АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8408/15 Справа № 185/6127/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Бабій С. О. Доповідач - Глущенко Н.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ

16 грудня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г.

суддів - Осіяна О.М., Пищиди М.М.

за участю секретаря - Хлус Ю.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу по утриманню майна, що є у спільній частковій власності, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28.07.2015 року скасувати та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог, посилаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права / а. с. 123-124 /.

Зазначеним рішенням суду від 28.07.2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу по утриманню майна, що є у спільній частковій власності,- відмовлено / а. с. 117-120 /.

Судом встановлено, що власниками трикімнатної квартири АДРЕСА_1 є позивач та відповідачка, які є рідним братом і сестрою, та яким належить: позивачу ОСОБА_2 - ? частини квартири на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.10.2006 року, а відповідачці ОСОБА_3 - ? частина квартири на підставі Свідоцтва про право на спадщину на обов'язкову долю від 09.12.2006 року. Цей факт підтвердили суду обидві сторони.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема судових рішень, між сторонами існує спір щодо користування спірною квартирою.

Фактично квартирою з 2006 року користується позивач з чим не погоджується відповідачка і, захищаючи своє право на належну їй частку квартири, неодноразово зверталась до суду з відповідними позовами.

Так, Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області розглянуто по суті цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю і 29.10.2013 року ухвалено рішення (яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.03.2014 року), яким позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено частково, суд встановив порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши ОСОБА_3 в користування житлову кімнату площею 10,9 кв.м, кладову площею 1,6 кв.м, балкон площею 0,8 кв.м., а всього - 13, 3 кв.м. відповідно до належної їй 1/4 частини квартири; виділивши ОСОБА_2 в користування житлову кімнату площею 14,6 кв.м., житлову кімнату площею 19,9 кв.м., кладову площею 1,3 кв.м, кладову площею 1,3 кв.м., а сього - 37,1 кв.м. відповідно до належних йому 3/4 частин квартири; а в загальному користуванні співвласників залишено приміщення площею 9,2 кв.м, приміщення 2 площею 3,8 кв.м., приміщення 5 площею 4,0 кв.м, приміщення 8,9 площею 3,4 кв.м., приміщення 10 площею 7,5 кв.м., а всього - 27,9 кв.м. /а. с. 103-104, 105-106/.

Як вбчається з рішення суду від 29.10.2013 року, судом встановлено наявність між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 конфліктних стосунків, які спричинили виникнення спору з приводу користування квартирою АДРЕСА_1. Ці обставини в сукупності унеможливлюють спільне проживання сторін в одній квартирі.

Крім того, відповідачкою ОСОБА_3 надано суду апеляційної інстанції копію заочного рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.11.2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення, згідно якого суд усунув перешкоди ОСОБА_3 в користуванні належних їй ? частки спірної квартири шляхом її вселення та зобов'язав ОСОБА_2 надати ОСОБА_3 ключі від квартири і не чинити перешкоди останній в користуванні квартирою (рішення на час розгляду справи в апеляційному суді не набрало законної сили) / а. с. 156-157 /.

Згідно ч.1,4 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та власність зобов'язує.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч.1 ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Позивач ОСОБА_2, посилаючись на те, що відповідачка з 01.01.2007 року, будучи співвласницею квартири не оплачує утримання цієї квартири (комунальні послуги), а ним з 01.01.2007 року по теперішній час сплачено 29103,23 грн. з яких відповідачка повинна була оплатити ? частку, що нею зроблено не було, а тому він просив суд стягнути з відповідачки на його користь 7275,80 грн.

Звернувшись до суду з позовом ОСОБА_2, в підтвердження понесених ним витрат на утримання спірної квартири у сумі 29103, 23 грн., за період з 01.01.2007 р. до моменту звернення з позовом до суду, надав виписки з особових рахунків на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_2 /а. с. 11-17/.

Проте, вказані виписки самі по собі не доводять того, що позивач, у визначений час (конкретне число відповідного місяця) сплачував комунальні послуги. При цьому суд першої інстанції докладно роз'яснював позивачу обов'язок, відповідно до ч.2 ст. 27 ЦПК України, подати усі наявні у нього докази до початку розгляду справи по суті.

Відтак, документів, які могли б достовірно свідчити на підтвердження сплати позивачем комунальних послуг (квитанції банківських установ, тощо), ним суду не було надано, а тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що у задоволенні позову про стягнення витрат на утримання квартири у сумі 7275, 80 грн. слід відмовити.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідачка не визнаючи позовні вимоги позивача просила застосувати позовну давність / а. с. 101-102 /, а отже, з урахуванням вимог ст. 257 ЦК України та виходячи з дати звернення позивача до суду з цим позовом (26.05.2015 року) вимоги позивача, щодо стягнення грошової суми за утримання квартири, за період з 01.01.2007 року по 26.05.2012 року, знаходяться за межами строку позовної давності і не можуть бути задоволені за цей період.

Також, суд першої інстанції прийшов до висновку, що слід відмовити позивачу і у стягненні із відповідачки 44366,36 грн. грошових коштів, витрачених позивачем на ремонт спірної квартири АДРЕСА_1.

Із урахуванням приписів ч.1 ст. 358 ЦК України, за якими право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, суд першої інстанції погодився з доводами відповідачки, щодо недоведеності позивачем потреби у здійсненні ремонту квартири АДРЕСА_1, узгодження позивачем його обсягу та умов проведення з відповідачкою.

Позивачем не надано жодних доказів того, що він звертався до відповідачки з відповідними пропозиціями, а відповідачка йому безпідставною відмовила чи, щонайменше, ухилялася від обговорення питання щодо проведення ремонту в квартирі.

На думку суду першої інстанції вказане унеможливлює визначення, які саме витрати позивача на збереження спільного майна були необхідними, розумними та обґрунтованими.

Крім того, в суді апеляційної інстанції позивач підтвердив ту обставину, що він не звертався до відповідачки з питанням щодо узгодження проведення ремонтних робіт в квартирі та їх об'єму, оскільки позивач вважає, що він є власником квартири і ніяких узгоджень він не повинен робити.

При цьому, відмовляючи у позові, суд першої інстанції врахував, що за приписами ч.ч. 3, 5 ст. 357 ЦК України співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна, а поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників.

Згідно ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, та не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

При вище викладених обставинах, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволенню не підлягають.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Приведені в апеляційній скарзі доводи відповідача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального і процесуального права.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Жодних доказів та обставин, в спростування рішення суду про відмову в позовних вимогах. відповідач в своїй апеляційній скарзі не зазначив, як і не надав суду апеляційної інстанції якихось нових доказів / а. с.123-124 /.

Отже, справа розглянута судом у відповідності з вимогами ст. 10,11,60 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих суду сторонами.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та встановлені ним обставини.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303,307,312,308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області 28 липня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

СУДДІ: