Справа № 640/5107/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2015 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді Якуші Н.В.

при секретарі Пічугіної А.Г.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про виселення, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2015 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів із вимогою про примусове виселення їх із квартири АДРЕСА_1 без надання їм іншого жилого приміщення, оскільки останні проживають у вказаній квартирі незаконно.

Свої вимоги мотивував тим, що є власником квартири АДРЕСА_2, що підтверджується договором купівлі-продажу від 11.03.2015, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_7, реєстраційний № 496, проте колишній власник із своєю родиною не звільнив приміщення, не знялися із реєстрації та безпідставно продовжують в ній мешкати.

Вказував, що документи, які б підтверджували наявність у відповідачів будь-яких правових підстав на проживання у квартирі відсутні. Будь-яких цивільно-правових угод стосовно надання права проживання у квартирі, яка належить йому чи користування нею, він з відповідачами не укладали. Крім того, зазначив, що відповідачі не є членами його сімї.

Вказував, що неодноразово звертався до відповідачів із вимогою про їх виселення, оскільки будь яких законних підстав для їх мешкання у вищезазначеній квартирі відсутні, проте в добровільному відповідачі його вимоги не задовольняють. У звязку з чим він просив суд винести рішення на його користь.

В судове засідання позивач ОСОБА_3 не зявився, його представник за довіреністю від 11.03.2015 року ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, в обґрунтування яких послався на обставини, викладені у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в судове засідання не зявились, про місце і час розгляду справи повідомлялись належним чином. Представник відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_2, який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 28.05.2015 року (а.с.35) проти задоволення позовних вимог заперечував, вказував, що відповідачі по справі мешкають у спірній квартирі на законних підставах в обґрунтування чого посилався, що на теперішній час в провадження судді Київського районного суду м. Харкова знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, третя особа ОСОБА_3, про визнання договору купівлі продажу квартири недійсним, яким ОСОБА_6 продав спірну квартиру ОСОБА_8 А тому, на його думку, і

подальший договір купівлі-продажу квартиру, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 є незаконним. Також посилався на те, що за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є суперечливі відомості щодо власника спірної квартири, проте належним чином завірену копію чи оригінал Витягу, в якому було б зазначено, що на теперішній час власником квартири є ОСОБА_6 до суду не надав.

Вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) установив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_2, що підтверджується договором купівлі-продажу від 11.03.2015, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_7, реєстраційний №496 (а.с.9) та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно від 10.06.2015 року №38858753, отриману на запит суду (а.с.48-49).

Згідно зі статтю 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення.

У відповідності із ч. 3 ст. 116 Житлового кодексу Української РСР особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Частина 1 статті 109 Житлового кодексу Української РСР визначає, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Як вбачається, сторони не заперечували проти того, що на теперішній час відповідачі дійсно мешкають у квартирі АДРЕСА_3, а тому відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Як вбачається з копії договору купівлі продажу від 29.10.2013 року відповідач ОСОБА_6 продав ОСОБА_8 квартиру №168 по вул. Блюхера у будинку №13 в м. Харкові (а.с.63-64), який в подальшому виступив продавцем цієї ж квартири ОСОБА_3

Судом було встановлено, що у п. 12 цього договору було визначено, що продавець, тобто ОСОБА_6 свідчить, що квартира звільнена, і що за адресою зазначеної квартири будь-яких осіб, які б знаходились на реєстраційному обліку немає (а.с.63).

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_6 та його родина вже не є власниками спірної квартири, не є членом сім'ї нового власника, не перебувають з останнім у будь-яких договірних відносинах щодо користування квартирою, проте проживають у ІНФОРМАЦІЯ_1, яка належить ОСОБА_3 на праві власності, чим створюють перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні квартирою його власнику, а тому в силу правил статті 391 ЦК України та статей 8, 41 Конституції України вказані перешкоди мають бути усунуті за судовим рішенням.

У звязку з вищезазначеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 щодо примусового виселення відповідачів із належної йому квартири без надання їм іншого житлового приміщення, підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Отже, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви до суду у сумі 243,60 грн. в частковому порядку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60, 88, 212, 218, 223, 294 ЦПК України, ст.ст. 321, 383, 391 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про виселення - задовольнити.

Усунути перешкоди у здійснені права володіння, користування та розпорядження належною ОСОБА_3 (паспорт серії МК 002288, виданий Краснокутським РВ УМВС України в Харківській області, 12.09.1995 року, ІПН НОМЕР_1) на праві власності квартирою №168 по вул. Блюхера у будинку 13 у м. Харкові, шляхом виселення ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН не встановлено), ОСОБА_5, ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_2) з квартири №168 по вул. Блюхера у будинку 13 у м. Харкові без надання їм іншого жилого приміщення.

Стягнути в частковому з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН не встановлено), ОСОБА_5 (відомості відсутні), ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_2) на користь ОСОБА_3 (паспорт серії МК 002288, виданий Краснокутським РВ УМВС України в Харківській області, 12.09.1995 року, ІПН НОМЕР_1) витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 (двісті сорок три грн.) 60 коп., а саме по 81 грн. 20 коп. з кожного.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 13 липня 2015 року.

Суддя Н.В. Якуша