Справа № 463/958/13 Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І.
Провадження № 22-ц/783/325/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Копняк С.М., Шеремети Н.О.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 вересня 2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

11 лютого 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, яка виникла з кредитного договору № 413/МБ-ЦВ від 06.08.2008 року в сумі 685 416,08 грн. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 06.08.2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, згідно якого відповідачці надано кредит на суму 250 000 грн. з терміном погашення до 05 серпня 2013 року із сплатою 26 % річних для споживчих потреб. 06.08.2008 року відповідачці видано вищевказану суму, проте ОСОБА_3 не виконує умови договору, не повертає кредитні кошти, що призвело до утворення заборгованості, яка становить 685 416,08 грн. Тому просить позов задовольнити, стягнувши заборгованість у примусовому порядку.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» заборгованість в сумі 685 416 (шістсот вісімдесят пять тисяч чотириста шістнадцять) грн. 08 коп. заборгованості за кредитним договором від 6.08.2008 року № 413/МБ-ЦВ.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Надра» 3 441 грн. судового збору.

03 жовтня 2013 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на вищезазначене рішення.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 02 грудня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 вересня 2013 року скасовано та ухвалено у справі нове рішення, яким:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного Акціонерного товариства ОСОБА_4 «Надра» за кредитним договором № 413/МБ-ЦВ від 06 серпня 2008 року, укладеного між ВАТ комерційний банк «Надра» та ОСОБА_2, заборгованість станом на 25.06.2013 року в сумі 581 761 грн. 72 коп., що становить 249 993 грн. 90 коп. заборгованості по кредиту, 291 981 грн. 60 коп. заборгованості по відсотках, 39 786 грн. 22 коп. інфляційних нарахувань на суму боргу за порушення боржником грошового зобовязання вираженого в національній валюті.

В решті в позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Надра» судові витрати в сумі 3 441 грн.

22 грудня 2013 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Львівської області від 02 грудня 2013 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 січня 2014 року відмовлено ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Львівської області від 02 грудня 2013 року.

03 травня 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» подало касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Львівської області від 02 грудня 2013 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє від імені публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 банк «Надра», задоволено частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 02 грудня 2013 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 січня 2014 року у частині вирішення вимог про стягнення пені скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до апеляційного суду.

В іншій частині рішення апеляційного суду Львівської області від 2 грудня 2013 року залишено без змін.

Рішення суду першої інстанції оскаржила ОСОБА_3, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд застосував до неї подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне і те саме порушення договірного зобовязання, що суперечить нормам закону. Крім цього, позивач просить звернути стягнення у вигляді пені за порушення строку сплати кредиту у сумі 76 772 грн. 25 коп. за період з 06.02.2012 року по 04.02.2013 року, хоча термін стягнення пені повинен був застосовуватися відповідно до вимог законодавства до 05.08.2011 року. Крім цього, при застосуванні норм матеріального права в частинах, які регулюють стягнення грошових витрат щодо індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми, суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи та висновки суду в цій частині не відповідають обставинам справи. Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 вересня 2013 року та ухвалити нове, яким відмовити в частині стягнення з неї пені в сумі 76 772 грн. 25 коп., штрафу 26 882 грн. 11 коп., індексу інфляції 39 786 грн. 22 коп.

Сторони в судове засідання не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про дату та місце судового засідання, причини неявки суду не повідомили (а.с. 185, 186), тому відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи, який згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Оскільки, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2014 року рішення Апеляційного суду Львівської області від 02 грудня 2013 року в частині вирішення вимог про стягнення пені скасовано, а в іншій частині - залишено без змін, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 вересня 2013 року переглядається лише в частні стягнення пені.

Відповідно до ч. 3ст. 61 Цивільного процесуального кодексу Україниобставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні фактице факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його субєктивними і обєктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обовязковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Отже обставини, що встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили, доказуванню не підлягають.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду в частині стягнення пені відповідає таким вимогам в повній мірі, вихоячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 06 серпня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 413/МБ-ЦВ на суму 250 000 грн. на споживчі потреби з терміном погашення до 05 серпня 2010 року зі сплатою 26% річних. Договором визначено порядок повернення коштів та сплати відсотків за користування кредитом.

Пунктом 9.1. Договору передбачено, що у разі порушення позичальником строків сплати відсотків за користування кредитом, позичальник зобовязаний сплатити на користь банку пеню у розмірі 0,5 % від суми прострочених зобовязань за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період за який сплачується пеня.

Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ч.1 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України), тобто встановлює певні юридичні наслідки у вигляді обов'язку сплатити певну суму, яка залежить не тільки від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання, а й від часу такого невиконання.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

З матеріалів справи, а саме розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору виникла заборгованість по кредиту, відсотках, пені, штрафу та інфляційні.

Представлені позивачем суду розрахунки по нарахуванню пені на суму заборгованості по кредиту та нарахованих відсотках за користування цим кредитом (правильність визначення суми боргу та періоду його нарахування встановлено вищевказаними рішеннями, які набрали законної сили) повністю відповідають умовам кредитного договору.

Будь-яких належних доказів на спростування розміру заборгованості по пені відповідачкою ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції - не представлено.

З позовом в суд про стягнення заборгованості позивач звернувся в лютому 2013 року.

З розрахунку проведеного за період з червня 2012 року по червень 2013 року вбачається, що сума пені становить 76 772,25 грн.

Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України.

Правовий аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) в межах одного року перед зверненням кредитора до суду при наявності підстав для її нарахування здійснюється у межах строку позовної давності, її стягнення понад рік у разі подання заяви про застосування строку позовної давності можливе за умови поновлення цього строку.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання, що позовна вимога банку в частині стягнення пені в сумі 76 772,25 грн. є підставною, а тому підлягала до задоволення.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, були належним чином досліджені судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідачки з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 вересня 2013 року у частині стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» 76 772,25 грн. (сімдесят шість тисяч сімсот сімдесят дві гривні 25 копійок) пені за порушення строку сплати кредиту за кредитним договором від 06 серпня 2008 року № 413/МБ-ЦВ залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Копняк С.М.

ОСОБА_6