Справа № 132/2833/15-ц
Провадження № 2/132/999/15
РІШЕННЯ

Іменем України

21.12.2015 Калинівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Павленко І.В.

при секретарі Жовті С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Калинівка справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, ОСОБА_5, Реєстраційної служби Калинівського районного управління юстиції, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_6 сільська рада Калинівського району Вінницької області про визнання недійсними наказів, договорів оренди землі та скасування рішення про реєстрацію договорів оренди землі, суд-

В С Т А Н О В И В:

Позивачі в позові вказують, що ОСОБА_1 (дошлюбне ОСОБА_7) ОСОБА_8 з 1985 року по 2002 рік працювала в КСП «Україна», яке було реорганізовано в СТОВ «Україна» с. Лемешівка на різних роботах.

Указом Президента України №720/95 від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», передбачено паювання сільськогосподарських колективних підприємств, з подальшою передачею земельних ділянок у власність членів цих підприємств в умовних кадастрових гектарах.

Її помилково не було внесено в списки членів колишнього КСП «Україна» с. Лемешівка на одержання сертифікату на право на земельну частку (пай).

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 26 грудня 2005 року ОСОБА_6 сільську раду Калинівського району Вінницької області зобовязано включити ОСОБА_7 до додаткових списків членів колишнього КСП «Україна» с. Лемешівка на одержання сертифікату на право на земельну частку (пай) як помилкову пропущену.

Рішенням 19 сесії 4 скликання ОСОБА_6 сільської ради Калинівського району Вінницької області від 26 січня 2006 року ОСОБА_7 включено до додаткових списків на право на земельну частку (пай).

Розпорядженням Калинівської районної державної адміністрації Вінницької області № 132 від 14 квітня 2006 року «Про надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки та складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку ОСОБА_7 пропущеній в списку додатку до державного акту на право колективної власності членів реформованого колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» с. Лемешівка» було вирішено: надати у власність ОСОБА_7 земельну ділянку в розмірі земельної частки (паю) загальною площею 3,17 умовних кадастрових гектари за рахунок орних земель резервного фонду на території ОСОБА_6 сільської ради; надати дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки та складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку громадянці ОСОБА_7; громадянці ОСОБА_7 замовити в землевпорядній організації (ліцензіаті) виготовлення технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки та складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку.

Відповідно до пункту 16 Перехідних положень Земельного кодексу України, громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю.

Згідно частини 1 статті 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації.

Таким чином, розпорядження Калинівської районної державної адміністрації Вінницької області № 132 від 14 квітня 2006 року є підставою для виділення ОСОБА_1 земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

ОСОБА_1, керуючись пунктами 8, 16 Перехідних положень Земельного кодексу України, звернулась до Відділу Держгеокадастру у Калинівському районі Вінницької області, з метою отримання графічних матеріалів щодо місця розташування земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності за рахунок земель резервного фонду або запасу ОСОБА_6 сільської ради, для виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) в розмірі 3,17 умовних кадастрових гектари на території ОСОБА_6 сільської ради. Проте, отримала відповідь начальника Відділу Держгеокадастру у Калинівському районі Вінницької області про відмову у видачі викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, оскільки землі запасу та резервного фонду, за рахунок яких надано ОСОБА_1 у власність земельну частку (пай) загальною площею 3,17 умовних кадастрових гектари на території ОСОБА_6 сільської ради (поблизу с.Лемешівка), в подальшому передано в оренду громадянину ОСОБА_9 та ОСОБА_5 для ведення фермерського господарства.

ОСОБА_2 на момент паювання КСП «Україна» с. Лемешівка працювала в соціальній сфері (кухарем в ОСОБА_6 ЗОШ), а тому не отримала земельної частки (паю). З огляду на те, що пунктом 7 Указу Президента України № 720/95 від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» установлено, що створюваний під час передачі земель у колективну власність резервний фонд використовується для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі… ОСОБА_2, керуючись статтями 116, 118, 121, 122 Земельного кодексу України, також звернулась до Відділу Держгеокадастру у Калинівському районі Вінницької області з метою отримання графічних матеріалів щодо місця розташування земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності за рахунок земель резервного фонду або запасу ОСОБА_6 сільської ради, для подальшого отримання у власність земельної ділянки площею до 2-х га., для ведення особистого селянського господарства.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4, також звернулись до Відділу Держгеокадастру у Калинівському районі Вінницької області, з метою отримання графічних матеріалів щодо місця розташування земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності за рахунок земель резервного фонду або запасу ОСОБА_6 сільської ради, для подальшого отримання у власність земельної ділянки площею до 2-х га., для ведення особистого селянського господарства.

Проте, Відділом Держгеокадстру у Калинівському районі Вінницької області відмовлено позивачам у наданні викопіювання з кадастрової карти (плану) або інших графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, оскільки відсутні вільні землі запасу та резервного фонду на території ОСОБА_6 сільської ради, так як передані Головним управлінням Держземагентства у Вінницькій області (правонаступником прав та обовязків якого є Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області згідно постанови Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015р. № 5) в довгострокову оренду, зокрема, ОСОБА_5, 99,6863 га., з них 45,0796 га. рілля, 54,6067 га. пасовища, а також 10,2713 га. пасовище, строком на 25 років на підставі наказу Головного управління Держземагентства у Вінницькій області № ВН/:01:000/000001665 від 06.12.2013 року «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою», наказу Головного управління Держземагентства у Вінницькій області № 2-1752/15-14-СГ від 03.07.2014року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду», договору оренди землі № 430 від 08.07.2014 року, який зареєстрований 28.07.2014 року, індексний № 24823792 Реєстраційною службою Калинівського районного управління юстиції Вінницької області; договору оренди землі № 431 від 08.07.2014 року, який зареєстрований 28.07.2014 року індексний № 24825915 Реєстраційною службою Калинівського районного управління юстиції Вінницької області.

Вважають, що наказ Головного управління Держземагентства у Вінницькій області №ВН/:01:000/000001665 від 06.12.2013 року «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою», наказ Головного управління Держземагентства у Вінницькій області № 2-1752/15-14-СГ від 03.07.2014 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду», договір оренди землі № 430 від 08.07.2014 року, який зареєстрований 28.07.2014 року індексний № 24823792 Реєстраційною службою Калинівського районного управління юстиції Вінницької області, договір оренди землі № 431 від 08.07.2014 року, який зареєстрований 28.07.2014 року індексний № 24825915 Реєстраційною службою Калинівського районного управління юстиції Вінницької області є недійсними, оскільки ними протиправно позбавлено їх права на землю, у спосіб, який суперечить Конституції та законам України.

Згідно статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Тому позивачі звернулися в суд з даним позовом.

В судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_10, що діє на підставі довіреностей, позовні вимоги підтримав, з мотивів наведнених у позові та письмових поясненнях.

Представник відповідача ОСОБА_5- адвокат ОСОБА_11 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Суду пояснив, що його довіритель звернувся із заявою до управління Держземагенства про надання йому в оренду строком на 25 років земельної ділянки для створення фермерського господарства. В 2014 році було виготовлено проект із землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду ОСОБА_5 для ведення фермерського господарства із земель запасу на території ОСОБА_6 сільської ради Калинівського району, видано наказ про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду та згодом укладено договори оренди землі між Головним управлінням Держземагенства у Вінницькій області та ОСОБА_5 Тому вважає, що управління Держземагенства діяло в межах закону і будь-яким чином права позивачів не порушувало.

Представник Реєстраційної служби Калинівського районного управління юстиції Вінницької області в судове засідання не зявився, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Представник Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області на підставі довіреності ОСОБА_12 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, мотивуючи тим, що управління Держземагенства у Вінницькій області, вирішуючи питання виділення землі ОСОБА_5, діяло в межах чинного законодавства України.

Представник третьої особи, без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_6 сільської ради Калинівського району Вінницької області в судове засідання також не зявився, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Заслухавши пояснення представника позивачів, представника відповідача ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_11, представника Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області ОСОБА_12, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_7, яке змінено на підставі свідоцтва про шлюб серії І-АМ № 033899, виданого 11.07.2007 року ОСОБА_6 сільською радою Калинівського району Вінницької області (а.с.141) ОСОБА_8 з 1985 року по 2002 рік працювала в КСП «Україна», яке було реорганізовано в СТОВ «Україна» с. Лемешівка Калинівського району Вінницької області на різних роботах.

Указом Президента України №720/95 від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», передбачено паювання сільськогосподарських колективних підприємств, з подальшою передачею земельних ділянок у власність членів цих підприємств в умовних кадастрових гектарах.

Позивачку ОСОБА_1 помилково не було внесено в списки членів колишнього КСП «Україна» с.Лемешівка Калинівського району Вінницької області на одержання сертифікату на право на земельну частку (пай).

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 26 грудня 2005 року ОСОБА_6 сільську раду Калинівського району Вінницької області зобовязано включити ОСОБА_7 до додаткових списків членів колишнього КСП «Україна» с. Лемешівка на одержання сертифікату на право на земельну частку (пай) як помилкову пропущену (а.с.21-22).

Рішенням 19 сесії 4 скликання ОСОБА_6 сільської ради Калинівського району Вінницької області від 26 січня 2006 року ОСОБА_7 включено до додаткових списків на право на земельну частку (пай).

Розпорядженням Калинівської районної державної адміністрації Вінницької області № 132 від 14 квітня 2006 року «Про надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки та складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку ОСОБА_7 пропущеній в списку додатку до державного акту на право колективної власності членів реформованого колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» с. Лемешівка» було вирішено: надати у власність ОСОБА_7 земельну ділянку в розмірі земельної частки (паю) загальною площею 3,17 умовних кадастрових гектари за рахунок орних земель резервного фонду на території ОСОБА_6 сільської ради; дати дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки та складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку громадянці ОСОБА_7; громадянці ОСОБА_7 замовити в землевпорядній організації (ліцензіаті) виготовлення технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки та складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (а.с.23).

Відповідно до пункту 16 Перехідних положень Земельного кодексу України, громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю.

Згідно частини 1 статті 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації.

Таким чином, розпорядження Калинівської районної державної адміністрації Вінницької області № 132 від 14 квітня 2006 року є підставою для виділення ОСОБА_1 земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

В розумінні частини 5 статті 25 Земельного кодексу України громадяни, мають гарантоване право одержати свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості).

Відповідно до пункту «ґ» частини 1 статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Частиною 2 пункту 8 Перехідних положень Земельного кодексу України, установлено, що члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств та працівники державних і комунальних закладів освіти, культури та охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонери з їх числа, які на час набрання чинності цим Кодексом не приватизували земельні ділянки шляхом оформлення права на земельну частку (пай), мають право на їх приватизацію в порядку, встановленому статтями 25 та 118 цього Кодексу.

Так, ОСОБА_2, як працівник соціальної сфери має переважне право на отримання у власність або користування земель резервного фонду або земель запасу на території ОСОБА_6 сільської ради, оскільки пунктом 7 Указу Президента України № 720/95 від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», регламентовано, що створюваний під час передачі земель у колективну власність резервний фонд використовується для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі…

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 також не реалізували свого права на отримання у власність (приватизацію) земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства площею не більше 2-х га., незважаючи на те, що таке право гарантоване статтею 116 ЗК України.

А тому, позивачка ОСОБА_1, керуючись пунктами 8, 16 Перехідних положень Земельного кодексу України звернулась до Відділу Держгеокадастру у Калинівському районі Вінницької області, з метою отримання графічних матеріалів щодо місця розташування земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності за рахунок земель резервного фонду або запасу ОСОБА_6 сільської ради, для виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) в розмірі 3,17 умовних кадастрових гектари на території ОСОБА_6 сільської ради. Проте, згідно відповіді начальника Відділу Держгеокадастру у Калинівському районі Вінницької області позивачці ОСОБА_1 було відмовлено у видачі викопіювання з кадастрової карти (плану) або інших графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, оскільки землі запасу та резервного фонду, за рахунок яких надано ОСОБА_1 у власність земельну частку (пай) загальною площею 3,17 умовних кадастрових гектари на території ОСОБА_6 сільської ради (поблизу с.Лемешівка), в подальшому передано в оренду громадянину ОСОБА_9 та ОСОБА_5, для ведення фермерського господарства (а.с.33).

Позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 також звернулись до Відділу Держгеокадастру у Калинівському районі Вінницької області, з метою отримання графічних матеріалів щодо місця розташування земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності за рахунок земель резервного фонду або запасу ОСОБА_6 сільської ради, для подальшого отримання у власність земельної ділянки площею до 2-х га, для ведення особистого селянського господарства. Проте, відділом Держгеокадстру у Калинівському районі Вінницької області їм також відмовлено у наданні викопіювання з кадастрової карти (плану) або інших графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, оскільки відсутні вільні землі запасу та резервного фонду на території ОСОБА_6 сільської ради, так як передані Головним управлінням Держземагентства у Вінницькій області (правонаступником прав та обовязків якого є Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області згідно постанови Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015р. № 5) в довгострокову оренду, зокрема, ОСОБА_5, 99,6863 га., з них 45,0796 га. рілля, 54,6067 га. пасовища, а також 10, 2713 га. пасовище, строком на 25 років, на підставі наказу Головного управління Держземагентства у Вінницькій області № ВН/:01:000/000001665 від 06.12.2013 року «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою», наказу Головного управління Держземагентства у Вінницькій області № 2-1752/15-14-СГ від 03.07.2014року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду», договору оренди землі № 430 від 08.07.2014 року, який зареєстрований 28.07.2014 року, індексний № 24823792 Реєстраційною службою Калинівського районного управління юстиції Вінницької області; договору оренди землі № 431 від 08.07.2014 року, який зареєстрований 28.07.2014 року індексний № 24825915 Реєстраційною службою Калинівського районного управління юстиції Вінницької області.

ОСОБА_2 не відмовлялась від свого переважного права на отримання у власність земельної ділянки та не надавала згоди на передачу в оренду ОСОБА_5 земельних ділянок, які передані Головним управлінням Держземагентства у Вінницькій області згідно наказів № ВН/:01:000/000001665 від 06.12.2013р., № 2-1752/15-14-СГ від 03.07.2014 року та договорів оренди землі № 430 від 08.07.2014р., № 431 від 08.07.2014р.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 також не реалізували свого права на отримання у власність (приватизацію) земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства площею не більше 2-х га., незважаючи на те, що таке право гарантоване статтею 116 ЗК України. При цьому, накази Головного управління Держземагентства у Вінницькій області № ВН/:01:000/000001665 від 06.12.2013 року, № 2-1752/15-14-СГ від 03.07.2014 року та договори оренди землі № 430 від 08.07.2014 року, № 431 від 08.07.2014 року, фактично позбавляють ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 можливості отримати у власність земельну ділянку сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства площею не більше 2,0 га.

Згідно частини 2, пункту «в» частини 3 статті 116 Земельного кодексу України, набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Частиною 6, 7 статті 118 ЗК України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Пунктом «б» частини 1 статті 121 ЗК України регламентовано, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Згідно частини 4 статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до частини 3 статті 50 ЗУ «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають: викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки).

На підставі наказів Головного управління Держземагентства у Вінницькій області № ВН/:01:000/000001665 від 06.12.2013 року, № 2-1752/15-14-СГ від 03.07.2014 року, договорів оренди землі № 430 від 08.07.2014 року, № 431 від 08.07.2014 року, передано в оренду ОСОБА_5, в тому числі земельну ділянку в розмірі земельної частки (паю) загальною площею 3,17 умовних кадастрових гектари, яка була надана у власність ОСОБА_1 на підставі розпорядження Калинівської районної державної адміністрації Вінницької області № 132 від 14 квітня 2006 року.

Таким чином, прийняття наказів Головним управлінням Держземагентства у Вінницькій області № ВН/:01:000/000001665 від 06.12.2013 року, № 2-1752/15-14-СГ від 03.07.2014 року та укладення договорів оренди землі № 430 від 08.07.2014 року, № 431 від 08.07.2014 року, є фактично незаконним припиненням права власності на земельну частку (пай) ОСОБА_1, що грубо суперечить конституційному принципу непорушності права власності (ст. 41 Конституції України) виходячи з наступного.

Так, статтею 140 Земельного кодексу України визначено вичерпний перелік підстав припинення права власності на землю, а саме: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Проте, жодна із підстав визначена ст. 140 ЗК України не мала місця, а від того припинення права власності на земельну частку (пай) ОСОБА_1 є протиправним.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року № 6-71цс12, перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку визначений ст. 140 Земельного кодексу України і є вичерпним.

У відповідності до частини 1 статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 26.09.2012 року по справі № 6-103цс12, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України).

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Слід зауважити, що прийняття наказів Головним управління Держземагентства у Вінницькій області № ВН/:01:000/000001665 від 06.12.2013 року, № 2-1752/15-14-СГ від 03.07.2014 року та укладення договорів оренди землі № 430 від 08.07.2014року, № 431 від 08.07.2014року, відбулось із грубим порушенням закону.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання надання земельних ділянок державної або комунальної власності в оренду для створення фермерських господарств регулюється Земельним кодексом України та Законом України "Про фермерське господарство".

Відповідно до частин 1, 2 статті 1 Закону України "Про фермерське господарство" фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім'ї, відповідно до закону.

Частиною 1 статті 7 Закону України "Про фермерське господарство" передбачено, що для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. У заяві зазначаються бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.

Проте, як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_5 не обґрунтував розмірів вищевказаних земельних ділянок з урахуванням можливостей її обробітку, не обґрунтував необхідність отримання таких великих площ земельних ділянок та не зазначив при цьому самі перспективи діяльності фермерського господарства, у звязку з чим підстав для надання в користування земельних ділянок не було.

Згідно копії трудової книжки (а.с.102) ОСОБА_5 було прийнято на роботу 02 вересня 2013 року на посаду інженера з механізації сільського господарства ФГ «КАІЛ». Однак, суд критично оцінює той факт, що ОСОБА_5, пропрацювавши 2 місяці та 6 днів інженером з механізації, не маючи аграрної освіти, отримав досвід роботи у сільському господарстві.

Вищевказане свідчить, що ОСОБА_5 станом на 08.11.2013 р. не мав досвіду роботи у сільському господарстві, а тому йому було безпідставно передано в оренду земельні ділянки, оскільки він не входить до субєктного складу осіб, які взагалі мають право на отримання землі для ведення фермерського господарства, відповідно до ч. 1 ст.7 Закону України "Про фермерське господарство".

Крім того, згідно висновку відділу Держземагентства у Калинівському району від 03.03.2014 року №24 про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_5 для ведення фермерського господарства на території ОСОБА_6 сільської ради Калинівського району на підставі наказу Головного управління Держземагентства у Вінницькій області від 06.12.2013 року №ВН/:01:000/000001665 передано в користування пасовища площею 54,6067 га. та 10,2713 га., в той час як ОСОБА_5 у заяві від 08 листопада 2013 р. вказував, що йому необхідно земельна ділянка для вирощування зернових та технічних культур, а не випасання ВРХ, овець, кіз тощо (а.с.76).

Суд вважає, що Головне управління Держземагентства у Вінницькій області спірними наказами, а саме: наказ №ВН/:000/000001665 від 06.12.2013 року «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» та наказ № 2-1752/15-14-СГ від 03.07.2014 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду», фактично надало ОСОБА_5 право змінити цільовий вид використання землі з сінокосіння та випасання худоби на ведення фермерського господарства без будь-яких підстав на це та з порушення вимог земельного законодавства, зокрема ст. ст. 19 - 21, 31, 33 - 37 ЗК України.

На підтвердження вказаних обставин, у технічній документації містяться витяг з державної статистичної звітності форми 6-зем (а.с.104), із змісту якої вбачається, що запитувані ОСОБА_5 земельні ділянки, за видом сільськогосподарських угідь відносяться до сіножатей та пасовищ.

У свою чергу, віднесення певних земель до відповідного виду угідь здійснюється на підставі правил встановлених ГОСТ «Землі. Терміни та визначення» № 26640-85», відповідно до змісту яких, сінокосами та пасовищем є земельні ділянки, які систематично використовуються для сінокосіння та випасання худоби відповідно.

Тобто, на момент надання спірних наказів, земельним ділянкам встановлено їх вид цільового використання, передбачений ст.34 ЗК України для сінокосіння та випасання худоби. Натомість, фермерське господарство відповідно до ст. 31 та ст. 20 ЗК України є іншим, окремим видом цільового використання землі.

Згідно п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод в користуванні ними тощо), суд має перевірити законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювання рішення про його недійсність.

Частиною 7 статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» визначено, що земельні ділянки надаються громадянам для ведення фермерського господарства єдиним масивом з розташованими на них водними джерелами та лісовими угіддями, наближеними до існуючих шляхів, електро - і радіотелефонних мереж, газо - і водопостачальних систем та інших видів інженерної інфраструктури.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що при зверненні ОСОБА_5 до управління Дердземагентства у Вінницькій області про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою та надання земельних ділянок в оренду було порушено вимоги ч.ч 1,7 статті 7 ЗУ «Про фермерське господарство», оскільки земельні ділянки передавались ОСОБА_5 для ведення фермерського господарства не єдиним масивом, а складаються із окремих земельних ділянок, які розташовані на території Калинівського району Вінницької області, а саме: на території ОСОБА_6 сільської ради, Комунарівської сільської ради, Лісоволисіївської сільської ради, Жигалівської сільської ради. Також, не було обґрунтовано надання даних земельних ділянок в оренду з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства.

За таких підстав накази Головного управління Держземагенства у Вінницькій області №ВН/:000/000001665 від 06.12.2013 року «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» та № 2-1752/15-14-СГ від 03.07.2014 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду» необхідно визнати недійсними як такі, що видані в порушення ч.ч 1,7 статті 7 ЗУ «Про фермерське господарство».

Крім того, статтею 19 ЗК України закріплено такі категорії земель: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; а також землі промисловості, транспорту, звязку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії згідно з частиною першою статті 20 ЗК України здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Кожна категорія земель має узагальнене цільове призначення, що визначає специфіку її особливого правового режиму.

Так, земельні ділянки, віднесені до однієї категорії, можуть використовуватися за різними видами цільового призначення.

Землями сільськогосподарського призначення згідно з частиною першою статті 22 ЗК України визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

У свою чергу відповідно до частини третьої статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, зокрема, можуть передаватися у власність та надаватися у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Статтями 31, 33-37 цього Кодексу встановлений правовий режим видів використання сільськогосподарських земель.

Так, згідно зі статтею 33 ЗК України громадяни можуть мати на праві власності та орендувати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства. Використання земель особистого селянського господарства здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про особисте селянське господарство» особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства.

Натомість, правовий режим земельних ділянок для ведення фермерського господарства визначається статтею 31 ЗК України, відповідно до частини першої якої встановлено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Відповідно до частини другої цієї статті громадяни - члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю).

Різний правовий режим земель, що відводяться для ведення особистого селянського господарства (ведення товарного сільськогосподарського виробництва), та земель, що відводяться для фермерського господарства, додатково підтверджується положеннями статті 122 ЗК, якою встановлено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, які також обумовлені особливостями кожного виду використання земельної ділянки.

При цьому абзац другий частини п'ятої статті 20 ЗК України встановлює обов'язок власників використовувати землі зазначеної категорії виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37 цього Кодексу.

Отже, відповідно до закріпленого принципу раціонального використання та охорони земель земельні ділянки (частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування з визначеними щодо неї правами) сільськогосподарського призначення підлягають використанню виключно відповідно до видів їх використання, які відповідають їх цільовому призначенню.

Стаття 1 Закону України «Про землеустрій» містить визначення поняття «цільове призначення земельної ділянки», згідно з яким це є її використання за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Цільове призначення земельних ділянок, які надані громадянам, юридичним особам у власність чи постійне користування, зазначається в державних актах на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою. З цією метою до форми бланків зазначених державних актів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 квітня 2002 року № 449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» введена графа «цільове призначення ».

Таким чином, цільове призначення конкретної земельної ділянки фіксується у рішенні уповноваженого органу про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що зміна виду використання земельної ділянки в межах її цільового призначення можлива, але виходячи з принципу ЗК України щодо раціонального використання та охорони земель, зміна виду використання землі в межах її цільового призначення повинна проводитися у порядку, встановленому для зміни цього цільового призначення землі.

Земельний кодекс України передбачає зміну цільового призначення землі органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проект землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів для ведення фермерського господарства.

Згідно з частиною третьою статті 20 ЗК України зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за ініціативою власників.

Обов'язковою умовою дотримання встановленої процедури зміни цільового призначення земельної ділянки є складання або перепогодження (у випадку якщо зміні цільового призначення підлягає вся земельна ділянка, а не її частина) проекту відведення земельної ділянки з місцевими органами виконавчої влади (районним (міським) органом земельних ресурсів, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом містобудування й архітектури та охорони культурної спадщини), а також підлягає державній землевпорядній експертизі.

Встановлення та зміна цільового призначення земельних ділянок може здійснюватись виключно відповідно до вимог закону та у встановленому порядку, порушення якого має наслідком скасування таких розпоряджень (стаття 21 ЗК України).

Отже, зміна виду цільового призначення (використання) земельної ділянки сільськогосподарського призначення, встановленого законодавством та конкретизованого уповноваженим органом державної влади у рішенні про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку, потребує обов'язкового дотримання механізму такої зміни.

Відповідно до пункту 6, 8 Постанови Кабінету Міністрів України № 502 від 11 квітня 2002р. «Про затвердження Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб» проект відведення земельної ділянки погоджується або перепогоджується з органом земельних ресурсів, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини, а також підлягає державній землевпорядній експертизі, після якої замовник подає проектні матеріали відповідно до сільської, селищної, міської ради або до районної держадміністрації для прийняття рішення. Районна держадміністрація розглядає подані проектні матеріали та приймає рішення про зміну цільоваго призначення земельної ділянки, яка знаходиться за межами населеного пункту, якщо така зміна пов'язана з наступним використанням цієї ділянки для сільськогосподарських потреб, ведення лісового і водного господарства, будівництва об'єктів, призначених для обслуговування членів територіальних громад району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо) (втратила чинність 20.03.2013р.).

Згідно частини 1 статті 20 ЗК України, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Відповідно до частини пятої статті 20 Земельного кодексу України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Проте, Головним управлінням Держземагентстване приймалось рішення про зміну виду цільового призначення (використання) земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які передавались ОСОБА_5 для ведення фермерського господарства.

Позиція позивачів у повній мірі кореспондується із позицією Судової палати у цивільних та адміністративних справах Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 08 квітня 2015 року по справі № 6-32цс15, що підлягає врахуванню судом згідно частини 2 статті 214 ЦПК України.

Вищенаведені обставини окремо та у своїй сукупності свідчать про те, що передача земельних ділянок в оренду ОСОБА_5 для ведення фермерського господарства відбулась із грубим порушенням прав позивачів, зокрема, передано земельну ділянку, яка раніше надана у власність позивачки ОСОБА_1 і не примайлось рішення щодо припинення права власності, передано земельну ділянку, на яку переважне право належить позивачці ОСОБА_2, як працівнику соціальної сфери, а також передані земельні ділянки, які безоплатно передаються у власність (приватизація) позивачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а також передано земельні ділянки без обґрунтування їх розмірів та перспективи розвитку фермерського господарства, передано пасовища для вирощування зернових та технічних культур, не єдиним масивом та без зміни цільового призначення (використання) землі.

Частиною 2, пунктом «г» частини 3 статті 152 Земельного кодексу України, визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Частиною 1 статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 16 ЗУ «Про оренду землі» регламентовано, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» установлено, що розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Разом з тим, частиною 1 статті 203 ЦК України установлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Враховуючи, що накази Головного управління Держземагенства у Вінницькій області №ВН/:000/000001665 від 06.12.2013 року «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» та № 2-1752/15-14-СГ від 03.07.2014 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду» визнаються недійсними, тому договори оренди землі, а саме: договір оренди землі №430 від 08.07.2014 року, який укладений між Головним управлінням Держземагенства у Вінницькій області та ОСОБА_5 і зареєстрований 28.07.2014 року індексний №24823792 Реєстраційною службою Калинівського районного управління юстиції Вінницької області та договір оренди землі №431 від 08.07.2014 року, який укладений між Головним управлінням Держземагенства у Вінницькій області та ОСОБА_5 і зареєстрований 28.07.2014 року індексний №24825915 Реєстраційною службою Калинівського районного управління юстиції Вінницької області, укладені на їх підставі , також необхідно визнати недійсними. Вказана позиція також викладена в постанові Вищого адміністративного суду України від 22.04.2014 року №К/800/40388/13.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі не можливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Крім того, відповідно до статті 21 Закону України «Про оренду землі», орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користуванняземельноюділянкою. Розмір, форма і строки внесенняорендної плати за землю встановлюються за згодоюсторін у договоріоренди (крімстроківвнесенняорендної плати за земельніділянкидержавної та комунальноївласності, яківстановлюютьсявідповідно до Податкового кодексу України).

Частиною 5 статті 5 Закону України «Про оцінку земель» установлено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок використовується для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Згідно статті 13 Закону України «Про оцінку земель» «Обов'язкове проведення грошової оцінки земельних ділянок» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі: визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

У відповідності до частини 1 статті 20 Закону України «Про оцінку земель» за результатами бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт.

Частиною 2 та 4 Закону України «Про оцінку земель», установлено, що технічна документація з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, затверджується районними радами. Рішення рад, зазначених у цій статті, щодо технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок набирають чинності у строки, встановлені відповідно до пункту 271.2 статті 271 Податкового кодексу України.

Проте, Калинівською районною радою Вінницької області не приймалось рішення про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, які передавались в оренду ОСОБА_5, що є грубим порушенням Закону України «Про оцінку земель».

Відповідно до частини 1 статті 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції на момент виникнення спірних відносин), зокрема, істотними умовами договору оренди землі є: орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Таким чином, при укладенні договорів оренди землі № 430 від 08.07.2014р., № 431 від 08.07.2014р., між Головним управлінням Держземагентства у Вінницькій області та ОСОБА_5 не було у належній формі досягнуто згоди щодо орендної плати, яка визначається виходячи із розміру нормативної грошової оцінки, яка не була затверджена Калинівською районною радою.

Відповідно до частини 2 статті 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції на момент виникнення спірних відносин), відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

За вказаних обстави, враховуючи, що договори оренди земельних ділянок укладені між Головним управлінням Держземагенства у Вінницькій області та ОСОБА_5 визнаються недійсними, державна реєстрація договорів оренди землі проведена з порушенням вимог ч.2 ст.15 ЗУ «Про оренду землі», суд приходить до висновку, що підлягають скасуванню рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний № 14742461 та індексний №14743676 від 28.08.2014 року Реєстраційної служби Калинівського районного управління юстиції Вінницької області про державну реєстрацію договорів оренди землі № 430, №431 від 08.07.2014 року, які укладені між Головним управлінням Держземагенства у Вінницькій області та ОСОБА_5, оскільки відповідно до частини 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.215, 216 ЦК України, ст.ст.1, 2, 7 Закону України «Про фермерське господарство», ст.ст.116, 122, 123 ЗК України, Постановою Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», ст.ст.10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним наказ Головного управління Держземагенства у Вінницькій області №ВН/:000/000001665 від 06.12.2013 року «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою».

Визнати недійсним наказ Головного управління Держземагенства у Вінницькій області № 2-1752/15-14-СГ від 03.07.2014 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду».

Визнати недійсним договір оренди землі №430 від 08.07.2014 року, який укладений між Головним управлінням Держземагенства у Вінницькій області та ОСОБА_5 і зареєстрований 28.07.2014 року індексний №24823792 Реєстраційною службою Калинівського районного управління юстиції Вінницької області.

Визнати недійсним договір оренди землі №431 від 08.07.2014 року, який укладений між Головним управлінням Держземагенства у Вінницькій області та ОСОБА_5 і зареєстрований 28.07.2014 року індексний №24825915 Реєстраційною службою Калинівського районного управління юстиції Вінницької області.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний № 14742461 від 28.08.2014 року Реєстраційної служби Калинівського районного управління юстиції Вінницької області про державну реєстрацію договору оренди землі № 430 від 08.07.2014 року, який укладений між Головним управлінням Держземагенства у Вінницькій області та ОСОБА_5.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний № 14743676 від 28.08.2014 року Реєстраційної служби Калинівського районного управління юстиції Вінницької області про державну реєстрацію договору оренди землі № 431 від 08.07.2014 року, який укладений між Головним управлінням Держземагенства у Вінницькій області та ОСОБА_5.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: