У Х В А Л А

іменем україни

16 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю дитячий оздоровчий табір «ІНФОРМАЦІЯ_1», про розірвання договорів купівлі-продажу, припинення зобов'язань за договорами та повернення майна; за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю дитячий оздоровчий табір «ІНФОРМАЦІЯ_1», про розірвання договорів купівлі-продажу, припинення зобов'язань за договорами та повернення майна за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, в якому посилався на те, що 02 грудня 2006 року між ними було укладено договір купівлі-продажу будівель відпочинкового комплексу «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованих по АДРЕСА_1, зокрема: будинку літнього № 0; будинку літнього № 1; будинку літнього № 7; будинку літнього № 8; будівлі столярного цеху. В результаті порушення умов договору відповідач не оплатив передане йому майно загальною вартістю 17 487 грн. 25 коп.

Ураховуючи викладене, позивач просив розірвати зазначений договір купівлі-продажу, припинити право власності відповідача на нерухоме майно, яке є предметом цього договору, зобов'язати відповідача повернути йому зазначене вище нерухоме майно та стягнути з відповідача збитки у розмірі 17 487 грн. 25 коп.

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, в якому посилався на те, що 05 грудня 2006 року між ними було укладено договір купівлі-продажу будівель відпочинкового комплексу «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованих по АДРЕСА_1, зокрема: будинку дванадцятимісного; будинку дванадцятимісного; будинку шестимісного; будинку над плавальним басейном; будівлі колиби; будівлі фінської лазні. Проте у результаті порушення умов договору відповідач не оплатив передане йому майно загальною вартістю 20 476 грн. 41 коп.

Ураховуючи викладене, позивач просив розірвати зазначений договір купівлі-продажу, припинити право власності відповідача на нерухоме майно, яке є предметом цього договору, зобов'язати відповідача повернути йому зазначене вище нерухоме майно та стягнути з відповідача збитки у розмірі 20 476 грн. 41 коп.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 серпня 2013 року зазначені провадження за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до ОСОБА_5 об'єднано в одне провадження.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 листопада 2013 року, з урахуванням додаткового рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 березня 2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Розірвано договір купівлі-продажу від 02 грудня 2006 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Припинено право власності ОСОБА_4 на будівлі відпочинкового комплексу «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташовані по АДРЕСА_1: будинок літній № 0, загальною площею 27,0 кв. м, позначений на плані літ. «А0-1»; будинок літній № 1, загальною площею 27,0 кв. м, позначений на плані літ. «А1-1»; будинок літній № 7, загальною площею 27,0 кв. м, позначений на плані літ. «А7-1»; будинок літній № 8, загальною площею 27,0 кв. м, позначений на плані літ. «А8-1»; будівлю столярного цеху, загальною площею 259,6 кв. м, позначену на плані літ. «Б-1», та зобов'язано повернути це майно ОСОБА_3

Розірвано договір купівлі-продажу від 05 грудня 2006 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 Припинено право власності ОСОБА_7 на будівлі відпочинку комплексу «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташовані по АДРЕСА_1: будинок дванадцятимісний, загальною площею 82,6 кв. м, позначений на плані літ. «А20-1»; будинок дванадцятимісний, загальною площею 76,0 кв. м, позначений на плані літ. «А21-1»; будинок шестимісний, загальною площею 53,4 кв. м, позначений на плані літ. «А22-1»; будинок над плавальним басейном, загальною площею 71,5 кв. м, позначений на плані літ. «А23-1»; будівлю колиби, загальною площею 38,9 кв. м, позначену на плані літ. «Г-1»; будівлю фінської лазні, загальною площею 108,0 кв. м, позначену на плані літ. «Д-1», та зобов'язано повернути це майно ОСОБА_3

В іншій частині позову відмовлено. Розподілено судові витрати.

Справа в апеляційному порядку розглядалася неодноразово. Рішенням апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2015 року рішення та додаткове рішення районного суду скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі порушили умови договорів купівлі-продажу та не сплатили за отриману у власність нерухомість, що відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України є підставою для їх розірвання. При цьому суд послався на те, що строк позовної давності не пропущено, оскільки відповідачі вчинили дії по визнанню заборгованості.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що відповідачі не виконали умов договорів, вартість майна не сплатили, проте ОСОБА_3 пропустив строк позовної давності, про застосування наслідків якого заявили відповідачі. При цьому суд апеляційної інстанції послався на те, що дії відповідачів по передачі спірного майна до статутного фонду товариства, основна частка в якому належить позивачеві, не свідчить про визнання ними заборгованості та переривання строку позовної давності.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 02 грудня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу будівель відпочинкового комплексу «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованих по АДРЕСА_1, зокрема: будинку літнього № 0; будинку літнього № 1; будинку літнього № 7; будинку літнього № 8; будівлі столярного цеху. Вартість зазначеного майна сторони визначили у 17 487 грн. 25 коп., які відповідно до п. 4.2.3 договору відповідач повинен був оплатити до 31 грудня 2006 року.

05 грудня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу будівель відпочинкового комплексу «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованих по АДРЕСА_1, зокрема: будинку дванадцятимісного; будинку дванадцятимісного; будинку шестимісного; будинку над плавальним басейном; будівлі колиби; будівлі фінської лазні. Вартість зазначеного майна сторони визначили у 20 476 грн. 41 коп., які відповідно до п. 4.2.3 договору відповідач повинен був оплатити до 31 грудня 2006 року.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що відповідачі не сплатили вартості придбаного ними нерухомого майна, що відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України є підставою для розірвання договорів купівлі-продажу та повернення цього майна позивачеві.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції та твердженнями позивача, оскільки відповідачі не надали доказів проведення оплати за придбане майно, яке вони мали здійснити до 31 грудня 2006 року.

Проте суд апеляційної інстанції, застосувавши положення закону про позовну давність, дійшов передчасного висновку про пропуск ОСОБА_3 строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-30цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу чи іншого обов'язку, суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії. До таких дій, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають бути вчинені в межах строку давності, можуть належати, зокрема будь-які дії, які свідчать про визнання боргу чи обов'язку.

У порушення наведених норм матеріального права та вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України апеляційний суд не дав належної правової оцінки наступним обставинам.

Так, враховуючи те, що відповідачі вартість придбаного майна не оплатили, а воно у своїй вартості постійно збільшувалось через економічні процеси в державі, 11 лютого 2009 року (у межах строку позовної давності) відповідачі вступили з позивачем до товариства з обмеженою відповідальністю «Уккан-Дерев» (далі - ТОВ «Уккан-Дерев»), внісши своїми частками до статутного фонду товариства майнові права на придбане ними спірне майно.

Відповідно до протоколу № 1 зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю «Дитячий оздоровчий табір «ІНФОРМАЦІЯ_1», яке з 19 лютого 2009 року перейменоване з ТОВ «Уккан-Дерев», від 26 березня 2009 року змінено розміри часток ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у статутному фонді за рахунок переданих ними до цього фонду спірних об'єктів нерухомості, вартість якого оцінена на загальну суму 665 440 грн., зокрема: вклад ОСОБА_5 - 474 240 грн.; вклад ОСОБА_4 - 191 200 грн. (а.с. 64).

Згідно зі ст. 10 Закону України «Про господарські товариства» відповідачі таким чином, отримали право участі у товаристві та інші корпоративні й майнові права.

Апеляційний суд дійшов передчасного висновку про те, що підставою для створення зазначеного вище товариства було те, позивач продав відповідачам частину об'єкта нерухомості, залишивши у своїй власності іншу його частину, хоча спірний об'єкт нерухомості має спільне призначення, знаходиться за однією адресою і його використання в цілому є вигідним для всіх сторін. При цьому суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не послався на докази, оцінюючи які він дійшов такого висновку, не вказав у чому полягає вигода сторін та не врахував того, що земельні ділянки сторін мають власні кадастрові номери, а, відтак, є окремим об'єктами нерухомості.

З урахуванням наведеного апеляційному суду слід дослідити ці докази, фактичні обставини та встановити, чи не є такі дії відповідачів перериванням строку позовної давності.

Отже, апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції, та належним чином не перевірив посилань позивача про переривання строку позовної давності.

У порушення вимог ч. 4 ст. 338 ЦПК України, згідно з якою висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, апеляційний суд належним чином вимог суду касаційної інстанції не виконав.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська