Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
ЄУН 318/2657/15 Головуючий у 1-й інстанції: Комишня Н.І.
Пр. № 22-ц/778/6262/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2015 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого, суддіОСОБА_2
суддів:ОСОБА_3
ОСОБА_1
секретарОСОБА_4

розглянувши апеляційну скаргу державного виконавця відділу державної виконавчої служби Кам'янсько-Дніпровського районного управління юстиції Запорізької області на ухвалу Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 18 вересня 2015 року у справі за поданням державного виконавця відділу державної виконавчої служби Кам'янсько-Дніпровського районного управління юстиції Запорізької області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа, боржник ОСОБА_5, стягував ОСОБА_6,

ВСТАНОВИЛА :

Державний виконавець ВДВС Кам'янсько-Дніпровського району Запорізької області звернувся до суду з вказаним поданням посилаючись на те, що, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби Кам'янсько-Дніпровського районного управління юстиції Запорізької області знаходиться виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-173 від 20.08.1998 року виданого Новомиколаївським районним судом про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 аліментів на її утримання в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) починаючи з 04.03.1998 року.

06.04.2000 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Заборгованість по сплаті аліментів станом на 06.08.2015 року складає 30022 грн. 20 коп. Просив суд тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа ОСОБА_6

Ухвалою Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 18 вересня 2015 року подання залишено без задоволення.

ВДВС Кам'янсько-Дніпровського районного управління юстиції Запорізької області звернувся до суду із апеляційною скаргою на зазначену ухвалу суду, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, постановити нову якою подання задовольнити.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Закон України від 21 січня 1994 року "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Так, п. 2 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" передбачено, як підставу для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон наявність невиконаних зобов'язань, але лише до моменту виконання зобов'язань, або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника-фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Судом першої інстанції встановлено, що у відділі державної виконавчої служби Кам'янсько-Дніпровського районного управління юстиції Запорізької області знаходиться виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-173 від 20.08.1998 року виданого Новомиколаївським районним судом про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 аліментів на її утримання в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) починаючи з 04.03.1998 року.

06.04.2000 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Заборгованість по сплаті аліментів станом на 06.08.2015 року складає 30022 грн. 20 коп.

Відповідно до Узагальнення судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України Верховним Судом України від 01.02.2013 року за змістом п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

З погляду значення словосполучення "ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV, означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови "доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання".

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 377-1 зазначеного вище Кодексу, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим паче, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим саме державний виконавець повинен довести суду чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

Державний виконавець, звертаючись з клопотанням про тимчасове обмеження права боржника на виїзд за межі України, направив до суду подання, копію постанови про відкриття провадження та копії виконавчих документів без надання будь-яких доказів про ухилення боржника від виконання зобов'язань.

Жодних доказів, окрім наявності заборгованості, про будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо) відсутні. В справі немає доказів, що маючи якесь майно чи грошові кошти боржник його приховує, чи перешкоджає у його вилученні чи реалізації.

Суд першої інстанції вірно вказав, що за ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Окрім іншого, фактично звернення державного виконавця до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України повинно бути як крайній захід, який застосовується до боржника коли державним виконавцем виконані вже всі можливі дії щодо примусового виконання судового рішення, оскільки це веде до обмеження вказаного конституційного права громадянина.

У зв'язку з викладеним, оцінивши надані сторонами докази, колегія суддів дійшла висновку про те, що висновки суду першої інстанції є вірними а доводи викладені в апеляційній скарзі про обмеження виконавця в праві звернення до суду, про наявність неврегульованих саме аліментних зобовязань, про невірне застосування судом пункту 2 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 307, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу державного виконавця відділу державної виконавчої служби Кам'янсько-Дніпровського районного управління юстиції Запорізької області відхилити.

Ухвалу Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 18 вересня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: