АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого судді Ремеза В.А.

суддів Міхеєвої В.Ю., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі по тексту ПАТ КБ «ПриватБанк»),

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2015 року за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 08.08.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № DNH4KP20300337, згідно якого відповідач отримала кредит у розмірі 22 646,20грн., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 25,08% на рік з кінцевим терміном повернення 08.02.2010року.

В забезпечення виконання умов кредитного договору боржником між позивачем і ПАТ «Акцент-Банк» було укладено договір поруки.

Відповідач ОСОБА_2 зобовязання за кредитним договором належним чином не виконала, у звязку з чим станом на 26.09.2012р. виникла заборгованість у розмірі 118 126,74грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 15 875,69грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом 45 574,20грн.; пені 50 575,58 грн.; штраф (фіксована частина) 500грн.; штраф (процентна складова) 5 601,27грн., а тому позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № DNH4KP20300337 від 08.08.2006р. у розмірі 108 126,74грн., і судові витрати, та стягнути солідарно з відповідачів суму у розмірі 10 000грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.11.2012 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» були задоволені.

Ухвалою суду від 31.07.2013р. рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.11.2012р. було скасовано.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.06.2015р. в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на те, що рішення суду винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи ПАТ КБ «ПриватБанк» в задоволенні позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором суд першої інстанції встановив, що Банк пропустив строк позовної давності, ОСОБА_2 подала заяву про застосування до виниклих правовідносин строку позовної давності, і це є підставою для відмови позивачу у позові.

Однак наведені обставини не є підставою для відмови позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 08.08.2006р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач по справі ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №DNH4KP20300337, згідно якого ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 22 646,20грн., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 25,08% на рік з кінцевим терміном повернення 08.02.2010року.

Згідно умов укладеного договору сторонами було визначено, що щомісячний платіж на повернення отриманого кредитних коштів, який складається з заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, і також іншими виплатами складає 819,60грн. (а.с.8).

У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Звернувшись до суду з позовом, позивач зазначив, що станом на 26.09.2012р. заборгованість за кредитним договором становить 118 126,74грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 15 875,69грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом 45 574,20грн.; пені 50 575,58 грн.; штраф (фіксована частина) 500грн.; штраф (процентна складова) 5 601,27грн.

У позовній заяві Банк звернувшись до суду з позовом 01.11.2012р., просив стягнути заборгованість станом на 26.09.2012р., незважаючи на те, що строк дії договору сплив 08.02.2010р.

Відповідач просила застосувати до виниклих правовідносин строк позовної давності (а.с.78).

Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлено п.1 ч.2 ст.258 ЦК України відносно неустойки.

При цьому суд апеляційної інстанції не приймає до уваги надані Банком ОСОБА_3 надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), згідно яких було визначено строки позовної давності за спорами 5 років (а.с.9-10), оскільки зазначені умови були підписані головою ПАТ КБ «ПриватБанк», тоді як зміна найменування юридичної особи з ЗАТ КБ «ПриватБанк» на ПАТ КБ «ПриватБанк» відбулась 17.07.2009р., тобто після укладання кредитного договору між сторонами, який було укладено 08.08.2006р., а тому на виниклі між сторонами правовідносини надані позивачем ОСОБА_3 надання споживчого кредиту фізичним особам не розповсюджуються.

Таким чином заявлені вимоги про стягнення заборгованості, з урахуванням ст.ст. 256, 257, 258 ЦК України, підлягають частковому задоволенню в межах строків позовної давності, до спливу строку дії кредитного договору, тобто за період з листопада 2009р. до 08.02.2010р. виходячи з того, що умовами укладеного договору було встановлено щомісячний платіж в розмірі 819,60грн., і оскільки відповідач ОСОБА_4 порушила умови договору, та не повернула кредитні кошти, а тому з неї на користь Банку підлягає стягненню заборгованість в межах строку позовної давності з розрахунку: 819,60грн. * 4 місяці = 3 278,40грн.

Що стосується позовних вимог Банку до поручителя ПАТ «Акцент-Банк» то вказані вимоги не підлягають задоволенню в порядку цивільного судочинства, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 118 ЦПК України позивач має право обєднати в одній позовній заяві кілька вимог, повязаних між собою.

Відповідно до розяснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 розяснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути обєднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно повязані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке обєднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року по справі № 6-745ц15.

Виходячи з того, що суд помилково прийняв до розгляду позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», в цій частині на підставі ст. ст. 205, 310 ЦПК України провадження у справі слід закрити, повідомивши позивача, про те, що він може звернутись за захистом своїх прав до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором в порядку господарського судочинства.

Враховуючи, що Банк при зверненні з позовом до суду сплатив судовий збір в сумі 1 181,27грн. + 121,80грн. + 1 299,40грн. = 2 602,47грн., і позовні вимоги Банку підлягають задоволенню частково, а тому на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь Банку в рахунок повернення сплаченого судового збору підлягає стягненню сума судових витрат, пропорційно до задоволеної частини вимог з розрахунку 243,60грн. + 121,80грн. + 267,96грн. = 633грн. 36коп.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,309,316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2015р. скасувати.

Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DNH4KP20300337 від 08.08.2006р. станом на 08.02.2010р. в розмірі 3 278,40грн., яка складається з щомісячних платежів в розмірі 819,60грн. за 4 місяці.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 633грн. 36коп.

Провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором закрити.

Рішення апеляційного суду вступає в силу з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: