Справа № 757/6069/15-ц С
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8680/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Матійчук Г.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Шкоріна О.І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 липня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого-судді Шкоріної О.І.,

суддів: Антоненко Н.О., Стрижеуса А.М.

при секретарі:Басюк Ю.В.

за участю: представника відповідача - Грабовської А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м.Києва від 21 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Кабінету Міністрів України про визнання бездіяльності незаконною, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року позивач ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Кабінету Міністрів України про визнання бездіяльності незаконною, відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона разом з батьками проживала у селі Яселко Сановицького повіту Польща, з якого вони були репресовані у 1946 році та примусово переселені у Тернопільську область. При переселенні сім'я залишила на території Польщі житловий будинок з землею та інше майно на суму 5 940 крб. Враховуючи індекс інфляції, вартість втраченого майна, без вартості будинку, складає 121 636 грн. 63 коп. Згідно Договору від 09 жовтня 1944 року обов'язок визнання компенсації за втрачене майно брала на себе приймаюча сторона, тобто УРСР, правонаступником якого є Кабінет Міністрів України. Розмір моральної шкоди позивач оцінює у розмірі матеріальної шкоди, так як переселення негативно вплинуло на життя ОСОБА_4, її духовний розвиток, матеріальний достаток сім'ї та на родинні відносини.

Просила визнати незаконною бездіяльність Кабінету Міністрів України з питання виплати компенсації особам, що були примусово переселені з Республіки Польща до Української Радянської Соціалістичної Республіки у 1944-1946 роках на підставі Договору, підписаного між Польським Комітетом Національного визволення та Урядом УРСР від 09 жовтня 1944 року; зобов'язати Кабінет Міністрів України виплатити на користь позивача 121 636 грн. 63 грн. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду та матеріальну шкоду у розмірі 121 636 грн. 63 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 квітня 2015 року відмовлено у задоволенні ОСОБА_4 до Кабінету Міністрів України про визнання бездіяльності незаконною, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. В апеляційній скарзі послався на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Представник відповідача Грабовська А.О. заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила їх відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

В судове засідання не з'явилася позивач, яка у встановленому законом порядку була повідомлена про день та час розгляду справи, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність (а.с.67), а тому, зважаючи на вимоги ч.2 ст.305 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, які не з'явилися в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника відповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено і підтверджується дослідженими в судовому засіданні і наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Кошице Словакія (а.с7).

Родина у складі ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у 1946 році була переселена у Тернопільську область з с.Яселко Сановицького повіту Польща.

На території Польщі було залишено майно сім'ї, а саме: житловий будинок площею 578 куб. м., 7,5 га землі (враховуючи 4,5 га орної), інше майно на суму 5940 крб., про що свідчить архівна довідка Державного архіву Львівської області від 26 січня 2004 року № С- 1083-04/г.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2004 року встановлено факт родинних зв'язків між ОСОБА_4 та її батьком ОСОБА_6 та матір'ю ОСОБА_7 (а.с.11).

Після звернення до Генерального Консульства Республіки Польща ОСОБА_4 отримала відповідь від 21 грудня 2006 року, в якій зазначено, що на підставі Угоди між Польським Комітетом національного визволення та Урядом Української Радянської Соціалістичної Республіки від 09 жовтня 1944 року українська сторона брала на себе зобов'язання задовольнити майнові вимоги населення, переселеного із Польщі в Україну. У зв'язку з цим позивачу рекомендовано звернутися до Міністерства праці та соціальної політики України або до Державного Комітету України з питань національностей та міграції (а.с.12).

Після звернення до вищезазначених державних органів позивач отримала відповідь від 12 листопада 2004 року, з якої вбачається, що порядок вирішення питання щодо надання компенсації за втрачене майно і землю чинним законодавством не вирішений.

Згідно відповіді Державного комітету України по земельних ресурсах Харківського обласного головного управління земельних ресурсів від 26 лютого 2007 року станом на 01 січня 2007 року вартість втраченої землі, з урахуванням індексу інфляції за 2007-2014 роки, складає 120 927 грн. 46 коп.

Грошова сума у розмірі 5 940 крб. станом на 01 січня 2014 року, враховуючи рівень інфляції за 2007-2014 роки складає 709 грн. 17 коп.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із їх недоведеності.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим судом обставинам та нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Угодою між Урядом УРСР і Польським Комітетом Національного визволення про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території УРСР від 09 вересня 1944 року (далі - Угода), врегульовані відносини щодо евакуації громадян української, білоруської, російської і русинської національностей, які проживають в Польщі та бажають переселитися з території Польщі на Україну.

Згідно ч. 1, 2 ст. 1 Угоди евакуації підлягають лише ті з перелічених в абзаці 1 осіб, які виявили своє бажання евакуюватися і щодо прийняття яких є згода Уряду УРСР і Польського Комітету Національного Визволення. Евакуація є добровільною і тому примус не може бути застосований ні прямо, ні посередньо. Бажання евакуйованих може бути висловлено як усно, так і подано на письмі.

Закон України « Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» встановлює, що цим Законом ліквідуються наслідки беззаконня, допущені з політичних мотивів до громадян України, поновлюються їх права, встановлюються компенсація за незаконні репресії та пільги реабілітованим, (абзац четвертий преамбули Закону). Абзацом другим преамбули Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» встановлено, зокрема, що Верховна Рада України вважає, що реабілітація жертв політичних репресій повинна охоплювати увесь період після 1917 року до моменту набрання чинності цим Законом і поширюватись на осіб, необґрунтовано засуджених за цей час судами України або репресованих на території республіки іншими державними органами в будь-якій формі, включаючи позбавлення життя або волі, переселення в примусовому порядку, вислання і заслання за межі республіки, позбавлення громадянства, примусове поміщення до лікувальних закладів, позбавлення чи обмеження інших громадянських прав або свобод з мотивів політичного, соціального, класового, національного і релігійного характеру.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Закон України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» та Угода при врегулюванні однорідних правовідносин застосовуватися не можуть, оскільки мають різний предмет регулювання суспільних відносин.

Отже, посилання позивача на положення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», як на правову підставу заявленого позову, є необґрунтованим, оскільки цей закон не може бути застосований при регулюванні правовідносин, які склалися внаслідок добровільної евакуації громадян з Польщі на Україну згідно з Угодою, в тому числі при виплаті компенсації матеріальної і моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що переселення родини ОСОБА_6 із Польщі були примусовим колегія суддів відхиляє, оскільки такі жодними належними та допустимими доказами не підтверджені.

Проте, із наданих в судовому засіданні представником Кабінету Міністрів України документів вбачається, що родина ОСОБА_6 була переселена з Польщі в Україну, що підтверджується списком переселенців із Польщі, з якими були проведені взаємні розрахунки за залишене майно в Польщі і отримане в УРСР, зокрема у Великоборківському районі Тернопільської області. У списку за № 842 значиться голова родини - ОСОБА_6, з яким проводились розрахунки в 1947 році ( а.с.77-79).

За таких обставин, у позивача ОСОБА_4 взагалі відсутні підстави вимагати виплати компенсації вартості майна ( рухомого та нерухомого), яке лишилося після евакуації, адже позивач на 1946-1947 роки була членом родини ОСОБА_6, голові якої ОСОБА_6.( батько позивача) 4 листопада 1947 року виплачена грошова компенсація в сумі 5780 руб , що підтверджується списком переселенців із Польщі, з якими проведені взаємні розрахунки за майно, залишене у Польщі і отримане в УРСР по Великоборківському районі Тернопільської області.

Крім того, відповідно до положень Угоди між Урядом УРСР і Польським Комітетом Національного визволення про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території УРСР від 9 вересня 1944 рок Уряд УРСР заявляв, що евакуйовані на територію УРСР розміщуються згідно з їх бажанням або в колгоспному господарстві, або наділяються землею для ведення одноосібного господарства в розмірах не менших ніж ті, якими вони користувались до евакуації, але не більше 15 га на одне господарство. Селяни, які переселяються на територію УРСР, якщо вони навіть і не мали землі на момент евакуації, в разі їх бажання будуть наділені землею на загальних підставах (частина четверта статті 1 Угоди).

Відтак громадяни переселені згідно з Угодою з Польщі на Україну повинні були наділятися землею для ведення одноосібного господарства в розмірах не менших ніж ті, якими вони користувались до евакуації, якщо вони не розмішувалися в колгоспному господарстві.

Доказів на підтвердження того, що родина ОСОБА_6 не була наділена землею, позивачем у встановленому ст..ст.10,60 ЦПК України порядку суду не надано.

А отже, відсутні підстави для висновку про наявність незаконних рішень, дій чи бездіяльності Уряду України при здійсненні ним своїх повноважень, відповідно відсутні підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування шкоди, яка позивачем визначена як вартість втраченої землі.

Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкодизавданої діями або бездіяльністю відповідача.

Отже, висновки суду відповідають обставинам справи та доводами апеляційної скарги, які фактично зводяться до переоцінки доказів, не спростовуються.

Колегія суддів вважає, що рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, передбачених ст.309 ЦПК України підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції по даній справі немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 21 квітня 2015 року- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: