати. Так, вказані свідки ствердили, що ОСОБА_1 кожного тижня, кожну зміну отримувала гроші в сумі 100, 200, 300 або 400 гривень. Випадків про підписання документів щодо отримання зарплати і невиплати такої не було.

Скоріш навпаки виплата проводилась, однак ОСОБА_1 відмовлялася підписуватись, казала, що їй треба підняти зарплату.

З матеріалів справи слідує, що позивачка у 2012 році отримувала заробітну плату, однак розписатися про це у відомостях про нарахування та виплату їй заробітної плати відмовлялася, що стверджується наявними у матеріалах справи актами, та її власноручно написаною звіркою за травень 2012 року (т.1 а.с.88-115, т.2 а.с.44). Виплата заробітної плати ОСОБА_1 підтверджується також і сплатою з цього приводу обовязкових платежів, нарахувань податку на заробітну плату та сплата внесків до Пенсійного фонду, що стверджується матеріалами справи.

Оскільки доводи позивачки про невиплату їй відповідачем заробітної плати за період з січня 2012 року по жовтень 2012 року є суперечливими і не підтверджені належними доказами, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог позивачки про розірвання трудового договору на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України і про стягнення з ОСОБА_3 на її користь заборгованість по заробітній платі та лікарняних в розмірі 10311 грн..

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач після отримання заяви ОСОБА_1 від 04.10.2012 року про звільнення її з роботи з 15.10.2012 року неодноразово надсилав їй рекомендованим листом повідомлення про те, щоб вона з»явилась на роботу для проведення з нею повного розрахунку по зарплаті разом з трудовою книжкою для упорядкування трудових відносин ( т.1 а.с.82-85).

Однак, позивачка, якій відповідачем було запропоновано отримати кошти не в повній сумі, як нею зазначено у позовній заяві, відмовилася отримати такі, що вказує на виконання відповідачем вимог ст.116 КЗпП України, в тому числі і щодо виплати позивачці неоспорюваної ним суми, а тому суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відмову ОСОБА_1 у вимогах про стягнення з ОСОБА_3 на її користь :

- компенсації за невикористану відпустку в розмірі 1578 грн.;

- середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 15.10.2012 року по день фактичного розрахунку;

- компенсацію втрати доходів у звязку з порушенням строків їх виплати (інфляційні втрати частини доходів з усіх належних коштів, які підлягали виплаті станом на 15.10.2012 року в розмірі 23191,12 грн., в тому числі заборгованість по заробітній платі та лікарняним, компенсацію за невикористані відпустки, заборгованість з оплати надурочних робіт) за період з 15.10.2012 року по день фактичного розрахунку;

- вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 3306,24 грн.;

- моральну шкоду в розмірі 4000 грн.

- зобов»язати фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 вчинити всі необхідні дії для звільнення ОСОБА_1 від дати 15.10.2012 року за власним бажанням у звязку з невиконанням трудового законодавства роботодавцем (ст.38 ч.3 КЗпП України);

- зобов»язати фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 видати ОСОБА_1 належно оформлену трудову книжку з записом про її звільнення 15.10.2012 року за власним бажанням у звязку з невиконанням трудового законодавства роботодавцем (ст.38 ч.3 КЗпП України). А також у вимогах про стягнення з відповідача на її користь заборгованість з оплати надурочних робіт в розмірі 11302,12 грн., за їх недоведеністю.

Посилання у апеляційних скаргах на те, що відповідач ОСОБА_3 до цього часу так і не видав позивачці трудову книжку, не заслуговують на увагу, оскільки п.2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. №58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. №110 передбачено, що трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб субєктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, повязану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників. Доказів наявності у відповідача трудової книжки позивачки матеріали справи не містять. А тому суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відмову позивачці у вимогах про зобовязання відповідача видати їй належно оформлену трудову книжку.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у відповідності до ст.308 ЦПК України підлягає залишенню без зміни, а апеляційні скарги позивача та її представника відхиленню, оскільки рішення постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу її представника ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 09 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча :

Судді :