Справа № 177/5/15-ц
Провадження № 2/177/289/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 грудня 2015 року

Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Приміч Г. І.

за участі: секретаря Ференц Я. З.,

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду 06.01.2015 року із вказаною позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія «Автофінанс», яку в подальшому уточнив та в обґрунтування якої зазначив, що 10.12.2014 року він уклав з відповідачем договір фінансового лізингу №00292, відповідно до умов якого лізингодавець ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» взяв на себе зобовязання придбати предмет лізингу (МТЗ-82.1) у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користуванні лізенгоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором.

Вважає, що під час попередніх переговорів представник відповідача ввів його в оману щодо умов виконання договірних зобовязань, не надав йому повну та достовірну інформацію про умови укладеного договору та додатків до нього.

Так, йому було повідомлено про необхідність внесення передоплати за автомобіль в сумі 111 000,00 грн., які він сплатив частками спочатку 92 500,00 грн, а через 5 днів - 18 500,00 грн із призначенням платежу «Оплата за договором». Однак згодом він дізнався, що сплачені ним кошти в розмірі 18 500,00 грн. є адміністративним платежем, а не частковою оплатою вартості транспортного засобу..

Посилаючись на ч. 1 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» вважає, що відповідач включив до договірних умов під виглядом лізингових платежів, умови, не передбачені переліком, встановленим законом, та не пов'язані із користуванням предметом лізингу, чим вийшов за межі, передбачені законом для діяльності фінансового лізингу.

Всупереч вимогам ч.2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», у спірному договорі та у додатку 2 до нього відсутня обовязкова істотна умова щодо предмета договору фінансового лізингу у тому обсязі, як того вимагає закон, а саме предметом договору є транспортний засіб МТЗ-82.1 та не визначені індивідуальні ознаки цього транспортного засобу: модель транспортного засобу, виробника, рік випуску, комплектацію, пробіг.

Розрахунок вартості лізингових платежів залежить від курсових коливань долару США по відношенню до української гривні, а тому умови спірного договору про оплату курсової різниці як додаткової винагороди є такими, що суперечать чинному законодавству і є недійсними.

Вважає, що умови договору фінансового лізингу, передбачені п. 5.4, 3.2.2, 5.5, 5.6, 5.7, 5.15, 10.5, 10.8, 10.12, 12.6, 12.8, 12.1, 3.2.6, 3.2.7, 10.5, 9.4, 10.14, 12.8, 10.16, 11.3, 11.5, 12.7, 12.13, 10.16, 11.3, 11.5, 12.7, 12.13 є несправедливими в силу ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки всупереч принципу добросовісності наслідком цього договору є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

Таким чином вважає, що є законні підстави для визнання недійсним договору фінансового лізингу, укладеного 10.12.2014 року між сторонами.

В силу ч.1 ст. 216 ЦК України вважає, що відповідач повинен повернути йому сплачені на користь відповідача грошові кошти в розмірі 111 000,00 грн.

Також вказує, що внаслідок укладення вищезазначеного договору фінансового лізингу, до якого були включені положення, що прямо суперечать положенням актів цивільного законодавства України йому була завдана моральна шкода, що виразилася у душевних стражданнях, почутті невизначеності, неможливості розпорядитися власними коштами. Внаслідок порушення відповідачем його прав як споживача, він відчуває постійне хвилювання, глибоке обурення та відчай через те, що не може повернути сплачені ним грошові кошти. Моральну шкоду він оцінює в 10 000,00 грн.

Отже, позивач просить визнати недійсним договір фінансового лізингу з додатками, укладений 10 грудня 2014 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та стягнути з відповідача на його користь кошти сплачені на виконання недійсного договору в розмірі 111 000 грн. та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Позивач та його представник за довіреністю ОСОБА_2 в судовому засіданні кожен окремо позовні вимоги підтримали з підстав, вказаних в позові. Позивач також вказав, що на даний час договір не виконується, відповідач не передав йому предмет договору.

Представник відповідача - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»» в судове засідання не зявився, надав письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності. Також надав письмове заперечення проти позову, в якому просить відмовити позивачу в задоволенні позову, у звязку з тим, що позов є безпідставним та необґрунтованим, та таким, що не підкріплений жодним належним та допустимим доказом і ґрунтується виключно на припущеннях позивача без належного ознайомлення з нормами Закону, що безпосередньо регулюють діяльність відповідача. Також, зазначає, що підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення договору є особисте підписання позивачем кожної сторінки самого договору, а отже було досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Крім того, відповідач здійснює свою господарську діяльність відповідно до норм чинного законодавства України. ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» займається виключним видом господарської діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу. Всі лізингові платежі встановлені договором, закріплені відповідними формулами та чітко закріплені в додатках до договору. По умовам договору лізингові платежі можуть бути змінені у деяких випадках, які не залежать від лізингодавця, проте у разі коли така зміна відбудеться лізингодавець зобовязаний повідомити про таку зміну лізингоодержувача та відповідно до ст. 10.16 договору скласти відповідну додаткову угоду.

Вважають, що позивачем не було належним чином мотивовано порушення охоронюваних прав споживача. Позивач також помиляється у трактуванні норм чинного законодавства та не враховує особливість укладеного між сторонами правочину, а саме договору фінансового непрямого лізингу. Сторони визначили, що предметом договору являється транспортний засіб трактор марки МТЗ моделі 8.21, що являється головною умовою визначення предмету договору, інші відомості товару будуть вказані у акті-приймання-передачі у момент отримання.

На підставі викладеного відповідач просить відмовити повністю в задоволенні позовних вимог (а.с. 53-63, 111-115).

Суд, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши докази, викладені в письмових матеріалах справи, давши їм належну оцінку, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Закон України «Про фінансовий лізинг» визначає фінансовий лізинг як вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Підставою недійсності правочину, згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

В судовому засіданні встановлено, що 10.12.2014 року позивач ОСОБА_1 уклав з відповідачем - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» договір № 00292 фінансового лізингу з додатками (а.с. 13-21).

Згідно п. 1.3 укладеного договору фінансового лізингу (надалі - договір) лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (трактор МТЗ-82.1, зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 3 до договору, вартістю 11 314,98 доларів США) у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на предмет лізингу на лізенгоодержувача, згідно з умовами даного договору (п. 1.6 договору).

Згідно п. 1.4 Договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець.

Пунктом 1.7 договору визначено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених в п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого платежу на умовах викладених у п. 9.6 ст. 9 даного Договору.

На підставі п. 2.1 Договору він вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє протягом 78 календарних місяців, але у будь-якому випадку до повного виконання зобовязань сторонами за даним договором.

Відповідно до п. 2.2 Договору, строк лізингу починається з моменту передачі предмета лізингу та підписання Акту приймання-передачі предмету лізингу, та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання Акту приймання-передачі предмету лізингу та в останньому місяці сплати лізингового платежу, якщо інше не передбачено умовами цього договору.

Згідно п. 8.1 договору сторони погодили, що лізингові платежі та інші платежі, що підлягають сплаті за цим договором на користь лізингодавця, відображають справедливу вартість предмета лізингу та забезпечують отримання лізингодавцем суми, очікуваної станом на виконання договору відповідно до чинного курсу обміну долара США до української гривні за готівковими операціями, встановленого комерційним банком АТ «ОСОБА_3 Аваль» при продажу долара США або курсу обміну долара США до української гривні за безготівковими операціями за міжбанківським валютним курсом при продажу долара США що встановлений на офіційному сайті mezhbank.org.ua, або Національним банком України, яку буде обрано лізингодавцем, станом на дату коли кожен платіж підлягає оплаті. З цією метою лізинові платежі, інші платежі, а також будь-які інші платіжні зобовязання, передбачені цим договором розраховуються в доларах США на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом долара США до української гривні, чинним на робочий день виписки рахунку або квитанції на сплату платежу.

Всі планові платежі, які визначаються у Додатку №1 та Додатку №3 до даного договору сплачуються лізингоодержувачем згідно вказаних додатків на підставі рахунків виставлених лізингодавцем. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно обмінного курсу долара США до української гривні на фактичну дату зарахування платежу на рахунок лізингодавця (п. 8.5 Договору).

Статтею 10 договору встановлений порядок сплати лізингових платежів, які закріплені відповідними формулами та чітко визначені в додатку до договору (а.с.20).

В статті 12 договору встановлена відповідальність лізингоодержувача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору. Зокрема, у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, повернення предмету лізингу.

Згідно п. 12.1 договору, у разі розірвання договору лізингоодержувачем поверненню підлягає 60% сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

Згідно з квитанціями від 10.12.2014 року №324560711.1 та від 15.12.2014 року № 14MW46126, ОСОБА_1 на виконання умов спірного договору сплатив відповідно 92 500,00 грн. та 18 500,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як встановлено ч.1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Таким чином, оскільки в нашому випадку укладений договір непрямого лізингу (щодо речі, яку лізингодавець тільки має придбати для передання лізингоодержувачеві у майбутньому, після укладення договору лізингу), сторони погодили модифікацію транспортного засобу МТЗ-82.1., отже сторони досягли згоди щодо істотної умови договору предмета лізингу.

Необґрунтованими є також посилання позивача щодо безпідставності внесення до договору фінансового лізингу поняття адміністративного платежу та невідповідності закону визначення в договорі коригування суми винагороди лізингодавця шляхом збільшення її на розмір курсової різниці між національною валютою та іноземною валютою.

Так, загальними положеннями договору фінансового лізингу визначено, що адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у додатку №1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу.

Статтею 10 спірного договору чітко визначено поняття лізингового платежу та вказані відповідні конкретні формули, на підставі яких були вираховані конкретні суми. Складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в графіку у додатку №1 до договору, який є невідємною його частиною.

Пунктом 10.14 договору фінансового лізингу визначені випадки, в яких розмір лізингових платежів може бути змінений, однак лише з підстав, які не залежать від лізингодавця. При цьому сторони повинні скласти додаткову угоду до даного договору, а також на вимогу лізингодавця підписати акт корегування вартості предмета лізингу (п. 10.16 договору).

Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ця норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якою зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Таким чином, положення чинного законодавства хоч і передбачають обовязковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони визначення грошового еквівалента зобовязань в іноземній валюті.

Відтак, коригування лізингових платежів, в основі якого лежить зміна курсової різниці (зміна курсу гривні стосовно долара), прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається з договору фінансового лізингу позивачем ОСОБА_1 було отримано повну та необхідну, доступну та достовірну інформацію про положення договору, який був особисто підписаний позивачем - кожної його сторінки, та повноважною особою відповідача та скріплений його печаткою, а отже було досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Таким чином, було дотримано усі вимоги, та передбачено усі істотні умови, які визначені чинним законодавством України.

Відповідно до положень ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Для кваліфікацій умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше - умови договору порушують принцип добросовісності; по-друге - умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє - умови договору завдають шкоди споживачеві.

Суд, дослідивши умови спірного договору, прийшов до висновку про відсутність одночасно зазначених ознак "несправедливих умов договору".

Відсутній дисбаланс договірних прав та обов'язків, так як, з договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

З аналізу умов договору не вбачається істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, тому із вказаних підстав спірний договір фінансового лізингу також не може бути визнаний судом недійним.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що твердження позивача щодо недійсності договору фінансового лізингу є необґрунтованими та безпідставними, а отже і вимоги позивача про стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 111000,00 грн. на підставі ч.1 ст. 216 ЦК України, не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України, якщо у звязку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Оскільки судом не встановлено підстав для визнання договору фінансового лізингу недійсним, тому посилання позивача про те, що діями відповідача йому спричинена моральна шкода, яка полягала у перенесених душевних стражданнях, судом не можуть бути прийняті до уваги, а тому позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Оскільки позивач відповідно до п.5 Закону України «Про судовий збір», який діяв на момент подачі позову, звільнений від слати судового збору, а його вимоги не задоволені, то відповідно до ст.. 88 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 11, 509, 215, 216, 533, 638, 806 ЦК України, Законом України " Про фінансовий лізинг", Законом України «Про захист прав споживачів», суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди- відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області через районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: