Справа № 567/1085/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2015 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Назарук В.А.

секретар - Мельниченко Т.М.

з участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника відповідачів ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом вселення, зобов'язання надати доступ та заборони вчиняти будь-які дії, спрямовані на перешкоджання користування житловим будинком,

в с т а н о в и в :

в Острозький районний суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком, який належить на праві власності ОСОБА_1 та знаходиться в АДРЕСА_1, шляхом вселення в кімнати 1-7, 1-8 (згідно експлікації до плану будинку технічного паспорта від 16.01.1990 року), зобов'язання надати доступ до вказаних кімнат та заборони вчиняти будь-які дії, спрямовані на перешкоджання користування зазначеним житловим будинком, звернулась ОСОБА_1

Позивачка свої позовні вимоги мотивує тим, що їй на підставі договору дарування від 28.08.1996 року належить житловий будинок, який складається з коридору 1-1, підсобної 1-2, підсобної 1-3, коридору 1-4, жилої 1-5, жилої 1-6, жилої 1-7, жилої 1-8, кухні 1-9 з надвірними будівлями: вбиральнею, сараєм-гаражем-літньою кухнею та сараєм, які знаходяться в АДРЕСА_1 і відповідачі, які зареєстровані та проживають в зазначеному житловому будинку, користуючись кімнатами 1-7 та 1-8, виселили її з зазначених кімнат, залишивши для її проживання кімнати 1-5 та 1-6, чинять їй, як власнику будинку, перешкоди в користуванні кімнатами 1-7 та 1-8, не надаючи для неї доступу в зазначені кімнати для проведення в них ремонту, перевірки стану, оскільки закривають їх на врізний замок.

Відповідачі позов не визнали, зазначивши, що вселились в житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1, де вже проживали позивачка з матір'ю, яка є матір'ю і відповідача ОСОБА_4, як члени сім'ї позивачки у виділені нею житлові кімнати 1-7 та 1-8, а тому ніяких дій по виселенню позивачки з зазначених кімнат не вчиняли і перешкод в користуванні зазначеним майном для позивачки не чинить.

В судовому засіданні ОСОБА_1 позов підтримала.

Позивачка та її представник пояснили, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 28.08.1996 року належить житловий будинок, який складається з коридору 1-1, підсобної 1-2, підсобної 1-3, коридору 1-4, жилої 1-5, жилої 1-6, жилої 1-7, жилої 1-8, кухні 1-9 з надвірними будівлями, а саме вбиральнею, сараєм-гаражем-літньою кухнею та сараєм, які знаходяться в АДРЕСА_1, в якому окрім позивачки, проживає і її брат ОСОБА_4, його дружина ОСОБА_3 та їх дочка ОСОБА_6, які з початку свого проживання у кімнатах 1-7 та 1-8, виселили з них позивачку.

Вказуючи на те, що між позивачкою та зазначеними особами договору найму, оренди чи користування житловим будинком та надвірними будівлями не укладалось, а з 2012 року відповідачі, під час їх відсутності в будинку, закривають на замок двері в кімнати 1-7 та 1-8, внаслідок чого позивачка позбавлена можливості користуватися зазначеними кімнатами, просять задовольнити позов.

Одночасно, позивачка пояснила, що ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 проживають в належному для неї будинку з її згоди і при цьому в 2012 році, у зв'язку з погіршенням стосунків, як нею, так і відповідачами було влаштовано замки на дверях кімнат, якими вони користуються. При цьому, відповідачі ключів до вхідних дверей в кімнати 1-7 та 1-8 для неї не надавали.

Зазначила, що відсутність зазначених ключів створює для неї незручності в користуванні своїм майно, а саме житловим будинком, оскільки вона немає доступу до кімнат 1-7 та 1-8 для перевірки стану кімнат з метою здійснення контролю, як немає можливості проводити поточний ремонт у зазначених кімнатах та використовувати їх для свого проживання як постійно, так і на період проведення ремонту в кімнатах 1-5 та 1-6.

Підтвердила, що при вселенні відповідачів у будинок була досягнута усна домовленість з приводу користування окремими кімнатами будинку та його утримання, яка мала місце до 2012 року, коли між ними стали виникати конфлікти.

Підтвердила в судовому засіданні, що вивезла з житлового будинку, який знаходиться в м.Острог по АДРЕСА_1 меблі та інші речі, зазначивши, що її брат ОСОБА_4 до придбання зазначених речей немає жодного відношення, оскільки вони були придбані нею та їх матір'ю в період їх спільного проживання.

Одночасно, в судовому засіданні підтвердила, що з 2013 року не проводить оплату за користування електроенергією, пояснивши це відсутністю коштів та тим, що може розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд.

Пояснила, що при вселенні відповідачів в кімнати 1-7 та 1-8 житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 зазначені кімнати зайняті не були.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала, зазначивши, що вселилась разом з чоловіком та дочкою в житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 як члени сім'ї позивачки, а тому має право на користування житловим будинком і перешкод в користуванні вказаним майном для позивачки не чинить.

Зазначила, що при вселенні в будинок між ними була досягнута усна домовленість з приводу того, що позивачка з її матір'ю будуть користуватися двома кімнатами житлового будинку 1-5 та 1-6, а вона з чоловіком та дочкою будуть користуватися іншими двома кімнатами житлового будинку 1-7 та 1-8 та при цьому, коридор, кухня перебуватимуть у спільному користуванні.

Пояснила, що вони утримують кімнати 1-7 та 1-8, як і весь будинок в належному стані та з 2013 року лише вони проводять оплату за комунальні послуги, а позивачка від проведення оплати відмовляється.

Зазначила, що позивачка чинить їм перешкоди в користуванні житлом та з цією метою відключила житловий будинок від газопостачання, не проводить оплати за електроенергію, посилено використовуючи її, для того, щоб постачальна організація відключила будинок від електропостачання за борги. Пояснила, що у зв'язку з цим, відповідачі самі проводять оплату за користування електроенергією, та при цьому змушені сплачувати значні суми за користування електроенергією навіть в літній період.

Підтвердила пояснення позивачки в тій частині, що як позивачка так і відповідачі, на період їх відсутності в будинку, зачиняють на замки двері до кімнат, якими користуються, зазначивши, що в кімнатах, якими користуються відповідачі, знаходяться цінні речі та особисті документи відповідачів, за схоронність яких вони хвилюються, зважаючи на неприязне ставлення до них позивачки.

Зазначила, що як вона, так і ОСОБА_4 та ОСОБА_6, жодним чином не чинять перешкод позивачці в користуванні кімнатами 1-7 та 1-8. Пояснила, що позивачка жодного разу не зверталась до відповідачів з вимогою про перевірку стану кімнат і навіть при відсутності в неї ключів до кімнати, має змогу в будь-який час зайти до них, оскільки в період перебування відповідачів в будинку зазначені кімнати є відчиненими і ніхто доступу для позивачки до них не обмежує.

Пояснила, що із-за неприязного відношення до відповідачів зі сторони позивачки, вона втратила до неї довіру, а той факт, що позивачка вивезла з будинку речі, які належали матері її чоловіка, право спадщини на які поряд з позивачкою він має також, змусили їх поставити замок на вхідні двері до кімнат, якими вони користуються.

Пояснила, що позивачка жодного разу не ставила відповідачів до відома про намір проведення ремонту в кімнатах 1-7 та 1-8, де ремонт проводять відповідачі, як і не висловлювала наміру проживати в зазначених кімнатах як постійно, так і на час проведення ремонту в кімнатах 1-5 та 1-6. При цьому, зазначила, що відповідачі не заперечуватимуть проти проживання позивачки в кімнатах, які виділені їм в користування, в разі наявності такої потреби в позивачки.

Зазначила, що іншого житла в м. Острог, на що постійно вказує позивачка, в неї немає.

Пояснила, що відповідачі не мають заперечень з приводу розташування у кімнатах 1-7 та 1-8 речей позивачки, з врахуванням того, що в даних кімнатах знаходяться речі відповідачів та не заперечуватимуть проти того, щоб позивачка використовувала зазначені кімнати для ночівлі, якщо в неї буде така необхідність.

Зазначила, що до вселення відповідачів в кімнати 1-7 та 1-8 житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 вказані кімнати ніким не використовувались.

Пояснила, що згідна приймати участь в утриманні майна, де проживає, але позивачка не дає цього робити, а своїми діями намагається виселити їх з будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнав, підтримав пояснення відповідача ОСОБА_3 та додатково пояснив, що на даний час позивачка немає ключів до кімнати житлового будинку по АДРЕСА_1, якими користуються відповідачі, але ні він, ні інші відповідачі не мають заперечень з приводу розташування у кімнатах 1-7 та 1-8 речей позивачки, зважаючи, що в даних кімнатах знаходяться речі відповідачів та не заперечуватимуть проти того, щоб позивачка використовувала зазначені кімнати для ночівлі, якщо в неї буде така необхідність.

Представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні позов не визнала, повністю підтвердила пояснення інших відповідачів та пояснила, що відповідачі не чинять жодних перешкод позивачці в користуванні кімнатами 1-7 та 1-8 і при цьому позивачка жодного разу не зверталась до відповідачів з приводу того, що вона бажає вселитись в зазначені кімнати чи з проханням надати доступ до них.

Суд, вислухавши позивача та її представника, відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 та представника відповідачів, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору дарування від 28.08.1996 року позивачці належить житловий будинок, який складається з коридору 1-1, підсобної 1-2, підсобної 1-3, коридору 1-4, жилої 1-5, жилої 1-6, жилої 1-7, жилої 1-8, кухні 1-9 з надвірними будівлями: вбиральнею, сараєм-гаражем-літньою кухнею та сараєм, які знаходяться в АДРЕСА_1.

Одночасно, з пояснень сторін та будинкової книги по зазначеному будинковолодінню встановлено, що відповідачі є зареєстрованими за місцем проживання та проживають в зазначеному житловому будинку. Одночасно з пояснень сторін та матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_1 є рідною сестрою відповідача ОСОБА_4

Виходячи зі змісту рішення апеляційного суду Рівненської області від 18 червня 2013 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення коштів за оплату житлово-комунальних послуг, яке набрало законної сили, судом встановлено, що у 2007 році за згодою позивача ОСОБА_1, як власника будинку по АДРЕСА_1 в м. Острог Рівненської області, відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 вселилися до цього будинку як члени сім'ї власника будинку і будь-які питання щодо укладення між ними договору найму не обговорювалися та такий договір не укладався.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, є преюдиційними та не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлені ці обставини.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачі вселилися та проживають в належному позивачці на праві власності будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1, як член сім'ї власника житла, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст.. 156 ЖК УРСР.

Відповідно до ст.. 156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

В судовому засіданні встановлено, що при вселенні ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 до житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1, належного позивачці, між ними була досягнута усна угода щодо користування будинком та надвірними будівлями, за якою ОСОБА_3, ОСОБА_4, та ОСОБА_6 стали користуватись ? частиною житлових приміщень, тобто двома житловими кімнатами 1-7 та 1-8, коридор і кухня залишились у спільному користуванні та у спільному користуванні залишились надвірні будівлі, а саме вбиральня (Б), сарай-літня кухня-гараж (В) та сарай (Г).

В судовому засіданні встановлено, що з 2012 року між сторонами у справі виникли неприязні відносини з приводу права користування зазначеним житлом, які тривають до цього часу, і в 2012 році позивачка та відповідачі поставили замки на вхідні двері до кімнат, якими вони користуються.

В судовому засіданні відповідачі пояснили, що зазначені дії з їх сторони були направлені на збереження свого цінного майна та особистих документів, які зберігаються в зазначених кімнатах як від позивачки, так і від інших осіб. З пояснень позивачки та відповідачів вбачається, що між позивачкою та її братом ОСОБА_4 наявний спір з приводу спадкового майна ОСОБА_7, яким позивачка на думку відповідачів розпорядилась одноособово і неправомірно.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а відповідно до ч. 1, 2 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.11.1950 р.), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачами не ставиться під сумнів право власності ОСОБА_1 на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходяться в АДРЕСА_1 і в зазначеному житловому будинку вони проживають як члени сім'ї власника.

Відповідно до ст.. 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним, у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частиною 1 ст. 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Таким чином, кімнати 1-7 та 1-8 житлового будинку, який знаходяться в м.Острог по АДРЕСА_1 є житлом відповідачів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, ст.. 321 ЦК України, поряд з тим, що в ній закріплено непорушність права власності, визначено і можливість обмеження здійснення права власності, у випадках встановлених законом.

Статтею 13 Конституції України та ст.. 319 ЦК України визначено, що власність зобов'язує, а ст.. 30, 32 Конституції України, ст.. 301, 311 ЦК України визначено, що кожному гарантується недоторканість житла та право на особисте життя.

Суд вважає, що надаючи згоду відповідачам на проживання в житловому будинку, який розташований в АДРЕСА_1, позивачка погодилась на обмеження свого права власності на зазначене майно, що було необхідним для забезпечення прав відповідачів на недоторканість їх житла та на недоторканість і повагу до їх особистого життя, як складову недоторканості житла в правовідносинах, які склалися між сторонами.

Отже, оскільки беззаперечному праву власності позивача на зазначене майно, що включає в себе право доступу до нього, перевірки його стану, можливості провести ремонт та використовувати на власний розсуд, на що посилається позивачка, відповідає право відповідачів на те ж майно для використання його як житла, то суд вважає, що обмеження здійснені позивачкою та відповідачами, а саме закривання кімнат, щодо свого житла є законними.

При цьому, вирішуючи спір, суд виходить і з того, що позивачем жодних доказів того, що відповідачі перешкоджають для неї здійснювати право власності щодо кімнат 1-7 та 1-8 (згідно експлікації до плану будинку технічного паспорта від 16.01.1990 року) житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1, не надано, оскільки надана нею постанова про закриття кримінального провадження від 23.02.2015 року не вказує на винні дії когось з відповідачів щодо позивачки, а лише підтверджує наявність неприязних відносин між сторонами у справі.

Інші, надані позивачкою докази, а саме пропозиція укласти договір від 09.07.2012 року та пропозиція про виселення від 25.12.2012 року, вказують на намагання позивача змінити юридичний порядок користування відповідачами житлом та не містять доказів того, що відповідачі перешкоджають позивачці здійснювати право власності, а саме володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном щодо кімнат 1-7 та 1-8 житлового будинку, який знаходиться в м.Острог по АДРЕСА_1.

Частиною 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом.

Враховуючи те, що при вселенні відповідачів в кімнати 1-7 та 1-8 житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1, зазначені кімнати не використовувались, а саме вселення було здійснено за згодою позивача, а також те, що будь-яких доказів перешкоджання відповідачами в користуванні позивачкою кімнатами 1-7 та 1-8 житлового будинку, який знаходиться в м.Острог по АДРЕСА_1 не надано, то в позові слід відмовити.

На підставі ст. 13, 30, 32 Конституції України, ст. 29, 301, 311, 316, 317, 321, 379, 391, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК УРСР, керуючись ст. 10, 57, 62, 88, 212 ЦПК України, суд

вирішив:

в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком, який розташований в м.Острог Рівненської області по АДРЕСА_1, шляхом вселення в кімнати 1-7 та 1-8, зобов'язання надати доступ до вказаних кімнат та заборони вчиняти будь-які дії, спрямовані на перешкоджання праву користування зазначеним житловим будинком відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Острозький районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Сторони, які не були присутніми під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу в цей же строк з дня отримання копії рішення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. В разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Острозького районного судуНазарук В.А.