Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа 22- ц/778/3434/15
ЕУ№ 334/8919/14-ц
Головуючий у 1 інстанції:Кофанов А.В.
Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого Савченко О.В.,

суддів Маловічко С.В.,

Кочеткової І.В.,

за участю секретаря Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, реєстраційної служби Вільнянського районного управління юстиції Запорізької області, про скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності,

за апеляційними скаргами ОСОБА_4, ОСОБА_3 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 31 березня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, який доповнювала і уточнювала під час судового розгляду справи, і згідно якому просила суд визнати недійсними видане на ім'я відповідачів свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, скасувати державну реєстрацію права власності на будинок та земельну ділянку під ним та визнати за собою право власності на будинок та земельну ділянку в порядку спадкування після померлої ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_5 померла, ухвалою суду від 17 лютого 2015 року до участі у справі в якості її правонаступника залучений ОСОБА_2, спадкоємець за заповітом, який уточнив позовні вимоги. Позивач ОСОБА_2 зазначав, що ОСОБА_5 була єдиним спадкоємцем за заповітом своєї матері ОСОБА_6, як померла ІНФОРМАЦІЯ_2. За життя останньої від її імені були укладені договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки з відповідачем ОСОБА_3, які судовими рішеннями визнані недійсними. Незважаючи на судові рішення, 13 грудня 2012 року ОСОБА_3 продала будинок і землю ОСОБА_4 Посилаючись на те, що на момент укладання договору купівлі-продажу ОСОБА_3 не мала повноважень власника нерухомого майна, проте розпорядилася ним на власний розсуд всупереч волі спадкоємця померлого власника, просив суд скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на спірний житловий будинок і земельну ділянку і визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом після померлих ОСОБА_5 і ОСОБА_6

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 31 березня 2015 року позов задоволено.

Скасовано державну реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на житловий будинок АДРЕСА_1; земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 площею 0,0900 га, розташовану по АДРЕСА_1, цільове призначення -обслуговування житлового будинку.

Визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування після померлих ОСОБА_6 та ОСОБА_5 право власності на житловий будинок і земельну ділянку АДРЕСА_1

В апеляційних скаргах про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові ОСОБА_4 і ОСОБА_3 посилаються на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню у зв'язку із такими обставинами.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що власником спірного маєтку являється спадкодавець ОСОБА_6, оскільки вчинений нею правочин з відчуження нерухомого майна судовим рішенням визнаний недійсним, тобто таким, що в силу ст.216 ч.1 ЦК України не створює юридичних наслідків. Оскільки ОСОБА_6 і її спадкоємиця ОСОБА_5 померли, право власності на об'єкти нерухомості відповідно до ст.1216,1218,1268 ЦК України перейшло до їх спадкоємця за заповітом ОСОБА_2 Покупець ОСОБА_4 не надала суду доказів добросовісності набуття права власності на житловий будинок і земельну ділянку, на час укладання договору купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки у грудні 2012 року продавець ОСОБА_3 вже не була їх власником, а отже не мала повноважень розпоряджатися цим майном. За таких обставин державна реєстрація речових прав на спірне майно за ОСОБА_4 являється незаконною і підлягає скасуванню на підставі ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Проте погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6, спадкоємцем за заповітом після смерті якої являлася її дочка ОСОБА_5 - позивач у цій справі, яка прийняла спадщину, подавши відповідну заяву в нотаріальну контору ( том1: а.с.70-82).

За рік до своєї смерті - ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 нотаріально посвідченою довіреністю уповноважила ОСОБА_7 продати належне їй нерухоме майно. На виконання своїх повноважень 07.10.2008 року повірений ОСОБА_7 уклав договори купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки зі своєю дружиною відповідачем ОСОБА_3

У 2010 році ОСОБА_5 - спадкоємець за заповітом продавця ОСОБА_6 позивалася до ОСОБА_3 і просила про стягнення 197 500 грн. в рахунок остаточного розрахунку за проданий житловий будинок, проте рішенням суду від 06.10.2010р. у задоволенні позову відмовлено.

В подальшому за позовами спадкоємця ОСОБА_5, пред'явленим у листопаді 2010 року і серпні 2012 року, правочини з відчуження нерухомості (житлового будинку і земельної ділянки) судовими рішеннями від 21.10.2011 р.( набуло чинності 24.10.2012р.) і від 20.08.2013 р. були визнані недійсними з підстав, передбачених ст.ст.203,215 ЦК України у зв'язку із порушенням представником продавця вимог ст.238 ч.3 ЦК (том1: а.с.21-33, 34-37).

13.12.2012 р. ОСОБА_3 продала спірну нерухомість ОСОБА_4 (том1:а.с.217-222).

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_5 померла, спадщину після її смерті прийняв спадкоємець за заповітом ОСОБА_2, подавши відповідну заяву в нотаріальну контору (том1: а.с.157-160).

Розділ ІІІ ЦК України визначає перелік цивільних прав та їх правовий статус.

Відповідно до статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

При цьому відповідно до частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи , яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України).

Отже, на відміну від об'єктів цивільних прав (речей, майна, майнових прав тощо), об'єктами спадщини є права та обов'язки, в тому числі об'єкти цивільних прав, які належали особі на час смерті, право власності або права за договором, якщо ці права не пов'язані з особою спадкодавця.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або оспорювання.

У відповідності до цивільного законодавства особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною ( ст. ст. 215-235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 338 ЦК України).

За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно зі ст. 330 ЦК України майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною п'ятою статті 203 ЦК України визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

З огляду на абсолютність права власності власнику надається багато прийомів, способів та засобів захисту свого права.

Одним із таких засобів є витребування майна із чужого незаконного володіння.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Згідно з положеннями статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають встановити всі юридичні факти, які визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо.

У разі встановлення що відповідач є добросовісним набувачем суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень.

Саме до цього зводяться правові висновки, що викладені в постанові колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного суду України № 6-53цс12.

Як зазначено у п. 26 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» N 5 від 07.02.2014 року, відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.

Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника.

Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі.

За змістом ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції Закону на час виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, рішень судів, що набрали законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єкти цих прав.

Законодавче закріплення необхідності державної реєстрації права власності на нерухоме майно є, таким чином, визнанням з боку держави публічно - правового інтересу у встановленні належності нерухомого майна конкретній особі. Державна реєстрація прав покликана служити забезпеченням стабільності обороту нерухомості, оскільки остання має не тільки майнову, а й соціальну значимість. Подібна стабільність досягається шляхом винесення операцій та інших дій з нерухомістю за рамки приватних інтересів сторін, а також створення особливої, єдиної інформаційної системи, дозволяє всім суб'єктам права отримувати виключно і єдино достовірні дані про правовий статус того чи іншого об'єкта.

Фактично ж реєстрація покликана надати відповідну силу правовстановлюючим документам і виступає формальною умовою подальшого захисту (у тому числі і судового) прав особи, що виникають з правовідносин, предметом яких є нерухоме майно. При цьому вона ніяк не впливає на цивільно-правову рівність учасників обороту, автономію волі і свободу договору. Тобто не надає публічно-правового характеру вказаним правовідносинам, що дозволяє зробити висновок про можливість розгляду спорів щодо державної реєстрації виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно.

Відповідно до п.1, 5 ч. 1 ст. 19, ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом; рішень судів, що набрали законної сили. Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Згідно з пп.1, 10 п. 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно, чи його дублікат; рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Положення статті 388 ЦК України за відсутності позову про витребування нерухомого майна до таких правовідносин не застосовується.

Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що спірна нерухомість вибула із володіння власника ОСОБА_6. з її волі, оскільки остання уповноважила ОСОБА_7 укласти договір купівлі-продажу, про що видала відповідну довіреність, яка не визнавалася судом недійсною як така, що не відповідала волевиявленню довірителя.

За життя ОСОБА_6. правочини з відчуження нерухомості, укладені від її імені, не оспорювала.

Після смерті ОСОБА_6. її правонаступник позивач ОСОБА_5 позивалася до ОСОБА_3 і просила про стягнення грошових коштів - боргу за договором купівлі-продажу, що також свідчить про наявність волевиявлення правонаступника власника на вибуття нерухомості із його володіння.

Визнання судом недійсними договорів купівлі-продажу нерухомості з підстав порушення ст.238 ч.3 ЦК України - вчинення представником правочину від імені особи, яку він представляє в своїх інтересах - не свідчить про відсутність волі власника на вибуття майна із його володіння.

Вимоги до ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння ні ОСОБА_5, ні її правонаступник ОСОБА_2 не заявляли.

Зважаючи на те, що позивачем не доведений факт вибуття спірної нерухомості із володіння власника ОСОБА_6. не з її волі, за життя остання договори купівлі-продажу не оспорювала, довіреність на відчуження нерухомості не була визнана недійсною як така, що не відповідала волевиявленню довірителя, в порядку, передбаченому ст.3 ЦПК України і ст.16 ЦК України вимоги щодо витребування майна у ОСОБА_4 на спірне нерухоме майно спадкоємцями померлого власника не заявлені, передбачених законом підстав для скасування державної реєстрації права власності останньої на спірну нерухомість у суду першої інстанції не було.

За таких обставин за відсутності позовних вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння висновки суду першої інстанції про набуття позивачем права власності на спірне майно в порядку спадкування після померлих ОСОБА_6 і ОСОБА_5 не відповідають фактичним обставинам справи і вимогам закону, а тому на підставі ст.309 ЦПК України оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову у позові.

Керуючись ст. ст. 307,309,313,317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 31 березня 2015 року у цій справі скасувати і ухвалити нове - про відмову у позові.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: