22-ц/775/611/2015(м)
Категорія 27 Головуючий у 1-й інстанції Овчиннікова О.С.
Суддя-доповідач Мироненко І.П.
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

13 серпня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Мироненко І.П.

суддів Лісового О.О., Ткаченко Т.Б.

при секретарі Брежневі Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Волноваського районного суду Донецької області від 01 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики, звернення стягнення на предмет застави -

в с т а н о в и л а:

В серпні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, свої вимоги мотивував тим, що 08 вересня 2010 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір позики, за умовами якого останній отримав грошові кошти у розмірі 6000 грн. із строком повернення до 08 листопада 2010 року, зі сплатою 6% щомісячно за користування коштами. 24 грудня 2010 року між ними було укладено другий договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 отримав грошові кошти у розмірі 14 000 грн. із строком повернення до 24 березня 2011 року, зі сплатою 6% щомісячно за користування коштами. 17 червня 2011 року між ними було укладено третій договір позики, згідно якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 20 000 грн. із строком повернення до 31 грудня 2011 року, зі сплатою 8% щомісячно за користування коштами. Свої зобов'язання за цими договорами у встановлені строки ОСОБА_3 не виконав.

Позики надавалися під заставу, належного відповідачу на праві власності нерухомого майна, земельної ділянки, розташованої на території Виноградненської сільської ради Донецької області.

Посилаючись на зазначені обставини та з урахуванням уточнень, позивач просив стягнути з відповідача суму боргу за договорами позик, з урахуванням процентів за користування грошовими коштами, індексу інфляції, 3% річних, пені, а всього 306 440 грн. Звернути стягнення на земельну ділянку за адресою с.Піонерське, вул. Южна, 21, визнавши за позивачем право власності на неї.

Заочним рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 01 квітня 2015 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3, згідно довідки Виноградненської сільської ради Волноваського району Донецької області, будучи зареєстрованим за адресою АДРЕСА_1, фактично за цією адресою не проживає (а.с. 83).

На підставі ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу за відсутності відповідача ОСОБА_3, який про день та час розгляду справи повідомлений відповідно до положень ч.3 ст.76 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2, який підтримав доводи скарги, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позов відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст.1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який освідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову про стягнення з ОСОБА_3 боргу за договорами позик, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_2 не надав оригінали договорів. Відмова у задоволені позову в частині звернення стягнення також обґрунтована ненаданням належних та допустимих доказів підтвердження належності земельної ділянки відповідачу, відсутність державної реєстрації права власності за ОСОБА_3

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна.

Частиною 1 ст.58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Закон визначає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Жоден доказ не має наперед встановленого значення.

Статтею 64 ЦПК визначено, що письмові докази, як правило подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд має право вимагати додання оригіналу.

Оригінали письмових доказів, як зазначено у ст.138 ЦПК України, до набрання судовим рішенням законної сили повертаються судом за клопотанням осіб, які їх подали, якщо це можливо без шкоди для розгляду справи. У справі залишається засвідчена суддею копія письмового доказу.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції не виконав вимог ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зокрема, розглянув справу без належного повідомлення сторін, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Тим самим, позбавивши позивача можливості надання доказів на підтвердження заявлених ним вимог, суд ухвалив рішення про відмову в задоволені позову без повного та всебічного з'ясування обставин справи.

Колегія суддів, дослідивши в судовому засіданні оригінали договорів позики - застави від 08 вересня 2010 року, 24 грудня 2010 року та 17 червня 2011 року, встановила, що останні містять найменування сторін зобов'язання (позикодавця та позичальника), грошові суми, які передаються, та особисті підписи позичальника, дійшла висновку про досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов договорів позики й доведення факту передачі позичальнику грошей, що свідчить про укладення ними договорів позики відповідно до вимог ст.1046 ЦК України.

За договором позики від 08 вересня 2010 року строк виконання настав 08 листопада 2010 року, за договором від 24 грудня 2010 року строк виконання настав 24 березня 2011 року, за договором від 17 червня 2011 року строк виконання настав 31 грудня 2011 року.

Позичальником у погоджені сторонами строки зобов'язання не виконанні, тому позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині є обґрунтованими.

Відповідно до положень ст.ст. 536, 1048 ЦК України проценти є платою за користування чужими грошовими коштами, вони сплачуються боржником за весь період користування ними, у тому числі і після настання терміну їх повернення, якщо інше не установлено умовами договору, за порушення виконання грошового зобов'язання на божника покладається відповідальність передбачена ст.625 ЦК України.

Оскільки позичальник своєчасно не повернув основну суму боргу і не сплатив проценти, а за договорами позик останній зобов'язаний сплачувати проценти за користування грошима по день повернення позик, вказані кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Пунктом 1.2 договорів позики від 08 вересня 2010 року та 24 грудня 2010 року передбачено, що у разі прострочення сплати щомісячних процентів за користування грошовими коштами, останні сплачуються в розмірі 8% від суми займу, а за договором позики від 17 червня 2011 року (п.1.2) в розмірі 10% від суми займу.

Заборгованість по процентам за користування грошовими коштами станом на 31 березня 2015 року становить:

- за договором позики від 08 вересня 2010 року 25 920 грн. (6000 грн. х 8% : 100 х 54 міс.);

- за договором позики від 24 грудня 2010 року 57 120 грн. (14 000 грн. х 8% : 100 х 51 міс.);

- за договором позики від 17 червня 2011 року 90 000 грн. (20 000 грн. х 10% : 100 х 45 міс.).

Відповідно до ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється проведеним належним чином виконанням.

Статтею ст.625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконанням ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу й 3% річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати від боржника за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові).

Таким чином, інфляційні нарахування на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов'язання.

Згідно статистичних даних сукупний індекс інфляції за визначений позивачем період з 01 січня 2012 року по 28 лютого 2015 року складає 1,360.

За цей період сума інфляції за договором позики від 08 вересня 2010 становить 2157 грн. 63 коп. ((6000 грн. х 1,360) - 6000).

Таким чином, сума боргу за договором позики від 08 вересня 2010 року з урахуванням індексу інфляції становить 8157 грн. 63 коп.

За договором позики від 24 грудня 2010 року сума інфляції становить 5034 грн. 48 коп. ((14 000 грн. х 1,360) - 14 000).

Сума боргу за договором позики від 24 грудня 2010 року з урахуванням індексу інфляції становить 19 034 грн. 48 коп.

За договором позики від 17 червня 2011 року сума інфляції становить 7192 грн. 11 коп. ((20 000 грн. х 1,360) - 20 000).

Сума боргу за договором позики від 17 червня 2011 року з урахуванням індексу інфляції становить 27 192 грн. 11коп.

Заявлений позивачем період стягнення з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2014 року складає 730 днів прострочення. Отже, виходячи із суми боргу 6000 грн. за договором позики від 08 вересня 2010 року 3% річних становить 360 грн. (6000 х 730 х 3% : 365).

Виходячи із суми боргу 14 000 грн. за договором позики від 24 грудня 2010 року 3% річних за цей період становить 840 грн. (14 000 х 730 х 3% : 365).

Виходячи із суми боргу 20 000 грн. за договором позики від 17 червня 2011 року 3% річних становить 1200 грн. (20 000 х 730 х 3% : 365).

Відповідно до ст.549 ЦК України штраф, пеня - це є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредитору у разі порушення боржником зобов'язання, тобто ця сума є неустойкою.

Згідно зі ст.551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. При цьому закон дозволяє сторонам домовитись про зміну розміру неустойки у бік її зменшення або збільшення, крім випадків, передбачених законом.

Частина 3 цієї ж статті надає суду право, оцінивши розмір заборгованості та розмір штрафних санкцій (неустойки), зменшити її розмір в тому випадку, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, тобто зменшити розмір штрафних санкцій (неустойки) через не співмірність з розміром основного зобов'язання.

Аналогічна правова позиція вказана в постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року у справі №6-1-цс14.

Відповідно до п.1.4 договорів позик від 08 вересня 2010 року, 24 грудня 2010 року та 17 червня 2011 року за несвоєчасне виконання зобов'язання позичальник зобов'язується сплатити пеню в розмірі 0,5% від суми позики за кожен день прострочення.

Із доданих позивачем розрахунків заборгованості вбачається, що розмір пені за порушення строків виконання зобов'язань за договором позики від 08 вересня 2010 року становить 10 950 грн., який був розрахований за період із 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року, разом із тим, сума основного боргу за цим договором складає 6000 грн.

За договором позики від 24 грудня 2010 року розмір пені розрахований позивачем за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року становить 25 550 грн., разом із тим, сума основного боргу за цим договором складає 14 000 грн.

За договором позики від 17 червня 2011 року розмір пені розрахований позивачем за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року становить 36 500 грн., разом із тим, сума основного боргу за цим договором складає 20 000 грн.

Отже, враховуючи, що розмір пені значно перевищує суму основного боргу, колегія суддів вважає за можливе зменшити її розмір до 2000 грн. за кожним із договорів позик.

Разом з тим, позовні вимоги ОСОБА_2 щодо звернення стягнення на майно боржника задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Застава є способом забезпечення зобов'язань. У силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ст. 1 Закону України «Про заставу» та ст. 572 ЦК України).

За положеннями ст.577 ЦК України договір застави нерухомого майна, до якого відповідно до ст. 181 ЦК України належать і земельні ділянки, підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню і державній реєстрації.

Згідно ст.585 ЦК України саме з моменту нотаріального посвідчення виникає право застави.

За таких підстав, враховуючи, що взаємні права та обов'язки сторін щодо обтяження виникають з моменту набрання чинності цим правочином, а договори застави, на які посилається позивач, нотаріально не посвідчені, тому право застави не виникло.

Підсумовуючи викладене колегія суддів вважає, що внаслідок невиконання відповідачем ОСОБА_3 своїх зобов'язань по поверненню позик, порушені права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суми боргу з урахуванням індексу інфляції, процентів за користування грошовими коштами, 3% річних та пені.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції, як таке, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2, у зв'язку з чим і апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_4 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2358 грн. 24 коп.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Волноваського районного суду Донецької області від 01 квітня 2015 року скасувати, позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1, паспорт НОМЕР_2 виданий Жовтневим РВ Маріупольського МУУМВС України в Донецькій області 02 квітня 1996 року, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позик:

- без номеру від 08 вересня 2010 року з урахуванням індексу інфляції в розмірі 8157 грн. 63 коп., проценти за користування грошовими коштами в розмірі 25 920 грн. , 3% річних в розмірі 360 грн., пеню в розмірі 2000 грн.;

- без номеру від 24 грудня 2010 року з урахуванням індексу інфляції 19 034 грн. 48 коп., проценти за користування грошовими коштами в розмірі 57 120 грн., 3% річних в розмірі 840 грн., пеню в розмірі 2000 грн.;

- без номеру від 17 червня 2011 року з урахуванням індексу інфляції в розмірі 27 192 грн. 11 коп., проценти за користування грошовими коштами в розмірі 90 000 грн., 3% річних в розмірі 1200 грн., пеню в розмірі 2000 грн.;

а всього за договорами позики 235 824 (двісті тридцять п'ять тисяч вісімсот двадцять чотири) грн. 22 коп.

В задоволені решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1, паспорт НОМЕР_2 виданий Жовтневим РВ Маріупольського МУУМВС України в Донецькій області 02 квітня 1996 року, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1) в дохід держави (отримувач коштів Артемівське УК/м. Артемівськ/22030001, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37868870, Банк отримувача Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, Код банку отримувача (МФО) 834016, Рахунок отримувача 0015, Код класифікації доходів бюджету 22030001 "Судовий збір (Державна судова адміністрація України 050)" (ознака 80)) судовий збір в розмірі 2358 грн. 24 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді: