Справа № 366/2146/15-ц Головуючий у І інстанції Ткаченко Ю. В.
Провадження № 22-ц/780/6521/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 49 17.12.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

17 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Іванківського районного суду Київської області від 16 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що вона та відповідач ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18 жовтня 2014 року, за якого 29 березня 2015 року у них народився син ОСОБА_4 Вказує, що спільне життя розладналося, сторони проживають окремо один від одного, а дитина перебуває на її утриманні, через що вона змушена звернутися до суду із вимогою про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання дитини у розмірі ? частину його доходів та 1/5 частину його доходів на утримання до досягнення сином трирічного віку, а також судові витрати.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 16 жовтня 2015 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дитини до досягнення нею повноліття у розмірі ? частини всіх видів прибутку щомісячно, аліменти на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку у розмірі 1/5 усіх видів прибутку відповідача, судові витрати на правову допомогу у розмірі 250 грн. та судові витрати у розмірі 243, 60 грн.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати у частині стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 1/5 частини усіх видів прибутку та судових витрат у розмірі 250 грн. скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у цій частині, а в іншій частині залишити без змін, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне зясування судом усіх обставин справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Однак зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення у повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки малолітня дитина знаходиться на утриманні позивачки ОСОБА_3 і відповідач ОСОБА_2 не довів суду, що не має можливості сплачувати аліменти у розмірах, які просила стягнути відповідачка, то у цьому випадку позовні вимоги про стягнення з відповідача аліментів разом із судовими витратами позивачки на правову допомогу підлягають задоволенню.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18 жовтня 2014 року, за якого 29 березня 2015 року у них народився син ОСОБА_4 (а. с. 3-4)

Відповідно до довідки Ладижицької сільської ради № 677 від 11 серпня 2015 року, ОСОБА_3 проживає разом із сином, який знаходиться на її утриманні (а. с. 6).

З довідки про доходи сімї № 391 від 12 серпня 2015 року, яка видана УСЗН Іванківської РДА, вбачається, що позивачка отримує допомогу при народженні дитини: в березні сума допомоги становила 10320 грн., а з квітня - 860 грн. щомісяця (а. с. 8). Інших відомостей про наявність додаткових доходів позивачки матеріали справи не містять.

Згідно зі ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог у частині стягнення аліментів на утримання дитини по досягненню нею повноліття та аліменти на утримання позивачки по досягненню дитиною трирічного віку, оскільки спільна дитина сторін знаходиться на вихованні та утриманні ОСОБА_3, та враховуючи наявний у відповідача ОСОБА_2 обовязку по утриманню своєї дитини відповідно до ст. 180 СК України, то позовні вимоги у цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Однак, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно із п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України витрати на правову допомогу належать до судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

Склад та розміри витрат, повязаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо).

Отже, судові витрати на правову допомогу це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, повязані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права підчас вирішення цивільної справи. Проте, у матеріалах справи відсутня угода між позивачкою та адвокатом про надання їй правової допомоги, а ксерокопія квитанції про сплату ОСОБА_3 адвокату ОСОБА_5 250 грн. (а. с. 11) не є достатньою та належною підставою для стягнення з відповідача цих коштів у розумінні ст. ст. 79, 88 ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, а тому рішення суду у частині стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 250 грн. підлягає скасуванню із ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, а у іншій частині рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 16 жовтня 2015 року у частині стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 250 грн. скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, а у іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: