Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" грудня 2015 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Литвиненко Н. В. , при секретарі Скудар С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, відшкодування моральної шкоди та стягнення витрат на правову допомогу,

В С Т А Н О В И В:

29 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, відшкодування моральної шкоди та стягнення витрат на правову допомогу. В обґрунтування позову вказала, що працювала на ПАТ «Азовзагальмаш», де йому перестали виплачувати заробітну плату. Позивача 21.10.2014 року було звільнено у звязку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді за станом здоровя, що перешкоджає продовженню роботи згідно п.2 ст. 40 КЗпП України. Після звільнення остаточний розрахунок із позивачем проведений був лише 25.07.2015 року. У зв'язку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 117 КЗпП України просить стягнути середній заробіток з листопада 2014 року по липень 2015 року в сумі 5028,00 грн. Також зазначає, що у зв'язку з порушенням права на заробітну плату їй була завдана моральна шкода, розмір якої позивач оцінює в 5000,00 грн. На підставі викладеного, просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток з листопада 2014 року по липень 2015 року в сумі 5028,00 грн., моральну шкоду в сумі 5000,00 грн. витрати на правову допомогу в сумі 200,00 грн.

В подальшому позивач надала заяву про поновлення пропущеного нею строку для подачі позовної заяви про стягнення середнього заробітку, в якій вказала, що про виплату відповідачем їй заборгованості по заробітній платі вона дізналася лише 25.07.2015 року, однак через те, що їй була встановлена інвалідність, вона стала обмежена в пересуванні та не мала можливості звернутися до суду з даним позовом.

Позивач у судове засідання не з'явилася, в позові просила розглядати справу за її відсутністю.

Відповідач в судове засідання не зявився, надав письмові заперечення, в яких позов не визнав. При цьому зазначив, що згідно табелю обліку робочого часу в день звільнення 21.10.2014 року позивач не працювала (цей день у табелі відмічений літерою «А»), а тому відповідно до вимог статті 116 КЗпП України повинна була пред'явити відповідну вимогу про розрахунок. Позивач на адресу відповідача з вимогою про розрахунок не зверталася, тому відповідач не порушив строки розрахунку при звільненні, передбачені ст.116 КЗпП України. Інші позовні вимоги також не визнав.

Згідно із статтею 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити з наступних підстав.

Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов'язки, в рівній мірі кореспондується обов'язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату.

Судом встановлено, що позивач з 01.08.2006 року по 21.10.2014 року працювала у відповідача, що підтверджується записами в трудовій книжці позивача.

21.10.2014 р. позивач була звільнена з підприємства у звязку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді за станом здоровя, що перешкоджає продовженню роботи згідно п.2 ст. 40 КЗпП України.

За період роботи позивача йому нараховувалась заробітна платня.

Згідно наданої відповідачем відомістю №200 (п/п 628387 від 14.07.2015 року) та №202 (п/п 628393 від 14.07.2015 року) від 14.07.2015 року позивачу була сплачена заборгованість з виплати заробітної плати в сумі 1229,72 грн. та компенсація за затримку виплати заробітної плати в сумі 477,19 грн., а всього сплачено 1706,91 грн.

Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обов'язок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася та остаточний розрахунок при звільненні проведений лише у липні 2015 року, що підтверджується довідкою №238/РО-5823 від 11.11.2015 року та відомостями №200 та №202 від 14.07.2015 року, наданими ПАТ «Азовзагальмаш».

Одночасно з цим, судом також було встановлено, що позивач в день свого звільнення 21.10.2014 року не працювала, що підтверджується табелем обліку робочого часу, де в графі за 21.10.2014 року стоїть позначка «А», що означає відпустку без збереження заробітної плати В такому випадку відповідно до вимог статті 116 КЗпП України позивач мав обов'язок пред'явити до відповідача вимогу про проведення остаточного розрахунку. Відповідно до змісту статті 116 КЗпП України обов'язок працівника звернутися до працедавця із вимогою про здійснення остаточного розрахунку виникає у випадку, якщо працівник в день звільнення не працював. При цьому суд зауважує, що наведена норма не виділяє окремо причин невиконання трудових обов'язків працівником в день його звільнення.

Отже не виконання позивачем роботи у вказаний час, а саме в день свого звільнення, є тим випадком коли, працівник згідно статті 116 КЗпП України має додатково пред'явити вимогу про розрахунок і лише після пред'явлення такої вимоги про розрахунок у працедавця виникає обов'язок його проведення та можлива відповідальність за статтею 117 КЗпП України.

Позивач 29.10.2015 року звернулася до Іллічівського районного суду м.Маріуполя із позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодуванні моральної шкоди та стягнення витрат на правову допомогу, а тому такою вимогою про розрахунок слід вважати звернення із позовною заявою до суду 29.10.2015 року.

У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

За таких обставин з урахуванням положень ст.ст.116, 117 КЗпП України, позивач не має право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дня наступного після її звільнення з 22.10.2014 року по день фактичного розрахунку, тобто по 14.07.2015 року, оскільки письмовими матеріалами справи підтверджено, що позивач у день свого звільнення не працювала, з вимогою про проведення з нею повного розрахунку до відповідача не зверталася, остаточний розрахунок з нею проведений 14.07.2015 року, а до суду з позовною заявою ОСОБА_1 звернулася лише 29.10.2015 року, про що свідчить штамп реєстрації вхідної кореспонденції.

Таким чином, суд не знайшов підстав про поновлення ОСОБА_1 строку звернення до суду з позовною заявою, оскільки про порушення її права з боку відповідача позивачка знала ще будучі працевлаштованою на підприємстві, однак жодних вимог про сплату їй заборгованості по заробітній плати до відповідача не висувала, до суду або органів прокуратури про захист порушеного права не зверталась.

Крім того, нормами ст. 10, 11 ЦПК України закріплено такі принципи цивільного судочинства, як змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, які полягають в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також за принципом диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних та з урахування інших обставин.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Оскільки, в задоволенні позовних вимог щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку відмовлено, суд вважає позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 174, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 115, 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, відшкодування моральної шкоди та стягнення витрат на правову допомогу - відмовити.

На рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський райсуд м. Маріуполя.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Н. В. Литвиненко