Провадження № 2/344/4882/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2015 року Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого - судді Мелещенко Л.В.

секретаря Мічути Т.Б.

за участю сторін:

представника позивача ОСОБА_1 управління юстиції в Івано-Франківській області- Заника М.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Івано-Франківськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 управління юстиції в Івано-Франківській області в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, Служба у справах дітей Косівської районної державної адміністрації Івано-Франківської області, прокуратура Косівського району Івано-Франківської області про визнання незаконним утримування дитини на території України, зобовязання забезпечити передання дитини матері та повернення дитини до ОСОБА_5 ОСОБА_6, -

В С Т А Н О В И В :

Головне управління юстиції в Івано-Франківській області в інтересах ОСОБА_2 звернулося до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання незаконним утримування дитини на території України, зобовязання забезпечити передання дитини матері та повернення дитини до ОСОБА_5 ОСОБА_6, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що на території ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали шлюб. 30 травня 2010 року народився син ОСОБА_7. З дня народження син постійно проживав на території ОСОБА_5 ОСОБА_6. 13 березня 2012 року ОСОБА_2 надала згоду на тимчасовий виїзд за кордон сина разом із батьком, однак ОСОБА_3 не має наміру повертати сина до ОСОБА_5 ОСОБА_6, а проживає з ним в Україні. Мати дитини відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року звернулася до ОСОБА_1 управління юстиції в Івано-Франківській області з заявою про повернення дитини, вказуючи на те, що відповідачі незаконно утримують неповнолітнього сина в Україні і відмовилися добровільно повернути дитину до місця її постійного проживання в ОСОБА_5 ОСОБА_6, позивач просила визнати незаконним утримування дитини ОСОБА_7 на території України, зобов'язати ОСОБА_3 і ОСОБА_4 забезпечити повернення громадянина ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_4 до місця його постійного проживання в ОСОБА_5 ОСОБА_6, у частині повернення дитини допустити негайне виконання рішення.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, пояснив, що дитина незаконно переміщена через кордон, внаслідок чого її перебування в Україні є неправомірним, даних про майновий стан ОСОБА_2, про її забезпеченість власним житлом у ОСОБА_5 ОСОБА_6, про її місце роботи не має, просив позов задовольнити.

Представник відповідачів у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, пояснив, що відповідач ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_2 та проживав з нею у ОСОБА_5 ОСОБА_6. У 2011 році після народження сина ОСОБА_8 приїхали на територію України і ОСОБА_2 з дитиною проживала в селі Кобаки. Через деякий час вона знову поїхала з дитиною до ОСОБА_5 ОСОБА_6, де проживала з батьками, які не мають власного житла, а орендують. 20 лютого 2012 року відповідач забрав сина ОСОБА_8 в Україну, де поселив його у своєї матері у селі Кобаки, а сам повернувся у ОСОБА_5 ОСОБА_6, де працював на роботі разом з дружиною. Через деякий час у ОСОБА_3 стосунки з ОСОБА_2 зіпсувались. Власності у ОСОБА_5 ОСОБА_9 не має і не може забезпечити дитині належні умови проживання. ОСОБА_10 не розуміє чеської мови. ОСОБА_2 з вимогою про повернення сина до ОСОБА_3 не зверталася. Також суду додав, що є рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2015 року, відповідно до якого визначено місця проживання сина ОСОБА_8 за адресою проживання батька. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Представник прокуратури Косівського району Івано-Франківської області та представник служби у справах дітей Косівської районної державної адміністрації Івано-Франківської області у судове засідання не зявилися, хоча належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили.

Суд, вислухавши пояснення осіб, що приймають участь у справі, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Прохання матері ОСОБА_2 про повернення сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком якого є ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 9-33).

Згідно висновку № 50/08-14 від 28.08.2014 року, складеного Комісією з питань захисту прав дітей Косівської районної державної адміністрації Івано-Франківської області, вважається за доцільне залишити питання стосовно повернення малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, матері ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3, до ОСОБА_5 ОСОБА_9 на розгляді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області та не вбачається підстав для заборони проживання малолітнього ОСОБА_7 разом з батьком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, на території України (т. 1 а.с. 91-92).

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сімї ОСОБА_4, де проживає ОСОБА_7, матеріально-побутові умови належні для проживання малолітньої дитини (т. 1 а.с. 93, 123-128).

За адресою: вулиця Радянська, 10, село Кобаки Косівського району Івано-Франківської області до складу сімї входять ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, заявник, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, син заявника, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, мати, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_7, сестра, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_8, батько, ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_9, племінник (т. 1 а.с. 94).

Виконавчим комітетом Кобаківської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області надана позитивна характеристика ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 95).

ОСОБА_4 надані письмові пояснення (т. 1 а.с. 96).

Обласним судом в Йічіні від 14 квітня 2014 року прийнято рішення, відповідно до якого неповнолітній ОСОБА_7 після того, як це рішення набере юридичну силу по розлученні шлюбу, довіряється під опіку батькові і буде проживати в Україні, Косівський район, яке було скасовано обласним судом у місті Градець Кралове і справу повернуто для подальшого розгляду до суду першої інстанції (т. 1 а.с. 104-120).

13 березня 2012 року ОСОБА_11 видана ОСОБА_3 довіреність, за якою вона довіряє свого малолітнього сина ОСОБА_7 для тимчасового виїзду за кордон разом із батьком (т. 1 а.с. 121-122, 129).

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 15 січня 2015 року, що набрало законної сили 24 лютого 2015 року, шлюб, зареєстрований між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, розірваний, позовні вимоги в частині визначення місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишено без розгляду (т. 1 а.с. 249-251).

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 26 березня 2015 року у частині визначення місця проживання дитини скасовано та ухвалено нове рішення, визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою проживання батька ОСОБА_3 Васильовича Івано-Франківська область, Косівський район, село Кобаки, вулиця Радянська, 10 (т. 2 а.с. 112-114).

Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року була ратифікована Україною 11 січня 2006 року. Між Україною та ОСОБА_5 ОСОБА_9 набула чинності 01 грудня 2006 року.

Згідно із ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей є частиною національного законодавства України та підлягає обов'язковому застосуванню.

Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

За змістом частини другої статті 3 Конвенції права піклування, про які йдеться в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Відповідно до статті 12 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Таким чином, виходячи зі змісту Конвенції вбачається, що для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції).

Разом із тим частиною другою статті 12, частинами першою, другою статті 13 та статтею 20 Конвенції визначений вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання.

Обов'язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини.

Так, стаття 13 Конвенції передбачає, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що:

а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання;

b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 є батьками малолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є громадянином ОСОБА_5 ОСОБА_9, і постійно там проживав. ОСОБА_7 перебуває під опікою клініки м. Нова Пака, де проходить профілактичні огляди та вакцинацію.

ОСОБА_10 у зв'язку із зайнятістю батьків проживала в Україні з бабою та дідом за згодою матері, в подальшому згідно із довіреністю від 13 березня 2012 року мати надала згоду для тимчасового виїзду дитини за кордон разом з батьком дитини, дата стосовно обмеження терміну перебування дитини за кордоном у довіреності не визначена.

За таких обставин 16 березня 2012 року ОСОБА_3 виїхав разом із сином в Україну до своїх батьків, а саме у будинок № 10 по вулиці Радянській у село Кобаки Косівського району Івано-Франківської області, де і проживає на даний час.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 не заявляла усної чи письмової вимоги до ОСОБА_3 про повернення дитини, тому відмова у виконанні такої вимоги також відсутня.

Також судом встановлено, що ОСОБА_2 не забезпечена власним житлом у ОСОБА_5 ОСОБА_9, оскільки жодних допустимих та належних доказів на спростування цього позивачем та її представником суду не надано.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України, не підлягають доказуванню обставини, встановлені судовим рішенням в іншій цивільній справі, яке набрало законної сили, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2015 року визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою проживання батька ОСОБА_3 Васильовича Івано-Франківська область,Косівський район, село Кобаки, вулиця Радянська, 10 (а.с. 112-114).

Вказаним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_7 вже прижився у новому середовищі, батько дитини має всі можливості забезпечити синові нормальні умови для розвитку і виховання, малолітній ОСОБА_7 прижився в Україні, чеської мови не знає, велика кількість його родичів, друзі, захоплення знаходяться в Україні. Недалеко у сусідньому селі Кути живе і його сестра - донька ОСОБА_2 від попереднього шлюбу. Брат і сестра знають одне одного і спілкуються між собою. Все життя малолітнього ОСОБА_7 протікає в Україні, а тому визначення місця проживання у незнайомому середовищі не буде відповідати дійсним інтересам дитини.

Таким чином, рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2015 року встановлений факт того, що дитина ОСОБА_7 вже прижилася у своєму новому середовищі, тому дана обставина є самостійною підставою для відмови у видачі розпорядження про повернення дитини.

Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний звязок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_1 управління юстиції в Івано-Франківській області в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, Служба у справах дітей Косівської районної державної адміністрації Івано-Франківської області, прокуратура Косівського району Івано-Франківської області про визнання незаконним утримування дитини на території України, зобовязання забезпечити передання дитини матері та повернення дитини до ОСОБА_5 ОСОБА_9 не підлягають задоволенню повністю.

На підставі вищевикладеного, керуючись Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 77, 88, 169, 197, 209, 212-215, 218, 222, 233, 292, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 управління юстиції в Івано-Франківській області в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, Служба у справах дітей Косівської районної державної адміністрації Івано-Франківської області, прокуратура Косівського району Івано-Франківської області про визнання незаконним утримування дитини на території України, зобовязання забезпечити передання дитини матері та повернення дитини до ОСОБА_5 ОСОБА_9 - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у десятиденний строк з дня проголошення рішення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Вступна та резолютивна частини рішення складені, підписані у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 14 грудня 2015 року.

Повний текст рішення суду виготовлений 18 грудня 2015 року.

Суддя Л.В. Мелещенко