Справа № 462/200/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2015 року

Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Боровкова Д.О.

при секретарі Щур Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_6 (треті особи: орган опіки і піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_7 /в інтересах якої діє ОСОБА_5/) про припинення права на частку у спільному майні, виселення, визнання за іншими співвласниками права власності на частку квартири та виплату її вартості,

встановив:

Позивачі звернулися до суду з позовом, який змінювали та уточнювали /а.с.205/, та в якому просять припинити право власності ОСОБА_5 на1/500 ідеальних часток квартири АДРЕСА_1; припинити право власності малолітньої ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, на 4/500 ідеальних часток зазначеної квартири; визнати за іншими співвласниками цієї квартири: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_9 у рівних долях право власності на 1/500 ідеальну частку квартири, що належить ОСОБА_5, та 4/500 ідеальних частки квартири, що належить ОСОБА_8, що в сукупності становить 1/100 ідеальну частку квартири; виселити ОСОБА_5 з вказаної квартири; виплатити ОСОБА_5 вартість належної йому 1/500 частки цієї квартири. Свої вимоги мотивують тим, що зазначена квартира належить на праві спільної часткової власності наступним особам в таких частках: ОСОБА_1 3/10 частки (1/5 + 1/10); ОСОБА_2 1/5 частки, ОСОБА_3 1/5 частки; ОСОБА_4 1/5 частки; ОСОБА_5 1/500 частки; ОСОБА_9 - 9/10 частки (1/20 + 1/25); ОСОБА_8 4/500 частки. Відповідач знущається над ними, як фізично так і морально, чому є чисельні документальні підтвердження. Частки відповідача та його доньки ОСОБА_8 в квартирі є незначними і не можуть бути виділені в натурі, а сама ця квартира є неподільною річчю. В звязку із вказаним, просить позов задовольнити.

У судовому засіданні позивачі та їх представник позов підтримали, дали пояснення аналогічні вищенаведеному, додатково пояснивши, що відповідач та його діти ОСОБА_9 та ОСОБА_8 на даний час не проживають у ІНФОРМАЦІЯ_2, проте відповідач має ключі від квартири, періодично туди навідується, оскільки він замкнув на ключ одну з кімнат та зберігає там свої речі. Відповідачу на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_2, а відтак припинення права власності на його частку в їх квартирі не завдасть йому ніякої шкоди.

У судовому засіданні відповідач та його представник проти позову заперечили, подали до суду письмові заперечення /а.с.86,87/, дали пояснення аналогічні зазначеному у запереченні, додатково пояснивши, що відповідач бажає проживати у ІНФОРМАЦІЯ_2, проте змушений тимчасово проживати в ІНФОРМАЦІЯ_3, яка крім нього належить на праві спільної сумісної власності ще пятьом особам, зокрема його сестрі ОСОБА_10, яка веде аморальний, антисоціальний спосіб життя, часто вчиняє насильство в сімї, через таки її дії одна її дитина загинула, а відтак в цій квартирі проживати неможливо, оскільки існує реальна загроза для життя і здоровя його дітей. В звязку з вказаним, просять у позові відмовити.

У судовому засіданні представник третьої особи проти позову в частині припинення право власності малолітньої ОСОБА_8 на 4/500 ідеальних часток зазначеної квартири заперечила, в іншій частині поклалася на розсуд суду, пояснивши, що рішення суду має бути винесене, з урахуванням інтересів малолітніх дітей.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно з довідкою ЛКП «Скнилівок» від 02.03.2015 року в квартирі АДРЕСА_3 /а.с.134/ зареєстровано вісім осіб, а саме: позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4, донька останньої ОСОБА_11, відповідач ОСОБА_5 та діти останнього: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_6..

Фактично у зазначеній квартирі проживають пять осіб ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4, та повнолітні діти останньої ОСОБА_11 та ОСОБА_13, останній проживає без реєстрації, зазначені обставини визнаються учасниками судового процесу, а відтак в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру № 07431-3 від 12.09.1996 року квартира АДРЕСА_3 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_14, ОСОБА_4 /а.с.157/.

Зі змісту ч. 2 ст. 371 ЦК України вбачається, що вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином, частка кожної із вищевказаних осіб у спірній квартирі складала 1/5.

20.07.2002 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_14 був укладений шлюб /а.с.7/, від шлюбу в них народилася донька ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4. 21.05.2010 року ОСОБА_9 (дошлюбне прізвище ОСОБА_14) ОСОБА_15 померла /а.с.8/.

Як убачається зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.10.2011 року, посвідченого держаним нотаріусом Другої львівської державної нотаріальної контори, після смерті ОСОБА_16 її 1/5 частки квартири АДРЕСА_3 була успадкована наступним чином: 1/10 частку зазначеної квартири успадкувала ОСОБА_1, а по 1/20 частки - ОСОБА_5 та його малолітня донька ОСОБА_9 /а.с.9/.

Після смерті ОСОБА_16 відповідач ОСОБА_5 25ю07.2012 року уклав шлюб з ОСОБА_17 /а.с.137/, в шлюбі в них народилося двоє дітей ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5/а.с.136/, та ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_7 /а.с.244/.

23.05.2014 року ОСОБА_5 віддарував своїй доньці ОСОБА_8 4/500 частки квартири АДРЕСА_3, що підтверджується договором дарування квартири малолітній дитини, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_18, зареєстровано в реєстрі № 126 /а.с.123-125/.

09.09.2014 року ОСОБА_5 віддарував своїй доньці ОСОБА_9 1/25 частки квартири АДРЕСА_3, що підтверджується договором дарування квартири малолітній дитини, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_18, зареєстровано в реєстрі № 203 /а.с.126-128/.

Таким чином, на день вирішення спору квартира АДРЕСА_3 належить на праві спільної часткової власності наступним особам в таких частках: ОСОБА_1 3/10 частки (1/5 + 1/10); ОСОБА_2 1/5 частки, ОСОБА_3 1/5 частки; ОСОБА_4 1/5 частки; ОСОБА_5 1/500 частки; ОСОБА_9 - 9/10 частки (1/20 + 1/25); ОСОБА_8 4/500 частки.

ОСОБА_5 разом зі своєю дружиною та трьома дітьми проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3, зазначена обставина визнаються учасниками судового процесу, а відтак в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Відповідно до свідоцтва про право власності № 234595 від 03.04.2008 року зазначена квартира на праві спільної сумісної власності належить шести особам, а саме: ОСОБА_5, його доньці ОСОБА_9, матері ОСОБА_19, сестрі ОСОБА_10 та двом дітям останньої ОСОБА_20 та ОСОБА_21 /а.с.88/.

Позивачі у своєму позові просять припинити право власності малолітньої ОСОБА_8 на 4/500 частки спірної квартири, мотивуючи це тим, що частка останнього у квартирі є незначною і не може бути виділена в натурі, а сама ця квартира є неподільною річчю.

Як убачається з висновку судової будівельно-технічної експертизи № 013/15 від 23.03.2015 року розподіл квартири АДРЕСА_3 між співвласниками, з урахуванням їх часток, є неможливий; зазначені частки 1/500 (0,1568 кв.м.) та 4/500 (0,6272 кв.м.) ідеальні частки квартири є незначними /а.с.169-283/.

Відповідно до ст. 365 ЦК України:

1. Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

2. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Зі змісту зазначеної норми випливає, що припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України випадку, але лише в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників та членам його сімї.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини (затвердженої резолюцією ГА ООН від 21.11.1989р., ратифікованою постановою ВР № 789-ХІІ від 27.02.1991р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 177 СК України дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло.

З аналізу вищевказаних нормативних актів слідує, що нерухоме майно, яке належить малолітній особі може бути відчужене лише за наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Як убачається з листа Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 10.12.2014 року № 32-вих-5894 орган опіки і піклування вважає, що припинення право власності малолітньої ОСОБА_8 на 4/500 ідеальних часток квартири АДРЕСА_3 можливе лише у разі коли батьками дитини буде гарантовано збереження її право на житло (забезпечено дитину правом власності у іншому рівноцінному житловому приміщенні) /а.с.207/.

Позивачі не надали суду допустимих та належних доказів, які б вказували на те, що у випадку припинення права власності малолітньої ОСОБА_8 на 4/500 частки у спірній квартирі, з виплатою їй компенсаційних, їй буде забезпечено право власності у іншому рівноцінному житловому приміщенні.

Суд не бере до уваги твердження позивачів, що відповідач ОСОБА_5 може віддарувати малолітній ОСОБА_8 таку ж саму частку в квартирі АДРЕСА_2, оскільки зазначена квартира належить на праві спільної сумісної власності шести особам, а не лише відповідачу /а.с.88/, крім того, зазначена квартира перебуває в арешті, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.09.2014 року /а.с.208/.

За таких обставин, беручи до уваги, що відсутній попередній дозвіл органу опіки та піклування на відчуження 4/500 частки спірної квартири, яка належить малолітній ОСОБА_8, а також, те, що відсутні докази, які б однозначно вказували, що у випадку відчуження вказаної частки дитину буде забезпечено правом власності у іншому рівноцінному житловому приміщенні, суд приходить до висновку, що припинення права власності на зазначену часку у нерухомому майні призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини, а відтак таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам та житловим правам малолітньої ОСОБА_8, і тому у задоволенні позовної вимоги про припинення права малолітньої ОСОБА_8 на 4/500 частки спірної квартири слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Щодо позовної вимоги про припинення права власності ОСОБА_5 на 1/500 частки спірної квартири, то у задоволенні цієї вимоги також слід відмовити з огляду на наступне.

Позивачі у своєму позові просять припинити право власності ОСОБА_5 на 1/500 частки спірної квартири, мотивуючи це тим, що частка останнього у квартирі є незначною, а спільне користування цієї квартирою позивачами і відповідачем не можливо через постійні конфлікти, які між ними виникають.

Як вже зазначалося вище 1/500 частки квартири є незначною, що підтверджено висновком судово-будівельної експертизи.

У матеріалах справи містяться чисельні докази, що між відповідачем ОСОБА_5 та його колишнім тестем та тещею існує тривалий конфлікт, зокрема це підтверджується вироком Залізничного районного суду м. Львова від 22.04.2013 року /а.с.10-15/, яким відповідача було засуджено за ст.ст. 75, 123 КК України на два роки обмеження волі з іспитовим строком на два роки.

Зазначеним вироком встановлено, що 24 квітня 2012 року о 09.00 год., у приміщенні квартири № 33 на вул. Виговського 85 у м. Львові між підсудним ОСОБА_5 та потерпілим ОСОБА_2, на ґрунті тривалих неприязних стосунків, виник конфлікт. Під час даного конфлікту потерпілий ОСОБА_2 виражався на адресу ОСОБА_5 нецензурною лайкою, ображав підсудного ОСОБА_5 та кинувши у підсудного керамічну чашку, яка розбилась об двері, уламками чашки спричинив підсудному ОСОБА_5 рани та подряпини, що відносяться до легких тілесних ушкоджень. В подальшому потерпілий ОСОБА_22 наніс кілька ударів деревяною палицею по тілу підсудного ОСОБА_5 спричинивши йому легкі тілесні ушкодження. Підсудний ОСОБА_5 будучи спровокованим поведінкою потерпілого ОСОБА_2, що виразилась в нанесенні тілесних ушкоджень та нецензурній лайці на його адресу, перебуваючи, внаслідок вказаних дій потерпілого, у стані підвищеного психоемоційного збудження, з метою нанесення тяжких тілесних ушкоджень, умисно, скляним кухлем, наніс потерпілому ОСОБА_22, удар в голову зліва, спричинивши потерпілому ОСОБА_22 умисне тяжке тілесне ушкодження.

Разом з тим, у судовому засіданні достовірно зясовано, що в квартирі АДРЕСА_2, в якій проживає відповідач з дітьми також існує тривалий конфлікт між ОСОБА_5 та його сестрою , яка також проживає у цій квартирі, що підтверджується листом Франківського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області від 07.10.2014 року № 71/М-18/Аз /а.с.147/, зі змісту якого вбачається, що відповідач неодноразово звертався в органи міліції з приводу конфлікту зі сестрою.

Крім того, ОСОБА_10 неодноразово вчиняла насильство в сімї, зокрема і по відношенню до неповнолітніх дітей, що підтверджується постановами Франківського районного суду м. Львова від 11.03.2011 року, 04.03.2011 року, 18.06.2012 року, 16.01.2013 року, 29.07.2013 року про розгляд адмінматеріалів про притягнення її до адміністративної відповідальності /а.с.149-153/.

Постановою Франківського районного суду м. Львова від 26.05.2004 року було закрито кримінальне провадження відносно ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 107 КК України від 1960 року внаслідок амністії, з одночасним звільненням її від кримінальної відповідальності /а.с.216/. Зазначеною постановою суду було встановлено, що ОСОБА_10 протягом 1998 року систематично наносила своєму синові ОСОБА_23, ІНФОРМАЦІЯ_8, удари руками, ременем, а також вчиняла інші насильницькі дії, завдавали йому фізичного болю.

За таких обставин, суд вважає цілком логічними та підставними твердження відповідача та його представника, що проживання малолітніх дітей ОСОБА_9 та ОСОБА_8 в одній квартирі з їх тіткою ОСОБА_10 може нести загрозу для здоровя та життя дітей.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Таким чином, місцем проживання малолітніх ОСОБА_9 та ОСОБА_8 є місце проживання їх батька ОСОБА_5, а в ОСОБА_9, враховуючи, що батько є єдиним її опікуном, і не може бути іншого місця проживання.

За таких обставин, якщо право власності відповідача на 1/500 частини квартири АДРЕСА_3 буде припинено, а його самого буде виселено з цієї квартири, то в нього припиняться і всі права на користування цією квартирою, а відтак вказана квартира перестане бути його місцем проживання, що в свою чергу призведе до того, що малолітні діти будуть позбавленні права на користування спірною квартирою, оскільки в силу положень ч. 4 ст. 29 ЦК України ця квартира не може вважатися їх місцем проживання, оскільки двоє цих дітей не досягли ще 10-ти річного віку.

Всі вищевказані обставини призведуть до звуження обсягу існуючих майнових прав обох дітей, а відтак припинення права власності на частку в квартирі завдасть істотної шкоди інтересам та житловим правам його малолітніх дітей, що суд, беручи до уваги принцип закріплений в Конвенції про права дитини не може допустити.

Враховуючи наведене, суд дослідивши докази по справі у їх сукупності, прийшов до висновку, що у позовних вимогах про припинення права власності ОСОБА_5 на частку в спірній квартирі та його виселення слід відмовити, оскільки таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам та житловим правам його малолітніх дітей.

У всіх інших вимогах щодо визнання права власності за позивачами на частки квартири, які належать відповідачу та його дитини ОСОБА_8, стягнення компенсаційних коштів на користь відповідача також слід відмовити, оскільки ці вимоги є похідними від вимог про припинення права на частку у спільному майні та виселення, а відтак не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10,11,60,61,209,212,214-215,218 ЦПК України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_6 (треті особи: орган опіки і піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_7 /в інтересах якої діє ОСОБА_5/) про припинення права на частку у спільному майні, виселення, визнання за іншими співвласниками права власності на частку квартири тв виплату її вартості - відмовити.

Повернути ОСОБА_4 з депозитного рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації у Львівській області внесений позивачем внесок у розмірі 29000 (двадцять девять тисяч) гривень за компенсацію вартості частки квартири.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова шляхом подачі в десяти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя:

Оригінал рішення.