Справа № 199/6095/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючий-суддя Сенчишин Ф.М.

При секретарі Герасименко В.А.

За участю представників позивача ОСОБА_1

ОСОБА_2

ОСОБА_3

відповідачів ОСОБА_4 ОСОБА_5

представників відповідача ОСОБА_6

ОСОБА_7

третіх осіб ОСОБА_8

ОСОБА_9

представників третіх осіб ОСОБА_10

ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Військового прокурора Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної гвардії України, треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійні вимоги ОСОБА_12, ОСОБА_9 та ОСОБА_13, до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, треті особи на стороні відповідачів, які не заявляють самостійні вимоги, Дніпропетровське міське управління юстиції, Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Січеслав» та Приватне підприємство «Приватна фірма «Віктор-13», про витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення без надання іншого жилого приміщення та визнання права на вселення,

ВСТАНОВИВ:

Військовий прокурор Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної гвардії України з урахуванням зміни предмету позову (т. 2 а.с. 2-3) просить суд:

-витребувати з чужого незаконного володіння квартиру АДРЕСА_1 та передати її державі в особі Міністерства внутрішніх справ України та Головному управлінню Національної гвардії України;

-виселити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого приміщення;

-визнати право ОСОБА_12 та його родини: дружини ОСОБА_9, сина ОСОБА_13 на вселення в квартиру АДРЕСА_1 на підставі ордеру на жиле приміщення № НОМЕР_1 виданого 25 грудня 2014 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради;

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 16 вересня 2013 року Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Державної реєстраційної служби України на підставі Рішення Господарського суду м. Києва від 22 квітня 2005 року в справі № 34/324 (18/141), Постанови Київського апеляційного господарського суду від 02 серпня 2005 року в справі № 34/324(18/141), Рішення Вищого господарського суду України від 01 лютого 2006 року в справі № 34/324-18/141 та Ухвали Верховного Суду України від 30 березня 2006 року в справі № 34/324-18/141 було проведено Державну реєстрацію квартири АДРЕСА_2 за Державою Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України в оперативному управлінні Головного управління внутрішніх військ МВС України (правонаступником якого згідно з пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну гвардію України» від 13 березня 2014 року є Головне управління Національної гвардії України) та яка внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На виконання частини 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» центральною житлово-побутовою комісією Головного управління внутрішніх військ МВС України квартиру АДРЕСА_2 було розподілено підполковнику ОСОБА_12 та його родині: дружині - ОСОБА_9, сину ОСОБА_13. Так, 25 грудня 2014 року відповідно до рішення центральної житлово - побутової комісії Головного управління внутрішніх військ МВС України та на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 17 грудня 2014 № 760, колишньому військовослужбовцю Національної гвардії України підполковнику запасу ОСОБА_12 та його родині: дружині - ОСОБА_9, сину ОСОБА_13, було видано ордер на жиле приміщення № НОМЕР_1 у ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_3. Відповідно до інформації Амур - Нижньодніпровського РВ Дніпропетровського міського управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області за адресою: АДРЕСА_4, ніхто не зареєстрований та на теперішній час у квартирі № 23 за вказаною адресою проживають громадяни: ОСОБА_4 та ОСОБА_5. Ордер на вселення у вказану квартиру виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради громадянам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не видавався. Незважаючи на наявність ордеру на жиле приміщення № НОМЕР_1 виданого ОСОБА_12 на вселення в квартиру АДРЕСА_1 не може використати своє право, а громадяни ОСОБА_4 та ОСОБА_5 самоправно зайняли жиле приміщення за вказаною адресою, яке належить Державі Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України в оперативному управлінні Головного управління внутрішніх військ МВС України (Головного управління Національної гвардії України), а тому відсутні будь-які правові підстави для проживання відповідачів у займаному жилому приміщені. Таким чином, оскільки відповідачі не є військовослужбовцями Національної гвардії України, ордер на вселення до зазначеного житлового приміщення не отримували, за відсутності будь-яких правових підстав для подальшого проживання відповідачів у займаній квартирі № 23 за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Донецьке шосе, 9, вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Незаконне утримання відповідачами житлового приміщення призводить до порушення прав на житло військовослужбовців (колишніх військовослужбовців) Національної гвардії України, які проходять (проходили) військову службу та не забезпечені житлом. Таким чином, відповідачі своїми діями перешкоджають Державі Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України та Головному управлінню Національної гвардії України в реалізації повноважень щодо управління обєктом державної власності - жилим приміщенням, чим порушують їхні законні інтереси та права колишнього військовослужбовця Національної гвардії України підполковника запасу ОСОБА_12 на житлове приміщення.

В судовому засіданні представник прокурора Івлєва В.М., представник МВС України та ГУ НГ України ОСОБА_2 а також представник ГУ НГ України ОСОБА_3 підтримали в повному обсязі заявлені позовні вимоги та доводи позовної заяви, на яких вони ґрунтуються.

Треті особи на стороні позивача ОСОБА_14 та ОСОБА_9 в суді також підтримали в повному обсязі заявлені прокурором позовні вимоги. Підтвердили той факт, що вони не змогли вселитися в спірну квартиру на підставі ордеру, оскільки вона була зайнята іншими особами.

Відповідачі ОСОБА_4, її представники ОСОБА_6, ОСОБА_7 а також відповідачка ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Заперечення обґрунтували тим, що відповідачі зайняли спірну квартиру у законний спосіб як інвестори будівництва житлового будинку, і хоча вони сплатили за житло повну суму 65879 грн., однак до теперішнього часу не зареєстрували своє право власності. Квартиру вони самостійно утримують протягом 10 років. Наполягають на тому, що секція будинку, в якій розташована квартира, була введена в експлуатацію лише в 2012 році. Вважають, що за державою право власності на квартиру було визнане незаконно. Вказують на розбіжність в площі квартири, яка зазначена в ордері на жиле приміщення та фактичній площі згідно технічного паспорту. Крім того звертають увагу на той факт, що квартира № 23, яка належить ОСОБА_4, знаходиться у будинку № 9, позначеному як секція 1.

Представник третьої особи на стороні відповідача ПП «Приватна фірма «Віктор-13» ОСОБА_10 також заперечив проти задоволення позовних вимог прокурора в повному обсязі. Наполягає на тому, що підприємство є забудовником будинку № 9 (секція 1) по вул. Донецьке шосе в м. Дніпропетровську і мало виключне право на продаж квартир в секції. Фактично обґрунтовує неправомірність визнання права власності на квартиру за рішенням суду, оскільки на час ухвалення рішення права обєкт нерухомості на той час не був ані збудованим, ані введеним в експлуатацію.

Представник третьої особи Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_11 просить суд ухвалити рішення згідно вимог закону. Наполягає на тому, що реєстрація права власності на спірну квартиру за МВС України проведена правомірно.

Треті особи ОСОБА_13 та Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Січеслав», належним чином та завчасно сповіщені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили. За ухвалою суду справа розглянута за їх відсутності.

На підставі досліджених доказів судом встановлені наступні фактичні обставини:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 22 квітня 2005 року (а.с. 61-65), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02 серпня 2005 року (т. 1 а.с. 66-68) та постановою Вищого господарського суду України від 01 лютого 2006 року (т. 1 а.с. 69-73) за Головним управлінням внутрішніх військ МВС України визнано право власності на сім квартир у будинку № 9 по вул. Донецьке шосе в м. Дніпропетровську, в тому числі і на квартиру № 23.

07 жовтня 2015 року державним реєстратором прав на нерухоме майно прийняте рішення № 6483865 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (т. 2 а.с. 105) за яким вирішено провести державну реєстрацію права власності, форма власності: державна, на квартиру, що розташована в м. Дніпропетровську, Донецьке шосеАДРЕСА_5, за субєктом: Держава Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України в оперативному управлінні Головного управління внутрішніх військ МВС України з відкриттям у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на обєкт нерухомого майна.

Судом досліджено Реєстраційну справу на вказану квартиру, яка окрім зазначеного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень містить також і ОСОБА_10 з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, за яким відомості про вказане право власності внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 2 а.с. 106).

Згідно копії Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна (т. 1 а.с. 12-13, 249), зареєстрованим власником квартири АДРЕСА_1 залишається Держава Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України в оперативному управлінні Головного управління внутрішніх військ МВС України.

Суд враховує, що наявними в ЄДРПОУ відомостями (т. 1 а.с. 43-44) 31 липня 2014 року до реєстру внесено запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи - Головного управління внутрішніх військ МВС України.

При цьому, суд враховує приписи п.п. 1 п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про національну гвардію України», за якими головний орган військового управління Національної гвардії України, органи військового управління оперативно-територіальних обєднань Національної гвардії України, військові частини і підрозділи з охорони важливих державних обєктів та спеціальних вантажів, військові частини з охорони та оборони важливих державних обєктів, військові частини і підрозділи з охорони дипломатичних представництв, консульських установ іноземних держав, представництв міжнародних організацій в Україні, військові частини з охорони громадського порядку, підрозділи (загони) спеціального призначення, військові частини оперативного призначення, авіаційні військові частини, вищі навчальні заклади, навчальні військові частини (центри), бази, установи та заклади Національної гвардії України є правонаступниками відповідних органів військового управління, військових частин і підрозділів вищих навчальних закладів, навчальних військових частин, органів і підрозділів забезпечення, установ внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України без переоформлення актів на право постійного користування земельними ділянками та свідоцтв про право власності на нерухоме майно.

Окрім цього, за п. 1 ст. 1 вказаного закону Національна гвардія України є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України, а за ч. 1 ст. 6 вказаного закону військово-політичне та адміністративне керівництво Національною гвардією України здійснює Міністр внутрішніх справ України.

На підставі викладеного, Міністерство внутрішніх справ України та Головне управління Національної гвардії України є належними позивачами по справі.

Вирішуючи позовні вимоги в частині витребування квартири з чужого незаконного володіння, суд виходить з того, що відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в суді визнаний той факт, що на час розгляду справи в суді квартира перебуває в їх фактичному володінні, що додатково підтверджується копією листа Амур-Нижньодніпровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області за результатами перевірки звернення ОСОБА_12 (т. 1 а.с. 14).

Суд враховує заперечення відповідачів та їх представників щодо неправомірності набуття Державою Україна права власності на квартиру, які судом відхиляються з наступних підстав.

Так, суд враховує розяснення, викладені у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади», за якими виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.

Право власності на квартиру за Головним управлінням внутрішніх військ МВС України визнане рішенням суду, яке набрало законної сили, і таке рішення згідно ч. 5 ст. 124 Конституції України є обов'язковим до виконання на всій території України.

З цих самих підстав суд відхиляє доводи відповідачів та їх представників щодо того, що на час визнання судом права власності на квартиру відповідна секція будинку ще не була введена в експлуатацію, оскільки такі доводи зводяться до переоцінки судового рішення та встановлених судом фактичних обставин.

Суд враховує, що на час постановлення у справі рішення, ОСОБА_4 в Окружному адміністративному суді м. Києва оскаржує вищезазначене рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про що свідчить копія відповідної ухвали про відкриття провадження в адміністративній справі (т. 2 а.с. 103).

У зупиненні провадження у справі на час розгляду вказаної справи адміністративної юрисдикції було відмовлено, оскільки за приписами ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За таких умов, подальша зміна правового становища спірної квартири внаслідок визнання недійсними чи скасування правочинів за якими позивачем було набуте право власності на квартиру, може бути підставою для перегляду рішення за нововиявленими обставинами, а при вирішенні цього спору суд виходить з тих обставин, які мають місце на час розгляду справи в суді.

Суд також враховує той факт, що ОСОБА_4 була надана копія договору № 15 про інвестування житлового будівництва (т. 1 а.с. 110-112), укладеного нею 09 вересня 2004 року з Приватною фірмою «Віктор», яка в подальшому змінила назву на ПП «Приватна фірма «Віктор-13». За вказаним договором, інвестор зобовязався прийняти участь в інвестуванні будівництва багатоквартирного житлового будинку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Донецьке шосе, б. 9, а фірма зобовязується організувати будівництво жилого будинку, ввести його в експлуатацію та передати інвестору у власність квартиру № 23, розташовану на 9 поверсі.

Разом з тим, на підставі зазначеного договору ОСОБА_4 квартиру у власність не набула, однак у останньої виникло майнове право.

Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим обєктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами. Майнові права на нерухомість обєкт будівництва (інвестування) не вважаються речовими правами на чуже майно, оскільки обєктом цих прав не є «чуже майно», а також не вважаються правом власності, оскільки обєкт будівництва (інвестування) не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього. Майнове право, що є предметом договору інвестування житлового будівництва, це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права. Майновими визнаються будь-які права, повязані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги. Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як обєкта цивільних прав. Майнове право це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Майнове право ОСОБА_4 на набуття в майбутньому права власності на спірну квартиру припинилося з часу набрання законної сили рішенням суду про визнання права власності на цю ж квартиру за Головним управлінням внутрішніх військ МВС України.

На час розгляду справи в суді відповідачі не мають ані права власності, ані майнових прав щодо спірної квартири.

Суд також враховує той факт, що під час судового розгляду постало питання щодо першої секції будинку № 9 по вул. Донецьке шосе в м. Дніпропетровську та можливості того, що квартира АДРЕСА_1 та квартира № 23 в будинку № 9 (секція 1) по вул. Донецьке шосе в м. Дніпропетровську є різними обєктами нерухомості.

Для розвязання цього питання в судовому засіданні було досліджено оригінал інвентаризаційної справи на житловий будинок № 9 по вул. Донецьке шосе в м. Дніпропетровську, яка зберігається в Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації м. Дніпропетровська» Дніпропетровської обласної ради.

Судом встановлено, що зазначений будинок літ.А-10 складається з трьох секцій, які вводилися в експлуатацію в різний час. Квартира № 23 розташована на девятому поверсі в першій секції (т. 2 а.с. 77-84). При цьому, номери квартир в секціях не дублюються і в зазначеному житловому будинку наявна лише одна квартира під № 23 (т. 2 а.с. 85).

Як стороною позивача, так і стороною відповідача на відповідних поверхових планах житлового будинку (т. 1 а.с. 77, 82) зазначена одна й та сама квартира як така що є предметом позову, та як така, що перебуває у фактичному володінні відповідачів.

Прокурором надано копію листа Головного-архітектурно-планувального управління Дніпропетровської міської ради (т. 1 а.с. 152-153), за яким згідно з п. 1.6 Положення щодо адресації обєктів нерухомого майна у м. Дніпропетровську, затвердженого рішенням Дніпропетровської міської ради від 29 травня 2013 року № 42/35, адреса обєкта нерухомого майна є єдиною та унікальною (тобто не може дублюватися на території міста) і складається з типу (бульвар, вулиця, площа (майдан), провулок, проспект, тупик, узвіз, шосе тощо), найменування проїзду та номера будівлі (обєкта) у системі проїздів на території міста. Приміщення та квартири у будинках (будівлях) не можуть мати окремої адреси. Зважаючи на викладене, «секція» не може бути належним реквізитом адреси.

Також позивачем надана копія розпорядження Дніпропетровського міського голови № 213р від 29 березня 2004 року (т. 1 а.с. 154, 155), яким житловому будинку в цілому Приватної фірми «Віктор» по Донецькому шосе надана адреса Донецьке шосе, 9.

Сторонами не надавалися суду докази, на підтвердження того, що після цього першій секції вказаного житлового будинку надавалася інша окрема поштова адреса.

Наведені докази в своїй сукупності та взаємозвязку поза всяким розумним сумнівом доводять той факт, що квартира АДРЕСА_1, право власності на яку за Головним управлінням внутрішніх військ МВС України було визнане рішенням суду, на будівництво якої було укладено договір про інвестування житлового будівництва між ОСОБА_4 та Приватною фірмою «Віктор» та яку на час розгляду справи в суді фактично займають відповідачі є одним і тим самим обєктом нерухомості, а відповідні заперечення відповідачів судом відхиляються.

Згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Як передбачено ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

При цьому суд враховує, розяснення, викладені у п. 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», за якими застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Відповідачі стверджують, що майно квартира, була отримана ними у володіння на відповідній правовій підставі. При цьому, останніми надано копію акту приймання-передачі (т. 1 а.с. 115), за яким Приватна фірма «Віктор» передала ОСОБА_4 спірну квартиру 20 вересня 2004 року а також копію акта приймання-передачі (т. 1 а.с. 116), за яким Приватне підприємство «Приватна фірма «Віктор-13» передало ОСОБА_4 спірну квартиру 25 травня 2012 року.

Суд зауважує, що на час складення першого акту приймання-передачі 20 вересня 2004 року квартира АДРЕСА_1 ще не існувала як обєкт нерухомості, а на час складення другого акту приймання-передачі 25 травня 2012 року право власності на квартиру вже було визнане судом за Головним управлінням внутрішніх військ МВС України.

Право на заселення квартири не охоплювалося наявним у ОСОБА_4 майновим правом, яке виникло на підставі договору про інвестування житлового будівництва.

На будь-які інші підстави для вселення в квартиру, крім зазначеного договору про інвестування житлового будівництва, відповідачі не посилаються і такі підстави дослідженими судом доказами не встановлені.

Так само судом не встановлено, що Міністерство внутрішніх справ України або Головне управління Національної гвардії України будь яким чином висловили згоду на заселення відповідачів до квартири або будь яким іншим чином надали квартиру відповідачам для заселення.

За таких обставин, квартира, яка є власністю Держави Україна в особі Міністерства внутрішній справ України в оперативному управлінні Головного управління Національної гвардії України перебуває у фактичному володінні відповідачів, які володіють квартирою без достатньої правової підстави.

Власник квартири на підставі ст. 387 ЦК України має право витребувати своє майно від відповідачів, і відповідні позовні вимоги підлягають задоволенню.

Вирішуючи позовні вимоги в частині виселення відповідачів з квартири, суд виходить з того, що за ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 116 Житлового кодексу, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

При цьому, суд, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-32цс13 від 12 червня 2013 року, згідно якого суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Будь які договірні відносини між сторонами відсутні, останні заселилися до квартири та проживають в ній без достатньої правової підстави, тобто самовільно.

Ефективним способом захисту порушеного права позивача, який відповідає змісту порушеного права, характеру порушення та наслідкам, спричиненим порушенням, є виселення відповідачів з займаного жилого приміщення без надання їм іншого житла.

На підставі викладеного, позовні в цій частині також підлягають задоволенню.

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання права ОСОБА_12, ОСОБА_9 та ОСОБА_13 на вселення в спірну квартиру на підставі ордеру, суд виходить з того, що 25 грудня 2014 року відповідно до рішення центральної житлово - побутової комісії Головного управління внутрішніх військ МВС України (т. 1 а.с. 76-79) та на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 17 грудня 2014 № 760, колишньому військовослужбовцю Національної гвардії України підполковнику запасу ОСОБА_12 та його родині: дружині - ОСОБА_9, сину ОСОБА_13, було видано ордер № НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 11) на заселення ізольованої квартири за адресою: АДРЕСА_3.

Суд враховує, що прокурором у позовній заяві ОСОБА_12, ОСОБА_9 та ОСОБА_13 у якості третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги, зазначені помилково, оскільки за ч. 1 ст. 34 ЦПК України треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення судового розгляду, пред'явивши позов до однієї чи обох сторін, натомість перелічені особи позов до жодної зі сторін не предявили.

Прокурор в позові зазначає, що він звертається до суду в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України та Головного управління Національної гвардії України. Відповідне обґрунтування представництва інтересів саме держави в суді прокурором викладене в позовній заяві.

Суд, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-78цс13 від 25 грудня 2013 року, згідно якого відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право.

Дослідженими доказами порушення права саме Держави в особі Міністерства внутрішніх справ України та Головного управління Національної гвардії України не встановлене. Визнання права ОСОБА_12, ОСОБА_9 та ОСОБА_13 на вселення в спірну квартиру на підставі ордеру не є способом захисту права саме Держави в особі Міністерства внутрішніх справ України та Головного управління Національної гвардії України.

На підставі викладеного, за недоведеності порушення права позивача в цій частині, таке право не підлягає судовому захисту і відповідні позовні вимоги задоволенню не підлягають, що не є перешкодою для звернення ОСОБА_12, ОСОБА_9 та ОСОБА_13 до суду з такими ж вимогами.

Оскільки позивача звільнено від сплати, з відповідачів до доходу держави на підставі ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3654 грн. за позовні вимоги майнового характеру про витребування майна з чужого незаконного володіння та у розмірі 243,60 грн. за позовні вимоги немайнового характеру про виселення.

При цьому суд враховує розяснення, викладені у п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», за якими солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

За таких обставин з кожного з відповідачів підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1948,80 грн. (3654 / 2 + 243,6 / 2).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 214 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Військового прокурора Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної гвардії України, треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійні вимоги ОСОБА_12, ОСОБА_9 та ОСОБА_13, до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, треті особи на стороні відповідачів, які не заявляють самостійні вимоги, Дніпропетровське міське управління юстиції, Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Січеслав» та Приватне підприємство «Приватна фірма «Віктор-13», про витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення без надання іншого жилого приміщення та визнання права на вселення задовольнити частково.

Витребувати з володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь Держави Україна в особі Міністерства внутрішній справ України в оперативне управління Головного управління Національної гвардії України квартиру АДРЕСА_1.

Виселити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

У задоволенні решти позовних вимог Військового прокурора Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної гвардії України відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до доходу Держави судовий збір у розмірі по 1948 (одній тисячі девятсот сорок вісім) гривень 80 (вісімдесят) копійок з кожної.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий :