АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 550/269/15-ц Номер провадження 22-ц/786/3789/15Головуючий у 1-й інстанції Лисенко В. М. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Буленка О.О., Омельченко Л.М.

при секретарі: Діхтяр Т.В.

за участю адвоката: ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 02 листопада 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2015 року позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказував, що 24 грудня 2013 року між ним та відповідачем був укладений усний договір позики, згідно якого він передав відповідачеві 13320 доларів США, на підтвердження цього ОСОБА_3 видав йому розписку про отримання зазначеної суми грошових коштів, які зобов'язався повернути у вересні 2014 року.

Посилаючись на те, що взяті на себе зобовязання відповідач станом на 01 жовтня 2014 року не виконав, також не повернув йому отримані за договором позики кошти і на час звернення до суду з даним позовом, позивач просив стягнути зі ОСОБА_3 на його користь заборгованість в сумі 13 320 доларів США, а також 3% річних від простроченої суми за період з 01 жовтня 2014 року по 09 квітня 2015 року у розмірі 208,01 доларів США, а всього просив стягнути з відповідача 318 048 грн. 05 коп., що в еквіваленті за курсом Національного Банку України 23,510335 грн. за 1 долар США станом на 09 квітня 2015 року становить 13 528,01 доларів США.

Рішенням Чутівського районного суду Полтавської області від 02 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 318 036 грн. 65 коп., а також на користь держави стягнуто судовий збір в сумі 3 180 грн. 36 коп.

Не погодившись з даним рішення суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати оскаржуване ним судове рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити у повному обсязі.

На апеляційну скаргу ОСОБА_3 своє заперечення надали позивач та його представник ОСОБА_2, в якому, спростовуючи доводи відповідача, просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення районного суду залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України,за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За змістом ч. 1 ст. 308 ЦПК України,апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що 24 грудня 2013 року між сторонами в простій письмовій формі було укладено договір позики в розмірі 13 320 доларів США.

На підтвердження укладення вказаного договору позивачем надано оригінал розписки від 24 грудня 2013 року, згідно якої ОСОБА_3 в присутності свідків позичив у ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 13 320 доларів США, які зобовязався повернути у вересні 2014 року /а. с. 7/.

Таким чином, сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики і розписка свідчить про укладення договору позики між ОСОБА_5, як позикодавцем, і ОСОБА_3, як позичальником.

За змістом ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно положень статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За нормами ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Окрім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Розписка є письмовим документом на підтвердження укладення договору позики та його умов. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору, підтверджуючи як укладення договору, так і його умови, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Судом першої інстанції встановлено, що в матеріалах справи міститься наданий позивачем оригінал розписки від 24 грудня 2013 року, згідно якої ОСОБА_3 взяв у борг 13 320 доларів США у ОСОБА_6 які зобов'язався повернути у вересні 2014 року. Наявність оригіналу розписки у позивача свідчить про те, що борг на час розгляду справи, не повернуто.

В судовому засіданні як першої, так і апеляційної інстанції відповідач підтвердив власноручне та добровільне написання зазначеної розписки.

Таким чином, встановивши вищенаведені обставини, суд першої інстанції, з урахуванням цитованих вище норм закону, дійшов вірного висновку про обґрунтованість позову ОСОБА_5 та наявність правових підстав для часткового задоволення його позовних вимог.

Оскільки позика відповідачем була отримана в іноземній валюті в сумі 13 320 доларів США, суд першої інстанції, виходячи зі змісту позовних вимог, та, з урахуванням ч. 2 ст. 533 ЦК України, правильно визначив суму, що підлягає сплаті в еквіваленті за курсом Національного Банку України 23,510335 грн. за 1 долар США станом на 09 квітня 2015 року /дату звернення до суду з позовом/ у розмірі 313 157 грн. 66 коп.

Відповідно до положень ч.2 ст. 625 ЦК України судом також обґрунтовано задоволено позовні вимоги в частині стягнення 3% річних від простроченої суми заборгованості за період з 01 жовтня 2014 року по 09 квітня 2015 року, що становить 4 878 грн. 99 коп. /313 157 грн. 66 коп. х (3% : 365 дн.) х 190 дн./, та всього стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 318 036 грн. 65 коп. (313 157 грн. 66 коп. + 4 878 грн. 99 коп.).

Враховуючи, що позивач, на користь якого ухвалено рішення, звільнений від сплати судового збору, суд на підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України правомірностягнув з відповідача судовий збір в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог.

В свою чергу, твердження заявника про погашення ним заборгованості за позикою шляхом проведених за усною домовленістю з позивачем взаєморозрахунків за виконані ним роботи по обробітку сільськогосподарських угідь, не заслуговує на увагу, з огляду приєднаний позивачем до матеріалів справи оригінал розписки, власноручно написаний відповідачем, що свідчить про те, що борг на час вирішення даного спору, не повернуто.

Окрім того, судом встановлено, що під час укладення договору позики, сторони умов, які не зазначені в розписці, в усній формі не обговорювали, що підтверджується також змістом самої розписки. Звідси необгрунтованим та не підтвердженим належними доказами відповідно до норм ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, є також посилання відповідача на те, що він фактично отримав у борг 10 000 доларів США, а не 13 320 доларів США, як зазначено ним у розписці.

З урахуванням встановленого, вірним є висновок суду про те, що позовні вимоги доведені відповідними належними та допустимими доказами, які, в свою чергу, не спростовані відповідачем.

За наведених обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків районного суду, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 02 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: