Справа № 463/274/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

10 грудня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого - судді Куцина М. М.,

суддів - Бондаренка Ю.О., Павліченка С.В.,

при секретарі Шимон М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 12 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до апеляційного суду Львівської області, держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до апеляційного суду Львівської області, держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що апеляційним судом Львівської області було порушено його права, гарантовані ст.ст. 8, 40, 55, 56 Конституції України, шляхом ухвалення неправосудної ухвали від 30.06.2011р., в результаті чого він був позбавлений доступу до правосуддя. Внаслідок протиправних дій апеляційного суду Львівської області, які спричинили приниження честі, гідності та його ділової репутації, йому була заподіяна моральна шкода.

У березні 2011 року звернувся з позовом до судді Сокальського районного суду Львівської області Ніткевича А. В. та просив стягнути з останнього 1600 гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті противоправних дій судді, які виразились у приниженні честі та ділової репутації позивача.

Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 30 березня 2011 року у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 відмовлено з підстав п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2011 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 30 березня 2011 року - залишено без змін.

Позивач вважає ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2011 року по вищезазначеній цивільній справі завідомо не правосудною, оскільки ухвалена постановлена без дотримання норм ст. ст. 40, 55, 56, п. 1,4 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини та основних свобод , ст.ст. 54,55 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ст. ст. 210, 212, 213, 214 ЦПК України .

Також, Апеляційний суд Львівської області при ухваленні даної ухвали не дотримався Рішень Конституційного Суду України №9-зп від 25 грудня 1997 року, №12-рп. від 3.10.2001 року, №15-рп від 9.07.2002 року .

З врахуванням наведеного, позивач вважає, що Апеляційним судом Львівської області було порушено його права, гарантовані ст.ст. 8, 40, 55, 56 Конституції України, шляхом ухвалення неправосудної ухвали від 30.06.2011р., в результаті чого він був позбавлений доступу до правосуддя. Внаслідок протиправних дій апеляційного суду Львівської області, які спричинили приниження честі, гідності та його ділової репутації, моральних переживань, у звязку з позбавленням права доступу до правосуддя, було порушено нормальні життєві звязки через неможливість продовження активного громадського життя, порушено стосунки з отоючими людьми, тому що всі родичі та знайомі глузують з нього, повторюючи і стверджуючи, що живу та дію в межах закону і не можу доказати свою правоту в судах , адже в кожному рішенні суду, в якому відмовлено в задоволенні його вимог, говориться , що його вимоги незаконні.

Позивач вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди наступає на підставі ст. ст. 22, 56, 654 Конституції у випадку незаконного рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади. У даному випадку це не виконання вимог законів суддями Апеляційного суду Львівської області, які не виконали своїх обовязків, встановлених ст. 55 Конституцією України.

Позивач, посилаючись на вищезазначені у позовній заяві обставини справи, та з підстав, передбачених ст. ст. 8, 40, 55, 56, п. 1, 4 ст. 129 Конституції України, ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини та основних свобод , ст.ст. 54, 55 Закону України „ Про судоустрій і статус суддів, ст. ст. 210, 212, 213, 214 ЦПК України , просив суд першої інстанції стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на його користь 100 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 12 червня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до апеляційного суду Львівської області, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди - відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Не погодившись з рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 12 червня 2015 року, позивач ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, вважаючи, що таке є незаконним, не обєктивним, не обґрунтованим, винесеним із грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, а також не повним зясуванням обставин, що мають істотне значення для справи, а тому просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи, внаслідок свідомого невиконання норм Конституції України. Судом першої інстанції не було зясовано, чи були порушені апеляційним судом Львівської області права апелянта, гарантовані Конституцією України, при розгляді його апеляційної скарги. Судом Личаківського районного суду міста Львова в оскаржуване рішення внесено завідомо неправдиву інформацію, яка суперечить нормам ст. 56 Конституції України, ст. 1176 ЦК України; нормам ст. ст. 33, 108, ч. 4 ст. 110 ЦПК України. Не виконано ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2011 року по справі № 6-30485св11.

Судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні не зазначено, на підставі яких норм Конституції України постанова Пленуму Верховного Суду має більшу юридичну силу від Конституції України, рішень Конституційного Суду України, Законів України та причини незастосування:

- Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01 листопада 1996 року;

- Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 1997 року;

- Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року.

На думку апелянта не зрозумілим є те, на якій підставі судом першої інстанції за відсутністю доказів відмовлено у позовних вимогах, так як, враховуючи ст. 10, 30, 213 ЦПК України, суд з власної ініціативи не має права витребовувати докази, а відповідачі не вказували обставини, на які посилається суд і не надавали ніяких доказів, які б спростовували вимоги ОСОБА_1.

При ухваленні оскаржуваного рішення, судом першої інстанції неправильно застосовано (взагалі не застосовано) норми матеріального та процесуального права, а саме: ст. ст. 8, 22, 40, 55, 56, 124, 150 Конституції України; ст.ст. 15, 16, 23, 1166, 1174, 1176 ЦК України; ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 59, ст. ст. 60, 61, 214, 215 ЦПК України.

В порушення вимог ст. 213 ЦПК України, судом першої інстанції не зазначено причин відхилення доказів, зазначених у позовній заяві ОСОБА_1.

Судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неправильно застосовано постанову Пленуму Верховного Суду.

При цьому, суд зобовязаний був застосувати до спірних правовідносин:

- ст.ст. 8, 22, 40, 55, 56, 124 Конституції України;

- Рішення Конституційного Суду України №6-зп від 25.11.1997 року, №9-зп від 25.12.1997 року, №12-рп від 03.10.2001 року, № 15-рп/2002 від 09.07.2002 року;

- ст.ст. 16, 22, 1167, 1176 ЦК України;

- ст.ст. 3, 4, 11, 15, 16 ЦПК України.

Однак, вищезазначених норм матеріального права при ухваленні оскаржуваного рішення суду першої інстанції не було застосовано, в результаті чого були порушені права ОСОБА_1, які гарантовані ст.ст. 8, 40, 55, 56 Конституції України.

Сторони не зявилися в судове засідання апеляційної інстанції. Судова колегія вважає, що на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України може розглянути справу без їх участі, так як вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи та їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та розяснень Верховного Суду України, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із положень ст.ст. 62, 126, 129 Конституції України, а також того, що матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного.

Відсутність обвинувального вироку , на підставі якого встановлено незаконність дій суддів цивільної колегії Апеляційного суду Львівської області при розгляді даної цивільної справи , а тому відсутні правові підстави цивільно- правої відповідальності для відшкодування моральної шкоди згідно з ч.5 ст. 1176 ЦК України.

Судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Судова колегія погоджується із висновками суду першої інстанції, який, розглядаючи заявлений по справі позов, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Судом першої інстанції встановлено, що у березні 2011 року позивач звернувся з позовом до судді Сокальського районного суду Львівської області Ніткевича А. В. та просив стягнути з останнього 1600 гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті противоправних дій судді, які виразились у приниженні честі та ділової репутації позивача.

Ухвалою судді судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 21.03.2011р. матеріали позовної заяви ОСОБА_1 направлено до Червоноградського міського суду Львівської області для вирішення питання щодо відкриття провадження у справі.

Ухвалою судді Червоноградського міського суду Львівської області від 30.03.2011р. у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 відмовлено з підстав п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України,

Ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 30.06.2011р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 30 березня 2011 року - залишено без змін.

Із змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що позовні вимоги позивача ґрунтується по причині ухвалення колегією суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області неправосудної ухвали від 30.06.2011р., яка на думку позивача ухвалена у порушення положень передбачених ст ст. 8, 40, 55, 56 Конституції України, та законів України, внаслідок якої він був позбавлений доступу до правосуддя, що спричинило приниження честі, гідності та його ділової репутації, моральних переживань, у звязку з цим позивачем ставиться питання про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Проте в зазначених вище випадках між позивачем та суддями (відповідачами) такі правовідносини не виникають, тому такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції.

Такі спори не повязані із захистом прав, свобод чи інтересів у публічно-правових відносинах від порушень з боку органів державної влади, оскільки оскаржені позивачем дії вчинені при здійсненні правосуддя, а тому законність таких дій може перевірятися лише судом вищої інстанції в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.

Відповідно до ст. 125 Конституції України в Україні діють місцеві, апеляційні, вищі спеціалізовані суди та Верховний Суд України.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві.

Питання притягнення судді до відповідальності врегульовано законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про Вищу раду юстиції».

Таким чином, на сьогодні чинне законодавство дає можливість громадянину повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя.

Отже, законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність (ст. ст. 126, 129 Конституції України).

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» розяснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 р. № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» судам розяснено, що у розумінні положень ч. 1 ст. 2, пп. 1, 7, 9 ч. 1 ст. 3, ст. 17, ч. 3 ст. 50 Кодексу адміністративного судочинства України судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є субєктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у звязку з розглядом судових справ. Скарги на дії, бездіяльність і рішення суддів мають розглядатися відповідно до процесуального законодавства.

Зазначені розяснення є відтворенням положень ст. ст. 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Отже, зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, повязаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

У звязку із викладеним, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), повязаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.

Зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 чітко вбачається, що їх предметом є виключно процесуальні дії суддів щодо постановлення ними неправосудної ухвали при здійсненні правосуддя, внаслідок якої він був позбавлений доступу до правосуддя, що спричинило приниження честі, гідності та його ділової репутації, йому була заподіяна моральна шкода.

Також у Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які предявляються їм у звязку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду у визначенні чи застосуванні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (у тому числі, наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Крім того, застосування положення ч. 6 ст. 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність, зокрема, суду, які не повязані зі здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, яке має на меті прийняття акту органом судової влади.

Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду.

Таке законодавче врегулювання відповідає вимогам ст. ст. 6, 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

За таких обставин судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, який вважав, що у відповідності до положень ст.ст. 62, 126, 129 Конституції України матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку, як неправосудного. Однак відсутній обвинувальний вирок, на підставі якого встановлена незаконність дій суддів цивільної колегії Апеляційного суду Львівської області при розгляді даної цивільної справи , а тому, відсутні правові підстави цивільно- правої відповідальності для відшкодування моральної шкоди згідно з ч.5 ст. 1176 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються та не можуть слугувати підставою для задоволення апеляційної скарги й скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

Позовні вимоги мотивовано тим, що апеляційним судом Львівської області було порушено його права, гарантовані ст.ст. 8, 40, 55, 56 Конституції України, шляхом ухвалення неправосудної ухвали від 30.06.2011р., в результаті чого він був позбавлений доступу до правосуддя. Внаслідок протиправних дій апеляційного суду Львівської області, які спричинили приниження честі, гідності та його ділової репутації, йому була заподіяна моральна шкода.

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 12 червня 2015 року - залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді: