Справа № 464/7587/15 Головуючий у 1 інстанції: Радченко Е.А.
Провадження № 22-ц/783/7418/15 Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого -судді Гірник Т.А.

суддів: Бермеса І.В.. Мусіної Т.Г.

секретар Симець В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 16 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" про визнання кредитного договору нечинним, таким, що припинив свою дію, -

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 16 жовтня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник позивача. Вважає його незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному застосуванні обставин, невідповідності висновків обставинам справи.

Вимоги мотивує тим, що 28.04.2009 року укладено Кредитний договір №3075 між ВАТ Державний ощадний банк України в особі керуючого філією-відділенням - Львівське міське відділення №6319 ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_3, за умовами якого ОСОБА_3 отримав грошові кошти в сумі 230 000 грн. на строк до 25.04.2019 року зі сплатою 25% річних. 29.01.2013 року Банк звернувся в суд з позовом про дострокове стягнення заборгованості по кредиту і рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 24.05.2013 року задоволено позов банку, постановлено про солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 заборгованості, яка згідно уточнених позовних вимог від 27.03.2013 року складає 261 106 грн. 80 коп. Дане рішення набрало законної сили та звернуто до виконання, яке виконується шляхом проведення стягнень із пенсії.

Зазначає, що даним рішенням суд стягнувши усе тіло кредиту, фактично заявив про розірвання кредиту, не висунувши такої вимоги в позові і на сьогодні положення Кредитного договору фактично не діють, він є нечинним та таким, що припинив свою дію з моменту стягнення основного боргу за судовим рішенням.

За наведених обставин просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, позовні вимоги задоволити повністю.

Учасники процесу в судове засідання не з»явились. Належно повідомлені про розгляд справи за апеляційною скаргою, про що до справи долучено розписки про отримання судових повісток 26.11.2015 року. В заяві представника позивача - особи яка подала апеляційну скаргу, просить справу розглядати у відсутності сторони позивача. Заява представника відповідача про відкладення розгляду справи по причині зайнятості представника банку в іншому судовому процесі не свідчить про поважну причину неможливості забезпечити представництво відповідача, тому вважає можливим продовжувати розгляд справи у відсутності учасників процесу, що відповідає вимогам ч.2 ст. 305 ЦПК України.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 197 ЦПК України - фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Матеріалами справи встановлено, що 28.04.2009 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та позивачем укладено кредитний договір № 3075. На підставі вищезазначеного кредитного договору позивач отримав від банку кредит в сумі 230000 грн. під заставу та за умови сплати 25% річних з кінцевим терміном повернення до 28.04.2019 року.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 24.05.2013 року задоволено позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» та з ОСОБА_3 на користь банку стягнуто 261106 грн. 80 коп. заборгованості, яка складалася з простроченого кредиту - 14719 грн. 75 коп., поточного кредиту - 198329 грн. 26 коп., прострочених відсотків - 33434 грн. 65 коп., поточних відсотків - 7989 грн. 34 коп., пені по кредиту - 2368 грн. 55 коп. та пені по відсотках - 4765 грн. 32 коп.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 02.12.2013 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вказане рішення перебуває на примусовому виконанні у ВДВС Львівського міського управління юстиції.

10.07.2014 року Сихівським районним судом м. Львова ухвалено заочне рішення, яким задоволено позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому сума заборгованості є вищою ніж та, яку стягнуто рішенням суду від 24.05.2013 року. Заочне рішення скасовано ухвалою суду від 02.02.2015 року, провадження за позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки зупинено.

Звертаючись до суду з позовними вимогами, позивач зазначав, що саме з моменту набрання чинності рішенням суду про стягнення заборгованості, кредитний договір є розірваним, тому нарахування відсотків та штрафних санкцій здійснюватися не може. На думку позивача, дострокове стягнення всієї суми кредиту, є по суті розірванням кредитного договору. За наведених підстав просив визнати кредитний договір таким, що припинив свою дію з дня набрання законної сили рішенням суду про стягнення заборгованості.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наявність рішення суду про стягнення кредиту, яке перебуває на примусовому виконанні та на теперішній час не виконано, не можна вважати виконанням зобов'язання, а тому такий в силу положень ст.ст. 509, 526 ЦК України, вважається чинним. Враховуючи, що зобов'язання за кредитним договором позивачем не виконано, домовленості сторін або рішення суду про розірвання кредитного договору немає, а також те, що доказів односторонньої відмови банку від зобов'язання боржника не надано, суд не вбачав підстав для задоволення позову.

З таким висновком погоджується колегія суддів, оскільки такий відповідає вимогам закону та відповідає матеріалах справи.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно врахував характер спірних правовідносин, та застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Зокрема вірно виходив з того, що згідно ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до вимог ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов»язання припиняється виконанням проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, в результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання.

Пунктом 8.1 кредитного договору № 3075 від 28.04.2009 року передбачено, що договір діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань за договором.

Судом вірно звернуто увагу на те, що чинне законодавство чітко визначає підстави припинення зобов'язання. Такими підставами, зокрема, є: припинення зобов'язання виконанням ст. 299 ЦК України); припинення зобов'язання переданням відступного (ст. 600); припинення зобов'язання зарахуванням (ст. 601); припинення зобов'язання за домовленістю сторін (ст. 604); припинення зобов'язання прощенням боргу ( ст. 605); припинення зобов'язання поєднанням боржника і кредитора в одній особі (ст. 606); припинення зобов'язання неможливістю його виконання (ст. 607); припинення зобов'язання смертю фізичної особи (ст. 608); припинення зобов'язання ліквідацією юридичної особи (ст. 609), а також розірвання договору (ст. 653) та одностороння відмова від зобов'язання (ст. 615).

Доводи апелянта про те, що стягнувши усе тіло кредиту, банк тим самим заявив про розірвання кредиту, не можуть бути підставою для скасування правильно по суті судового рішення, оскільки така підстава позову не узгоджується із нормами матеріального права.

Так, судом вірно враховано, що за правилами ст. 651 ЦК України розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути розірваний на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Доказів того, що між сторонами було досягнуто згоди про розірвання договору, суду не надано. Також, суду не надано судового рішення про розірвання договору, що набрало законної сили. Тобто, кредитний договір № 3075 від 28.04.2009 року на день розгляду цього позову в передбаченому законом порядку не розірваний.

Суд правильно врахував роз'яснення, що містяться у п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» де зазначено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК.

З огляду на викладене, при прийнятті рішення суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства і насамперед ст.ст. 10, 60, 213, 214, 215 ЦПК України щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження усіх фактичних обставин справи відповідно до вимог закону, та дав правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, через що його рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, суттєвими не являються, колегія суддів не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення, яке ухвалено з додержанням вимог закону.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та які б мали правове значення, у апеляційній скарзі не наведено.

Керуючись ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, ст.315, 317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 16 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий суддя

Судді