У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до Вільховецької сільської ради Тячівського району Закарпатської області, Тячівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсними та скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання недійсним договору дарування земельної ділянки за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 28 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 17 січня 2008 року їйналежить житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1. Вона з сім'єю постійно проживає в будинку та користується присадибною земельною ділянкою.

У квітні 2014 року їй стало відомо, що за договором від 17 березня 2014 року ОСОБА_4подарувала ОСОБА_5 земельну ділянку, належну їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11березня 2014 року, виданого після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6, якій, у свою чергу, ця земельна ділянка належала на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 23 червня 2003 року, площею 0,1892 га, що знаходиться по АДРЕСА_2.

Відповідач ОСОБА_5 стверджуючи, що йому належить указана земельна ділянка, розпочав будівництво житлового будинку, яке фактично здійснюється на земельній ділянці, на якій знаходиться належні їй будинок і господарські споруди.

Також зазначала, що на момент набуття нею права власності на будинок на підставі договору купівлі-продажу від 17 січня 2008року діяли положення ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, які передбачають перехід права на земельну ділянку.

Відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_5 набули в цілому право власності на земельну ділянку площею 0,1892 га по АДРЕСА_2, при цьому житловий будинок з надвірними спорудами, що належать їй, повністю знаходяться на вказаній земельній ділянці, у зв'язку з чим її позбавлено права на земельну ділянку для обслуговування будинку та надвірних споруд.

Крім того, у державному акті зазначено, що його видано на підставі рішення сесії Вільховецької сільської ради Тячівського району Закарпатської області від 10 січня 1997 року, тоді як таке рішення не приймалося, а було прийняте рішення виконавчого комітету Вільховецької сільської ради Тячівського району Закарпатської області від 10 січня 1997 року № 7 про передачу ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,26 га без зазначення її місця розташування та цільового призначення, що суперечить вимогам закону.

Таким чином, при прийнятті актів, що стосуються оформлення права власності відповідачів на земельну ділянку по АДРЕСА_2, були порушені вимоги закону та її права і законні інтереси.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. 152 ЗК України просила судвизнати недійсними та скасувати: державний акт на право приватної власності на землю, виданий 23червня 2003 рокуВільхівською сільською радою Тячівського району Закарпатської області на ім'я ОСОБА_6; свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 11 березня 2014 року на ім'я ОСОБА_4; договір дарування земельної ділянки від 17 березня 2014 року.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 10 червня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним та скасованодержавний акт на право приватної власності на землю, виданий 23 червня 2003 року Вільхівською сільською радою Тячівського району Закарпатської області на ім'я ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно з яким остання є власником земельної ділянки площею 0,1892 га на території Вільхівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області для будівництва та обслуговування жилого будинку.

Визнано недійсним та скасованосвідоцтво про право на спадщину за законом від 11 березня 2014 року, виданедержавним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Черевко Л.В. на ім'я ОСОБА_4, на земельну ділянку площею 0,1892 га, щорозташована по АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування жилого будинку.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 17 березня 2014 року, посвідчений та зареєстрований державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Черевко Л.В., згідно з яким ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_5 прийняв у дар земельну ділянку площею 0,1892 га, що розташована по АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування жилого будинку.

Скасовано заходи забезпечення позову.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 28 серпня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка з 2008 року є власником будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1, що розташований на земельній ділянці площею 0,1892 га, оформлення права власності на яку за померлою ОСОБА_6 у 2003 році вчинено з порушенням вимог земельного законодавства. Крім того, у зв'язку з відчуженням ОСОБА_4 спірної земельної ділянки ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 17 березня 2014 року ОСОБА_3 не може реалізувати своє право на користування придбаним нею житловим будинком з надвірними спорудами та земельною ділянкою, на якій він розташований.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, виходив із того, що за відсутності у продавця житлового будинку права власності на відповідну земельну ділянку до покупця будинку не могло перейти і не перейшло право власності на зайняту будинком частину земельної ділянки. Отже, пред'явивши вимоги про позбавлення особи права власності на землю, ОСОБА_3 як власник будинку, якщо вважає її права щодо використання земельної ділянки порушеними, обрала неналежний спосіб судового захисту.

Проте повністюпогодитись із таким висновкомапеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що виконавчий комітет Вільховецької сільської ради Тячівського району Закарпатської області прийняв рішення від 10 січня 1997 року № 7 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» передав у приватну власність громадянам земельні ділянки, які були в їх постійному користуванні, у тому числі передав ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,26 га.

23 червня 2003року Вільхівська сільська рада Тячівського району Закарпатської області видала на ім'я ОСОБА_6 державний акт на право приватної власності на землю.

Згідно зі свідоцтвом про право приватної власності на нерухоме майно від 24 вересня 2007 року ОСОБА_8 належить житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1.

27 вересня 2007 року ОСОБА_8 продав ОСОБА_9 за 63 698 грн двокімнатний житловий будинок (літ. А), що розташований по АДРЕСА_1, загальною площею 71,7 кв. м, житловою площею 39,6 кв. м з належними до нього прибудовою (літ. Б), господарською зблокованою будівлею (літ. В), літньою кухнею (літ. Г), вбиральнею (літ. Д), дроварнею (літ. Ж), огорожею (1-2).

17 січня 2008 року ОСОБА_9 продав ОСОБА_3 за 67 739 грн двокімнатний житловий будинок (літ. А), розташований по АДРЕСА_1, загальною площею 71,7 кв. м, житловою площею 39,6 кв. м з належними до нього прибудовою (літ. Б), господарською зблокованою будівлею (літ. В), літньою кухнею (літ. Г), вбиральнею (літ. Д), дроварнею (літ. Ж), огорожею (1-2).

За договором від 17 березня 2014року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5 земельну ділянку, належну їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 березня 2014року, виданого після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на час набуття позивачем права власності на будинок) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (ч. 2 ст. 120 ЗК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України (в редакції, чинній на час набуття позивачем права власності на будинок) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, діє принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року № 6-2цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз'яснено, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити

відповідно до ст. 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі ст. 377 ЦК України, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК України Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України» від 27 квітня 2007 року і згідно зі ст. 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

Згідно з п. 2 договору купівлі-продажу житлового будинку від 17 січня 2008 року житловий будинок з надвірними спорудами, що відчужується, розташований на земельній ділянці, норму якої не встановлено, приватизація якої не проводилася, оформлення права власності на земельну ділянку за покупцем буде оформлено відповідно до чинного законодавства.

Таким чином, спірний житловий будинок, який з 24 вересня 2007 року належав на праві власності ОСОБА_8 та у подальшому був проданий ОСОБА_9, а потім - ОСОБА_3, був розташований на земельній ділянці, яка належала ОСОБА_6, тому до власників житлового будинку переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування (сингулярне правонаступництво).

Отже, при набутті права власності на земельну ділянку площею 0,1892 га відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відповідно були обізнані з тим, що на цій земельній ділянці знаходиться належний позивачу на праві власності житловий будинок з надвірними спорудами.

Також судом установлено, що рішення сесії Вільхівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області від 10 січня 1997 року про надання ОСОБА_6 у приватну власність земельної ділянки не приймалося.

Отже, видача державного акта на право власності на земельну ділянку без визначеної законом (ч. 1 ст. 116 ЗК України) підстави є неправомірною, а державний акт, виданий з порушенням вимог ст. ст. 116, 118 ЗК України, - недійсним.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 квітня 2013 року № 6-14цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Проте апеляційний суд у порушення ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК Українина зазначені положення закону уваги не звернув, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не врахувавши, що ОСОБА_3 придбала житловий будинок у тих, хто мав право на земельну ділянку в порядку сингулярного правонаступництва, та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, щов силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 28 серпня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик