УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Євтушенко О.В., Завгородньої І.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 28 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 24 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_1. звернувся до суду з позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що 15 липня 2008 року між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» (далі - ВАТ КБ «Надра»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра»), укладено кредитний договір № 2/8-В/ЖР, за яким позивачу було надано кредит в розмірі 1 224 221 грн 50 коп.

15 липня 2008 року на забезпечення виконання зобов'язань щодо погашення заборгованості за кредитом ВАТ КБ «Надра» було укладено договір поруки з ОСОБА_2., а 05 листопада 2009 року був укладений договір іпотеки.

21 червня 2011 року Рожищенським районним судом Волинської області ухвалено рішення про стягнення солідарно з ОСОБА_1. та ОСОБА_2. кредитної заборгованості в сумі 1 450 684 грн 76 коп.

15 вересня 2014 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_3 було укладено договір № 2023111 строкового банківського вкладу (депозиту), за яким вкладник передала, а банк прийняв грошову суму у розмірі 50 000 доларів США. Цього ж дня між відповідачем та ОСОБА_3 було укладено договір № 2023088 строкового банківського вкладу (депозиту), відповідно до якого вона передала банку 30 000 доларів США.

11 березня 2015 року між ОСОБА_3 та позивачем ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги за договорами від 15 вересня 2014 року № 2023111 та № 2023088.

06 лютого 2015 року в ПАТ «КБ «Надра» запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

20 лютого 2015 року та повторно 19 березня 2015 року позивач звертався до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із заявою про здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог за зобов'язаннями кредитного та депозитними договорами. 17 та 23 березня 2015 року позивачем було отримано відмови на його заяви.

Вважаючи зазначену відмову такою, що порушує його права, позивач просив суд зобов'язати ПАТ «КБ «Надра», в інтересах якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Надра» Стрюкова І.О., провести зарахування зустрічних однорідних вимог за зобов'язаннями, відповідно до умов кредитного договору від 15 липня 2008 року № 2/8-В/ЖР ID 848114 та за зобов'язаннями договору про відступлення права вимоги від 11 березня 2015 року за договорами від 15 вересня 2014 року № 2023111, № 2023088 строкових банківських вкладів (депозиту); зобов'язати після проведення зарахування зустрічних однорідних вимог перерахувати на ім'я ОСОБА_1. 100 696 грн 29 коп.; зобов'язати звернутися до державного реєстратора із заявою про припинення обтяження іпотекою квартири АДРЕСА_1, загальною площею 80,6 кв. м, житловою площею 39,6 кв. м; зобов'язати звернутись до ВДВС Рожищенського РУЮ Волинської області із заявами про закінчення виконавчих проваджень, відкритих щодо ОСОБА_1. та ОСОБА_2. з примусового виконання виконавчих листів від 21 червня 2011 року № № 2-103/11/0314, 2-103/11/0314, виданих Рожищенським районним судом Волинської області; стягнути на користь позивача витрати, пов'язані зі сплатою судового збору.

Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 28 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 24 вересня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1. просить скасувати судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 28 липня 2015 року та ухвали апеляційного суду Волинської області від 24 вересня 2015 року, оскільки вони законні та обґрунтовані.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що у випадку, коли боржник банку придбав право вимоги до банку, відповідні два зобов'язання між банком і його боржником, який придбав право вимоги до банку, могли би припинятись тільки відповідно до статей 601, 602 ЦК України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, оскільки Законом України від 16 липня 2015 року ст. 602 ЦК України було доповнено п. 4-1, яким передбачено, що не допускається зарахування зустрічних вимог за зобов'язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк).

Однак, у разі зарахування зустрічних вимог діють обмеження, встановлені Законом України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що є спеціальним законом, який врегульовує процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку та поширюється на дані правовідносини.

Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 6 ст. 2 цього Закону України ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Відповідно до статей 91, 93, 96 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у процесі ліквідаційної процедури банку визначається заборгованість кожному кредитору банку та встановлюється черговість і порядок погашення вимог кредиторів, що унеможливлює індивідуальне задоволення вимог окремого кредитора позачергово шляхом проведення зарахування зустрічних однорідних вимог (зокрема кредиту та банківського вкладу).

Статтею 36 вказаного Закону України врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з пп. 1, 2, 4 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку, зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-43цс15.

Доводи касаційної скарги щодо не порушення порядку погашення вимог кредиторів зарахуванням однорідних вимог не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 28 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 24 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко О.В. Євтушенко І.М. Завгородня