У х в а л а

іменем україни

15 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна та визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_2, поданою його представником ОСОБА_3, на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 червня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2010 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, в якому просила встановити факт проживання її з ОСОБА_4 однією сім'єю в період з червня 2000 року до травня 2010 року; визнати їх спільною сумісною власністю: житловий будинок, загальною площею 41,5 кв.м, житловою площею 34,1 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2; земельні ділянки, а саме площею 0,1 га, яка передана для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, та площею 0,0248 га, яка передана для ведення особистого селянського господарства, й розташовані за вищезазначеною адресою; автомобіль «ТОЙОТА АВАЛОН», 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1; автомобіль «ГАЗ 3302», 2005 року випуску, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_2; автомобіль «Фольксваген LТ46», 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3; автомобіль «ГАЗ 339214», 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4; вбудоване нежитлове приміщення № 3 торгівельного комплексу, загальною площею 1 347,6 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3; трикімнатну квартиру АДРЕСА_1; Визнати за нею право власності на вказаний житловий будинок, земельні ділянки та автомобілі «ТОЙОТА АВАЛОН», «ГАЗ 3302», «Фольксваген LТ46», «ГАЗ 339214»; вбудоване нежитлове приміщення № 3 торгівельного комплексу, загальною площею 1 347,6 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3, а за ОСОБА_4 визнати право власності на вищевказану квартиру.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що під час її сумісного проживання з ОСОБА_4 ними було придбано майно, право власності на яке було оформлено на ім'я відповідача. Вказувала, що згоди щодо поділу майна з відповідачем не досягнуто.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 червня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2014 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім'єю чоловіка ОСОБА_2, який народився у 1969 році, та жінки ОСОБА_1, яка народилась у 1977 році.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 таке майно: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2; земельні ділянки, а саме: площею 0,1 га, яка передана для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, та площею 0,0248 га, яка передана для ведення особистого селянського господарства, й розташовані за адресою; автомобіль «ТОЙОТА АВАЛОН», 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1; автомобіль «ГАЗ 3302», 2005 року випуску, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_2; автомобіль «Фольксваген LТ46», 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3; автомобіль «ГАЗ 339214», 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4; вбудоване нежитлове приміщення № 3 торгівельного комплексу, загальною площею 1 347,6 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3; трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2, до складу якого входить один жилий будинок, загальною площею 41,5 кв.м, житловою площею 34,1 кв.м, позначений на плані літерою «А-1», господарчі та побутові будівлі і споруди, погріб під літерою «Б», літня кухня під літерою «В», гараж під літерою «Г», вбиральня «Е», огорожа «№ 1,2», замощення «ІІ», водоколонка «І»; земельні ділянки площею 0,1 га, яка передана для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, та площею 0,0248 га, яка передана для ведення особистого селянського господарства; автомобілі «ТОЙОТА АВАЛОН», «ГАЗ 3302», «Фольксваген LТ46», «ГАЗ 339214»; вбудоване нежитлове приміщення № 3 торгівельного комплексу, загальною площею 1 347,6 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивачем доведено факт проживання позивача з відповідачем однією сім'єю; спірне майно є їх спільною власністю, що визнав відповідач в судовому засіданні, яке підлягає поділу між співвласниками.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_4 є власником:

- житлового будинку, загальною площею 41,5 кв.м, житловою площею 34,1 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2;

- земельної ділянки площею 0,1 га, яка передана для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, та земельної ділянки площею 0,0248 га, яка передана для ведення особистого селянського господарства, й розташовані за вищезазначеною адресою;

- автомобіля «ТОЙОТА АВАЛОН», 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1;

- автомобіля «ГАЗ 3302», 2005 року випуску, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_2;

- автомобіля «Фольксваген LТ46», 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3; автомобіль «ГАЗ 339214», 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4;

- нежитлового приміщення № 3 торгівельного комплексу, загальною площею 1 347,6 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3, і належить ОСОБА_2;

- квартири АДРЕСА_1.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_186/ed_2011_02_01/pravo1/Z960254K.html?pravo=1>), норми СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2012_03_15/pravo1/T022947.html?pravo=1> застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

Згідно з п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15 травня 2006 року № 3 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2006_05_15/pravo1/VS06098.html?pravo=1>за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_186/ed_2004_12_08/pravo1/Z960254K.html?pravo=1>) норми СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2009_06_04/pravo1/T022947.html?pravo=1> застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2009_06_04/pravo1/T022947.html?pravo=1> застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2009_06_04/pravo1/T022947.html?pravo=1>.

Суди, встановивши обставини у справі, застосували до спірних правовідносин норми СК України та не звернули увагу, що позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю заявлені за період з червня 2000 року, тобто під час дії Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР в редакції 1969 року, який не передбачав такий спосіб захисту прав.

Крім того, з матеріалів справи убачається, що ОСОБА_4 придбав спірне нежитлове приміщення № 3 торгівельного комплексу, загальною площею 1 347,6 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3, на підставі договору купівлі - продажу від 26 травня 2005 року.

Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 видане ОСОБА_2 замість договору купівлі-продажу від 8 червня 2001 року та договору міни від 11 листопада 2002 року, оскільки вказана квартира є результатом перепланування.

Як роз'яснено у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» судам слід мати на увазі, що правила статей 22, 28, 29 КпШС не застосовують до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу України і з урахуванням роз'яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України в п. 5 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Таким чином суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення, в частині позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання спільним майном спірного нежитлового приміщення та квартири застосували до спірних правовідносин норму матеріального права, яка не підлягала застосуванню, і це вплинуло на законність та обґрунтованість ухвалених рішень.

Також, суди, вирішучи спір по суті, не врахували, що ОСОБА_4 є власником спірних земельних ділянок на підставі договору дарування від 27 грудня 2004 року, який є дійсним та зареєстрований в установленому законом порядку (презумпція правомірності договору, передбачена ст. 204 ЦК України <nau://ukr/435-15|st204>), та не навели підстав та нормативно-правового обґрунтування для визнання цих ділянок спільним майном сторін і, у подальшому, визнання на них права власності за позивачкою.

Крім того, застосовуючи положення ст. 74 СК України, суди, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України не звернули уваги на те, що спірний торгівельний комплекс набуто ОСОБА_4 на підставі договору купівлі - продажу від 26 травня 2003 року, спірна квартира АДРЕСА_1 - 8 червня 2001 року, коли СК України і ЦК України не діяв.

Отже, у силу п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України суду слід було уточнити позовні вимоги.

Крім того, застосовуючи вимоги ч. 4 ст. 174 ЦПК України про визнання відповідачем позову, суди не звернули увагу, що це положення закону не застосовується, якщо таке визнання суперечить вимогам закону.

Таким чином, суди, вирішуючи спір, у порушення ст. ст. 213, 214, 303, 316 ЦПК України, вищевказаного не врахували, не визначились з характером спірних правовідносин та правовими нормами, які підлягають застосуванню до них, та дійшли передчасного висновку про задоволення позову, а тому відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, подану його представником ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 червня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик