Головуючий у першій інстанції Ярош С.В.
Доповідач Черевко П. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Сватаненка В.І., Артеменка І.А.

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого (Приморського ) районного суду м. Одеси від 31 липня 2002 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, управління житлово-комунального господарства Одеської міської ради, Одеському міському агентству з приватизації житла про визнання приватизації недійсною, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2002 року ОСОБА_3 звернулася до Жовтневого (Приморського) міського суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_4, управління житлово-комунального господарства Одеської міської ради, Одеському міському агентству з приватизації житла про визнання приватизації недійсною посилаючись на те, що вона є наймачем АДРЕСА_1.

В період 1993 р разом з нею у вищезазначеній квартирі мешкав її чоловік ОСОБА_5, також була прописана її племінниця - ОСОБА_4.

ОСОБА_4 з моменту прописки у вказаній квартирі не мешкала.

У червні 1993 року позивач вирішила приватизувати вищезазначену квартиру без згоди ОСОБА_5 та ОСОБА_4.

ОСОБА_3 звернулася із заявою до УЖКГ ОМР про приватизацію АДРЕСА_1, в якій поставила підпис за ОСОБА_5 та ОСОБА_4.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер.

Оскільки позивачка знаходилася в дуже складному матеріальному становищі та самостійно не може обслуговувати квартиру, а також підтримувати її у технічно справному стані вимушена була звернутися до суду із вищезазначеним позовом.

Рішенням Жовтневого (Приморського) міського суду м. Одеси від 31 липня 2002 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено, поновлено строк для звернення з даним позовом до суду. Визнано розпорядження органу приватизації № 11930 від 25 червня 1993 року та свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 від 25 червня 1993 року, видане на і`мя ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_2 недійсними. Зобов`язано орган приватизації внести зміни відповідно до прийнятого рішення.

Вважаючи рішення суду незаконним ОСОБА_2 звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Жовтневого (Приморського ) районного суду м. Одеси від 31 липня 2002 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч.1,3 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 суд помилково дійшов зазначеного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 разом з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на момент приватизації житла станом на 1993 рік та до березня 2002 року були прописані та проживали за адресою - АДРЕСА_3. Дійшовши між собою згоди щодо приватизації зазначеного житла, вони звернулися до органу приватизації житла з письмовими заявами. 25 червня 1993 року розпорядженням органу приватизації № 11930 квартиру за адресою АДРЕСА_1 передано у приватну власність ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 а.с. 6.

Статтею 44 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що у письмовій формі повинні укладатися угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР; угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Враховуючи положення вищевказаної статті, приватизація квартири АДРЕСА_4, як угода, була проведена згідно чинного законодавства з додержанням всіх вимог і визнання даної угоди недійсною є порушенням законодавства.

Відповідно до ст. 5, 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19 червня 1992 року право на приватизацію квартир (будинків) державного фонду одержують громадяни України, які проживають у цих квартирах.

До членів родини наймача належать тільки громадяни, що постійно проживають у квартирі разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Передача займаних квартир здійснюється в спільну сумісну чи спільну часткову власність за письмовою згодою усіх повнолітніх членів родини, що постійно проживають у цій квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, обов'язковим зазначенням уповноваженого власника квартири.

Згідно із ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Таким чином, законодавець не встановив вичерпного переліку осіб, які належать до кола членів сім'ї наймача, але визначив критерії, за якими осіб, не пов'язаних шлюбними або родинними стосунками, віднесено до них.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Суд першої інстанції не врахував вищевказані норми закону та не встановив дійсні обставини справи та не перевірив доводи, наведені в позовній заяві ОСОБА_3. Так, суд не встановив, що ОСОБА_2 багато років проживала однією сім'єю з ОСОБА_3 та ОСОБА_5, вели спільне господарство та прийняли спільне рішення про приватизацію квартири.

Після прийняття Жовтневим районним судом м. Одеси рішення від 31.07.2002 р., ОСОБА_3 приватизувала квартиру АДРЕСА_4 на себе. У 2002 році у ОСОБА_6 виник намір стати єдиною власницею вищевказаної квартири, і тому вона звернулася до суду з зазначеною позовною заявою, вказавши в ній завідомо неправдиві факти. На момент подачі позовної заяви ОСОБА_5 помер, тому і не міг спростувати твердження ОСОБА_3 відносно того, що вона учинила його підпис.

У позовній заяві ОСОБА_3 вказала завідомо невірну інформацію стосовного місця проживання та реєстрації ОСОБА_2, тому їй не було відомо про розгляд справи і тому вона не змогла довести, що самостійно підписувала заяву про приватизацію житла. Також у матеріалах справи були відсутні докази того, що її повідомляли про розгляд справи.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_3 померла. Спадкоємцем за заповітом являється ОСОБА_7 та ОСОБА_8.

ОСОБА_8 22 жовтня 2015 року звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини.

Згідно ст. 37 ЦПК України (в редакції 2004 р.), у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у - справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов'язкові для нього так само, як вони були обов'язкові для особи, яку він замінив.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2004 року, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що викладені обставини судом з'ясовано неповно, висновок суду не відповідає встановленим обставинам, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового по суті позовних вимог.

Апеляційна скарга за викладених обставин є обґрунтованою, позов ОСОБА_3 необґрунтованим, таким, що задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст.307, п.1, 3 ч.1, п.1 ст.309, ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Жовтневого (Приморського ) районного суду м. Одеси від 31 липня 2002 року - скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: В.І. Сватаненко

І.А. Артеменко