Ухвала

іменем україни

09 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Луспеника Д.Д., Журавель В.І., Хопти С.Ф., Іваненко Ю.Г., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - Служба у справах дітей Московської районної у м. Харкові ради, про примусове виселення із житлового приміщення без надання іншого житла,за касаційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_7 в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду Харківської області від 28 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» (далі - ПАТ «Альфа Банк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з метою забезпечення виконання ОСОБА_6 зобов'язання щодо погашення заборгованості за кредитним договором від 20 травня 2008 року між банком та відповідачем укладений іпотечний договір від 20 травня 2008 року, за умовами якого ОСОБА_6 передав в іпотеку однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 17,2 кв. м, загальною - 30,5 кв. м.

Відповідачем зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконуються, та приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовим В.Ю. 02 листопада 2012 року вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки на погашення заборгованості у сумі 406 621 грн 48 коп.

При виконанні цього напису нотаріуса стало відомо про реєстрацію за адресою квартири малолітньої дитини та через неможливість реалізації з прилюдних торгів із цих підстав представник банку з посиланням на невиконання відповідачами їх письмової вимоги про добровільне звільнення квартири просив задовольнити позовні вимоги про примусове виселення.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27 січня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 28 травня 2015 року заочне рішення місцевого суду змінено, у частині відмови у виселенні скасовано, позов задоволено. Виселено ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, ОСОБА_7 у своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_8 просять скасувати рішення апеляційного суду Харківської області від 28 травня 2015 року, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_6 на забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором із Закритим акціонерним товариством «Альфа Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа Банк», про отримання кредиту у розмірі 34 000 доларів США з оплатою 13,3 % річних для придбання квартири АДРЕСА_1 за іпотечним договором від 20 травня 2008 року передано банку вказану квартиру в іпотеку.

Відповідно до п. п. 6.1, 6.2 іпотечного договору приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовим В.Ю. 02 листопада 2012 року у зв'язку з утворенням заборгованості ОСОБА_6 з 20 грудня 2008 року по 20 серпня 2012 року за кредитом - 265 023 грн 26 коп., за відсотками - 137 598 грн 22 коп. вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на квартиру, що знаходиться в іпотеці.

Згідно з довідкою Комунального підприємства «Жилкомсервіс» від 17 квітня 2013 року ОСОБА_6, його дружина ОСОБА_7 та донька ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровані за адресою вказаної квартири. Квартплата не оплачується протягом 4-х років.

Письмові вимоги банку від 20 травня 2013 року № 39202-24 відповідачами отримано 28 травня 2013 року, але до звернення позивача до суду з позовом про виселення добровільно квартиру не звільнили.

З повідомлення відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Харківській області вбачається, що станом на 14 серпня 2013 року малолітня ОСОБА_8 зареєстрованою за адресою квартири не значиться.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з підстав, передбачених положеннями Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-7 «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», чинного з 07 червня 2014 року (далі - Закон Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-7 ).

Скасовуючи частково рішення місцевого суду та задовольняючи частково позов, апеляційний суд виходив з того, що виконавчий напис нотаріуса на звернення стягнення на предмет іпотеки вчинено до прийняття Верховною Радою України Закону від 03 червня 2014 року № 1304-7 та набрання ним чинності, який за нормою ст. 5 ЦК України не має зворотної дії у часі.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, за змістом частин першої, другої статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини третьої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком випадків, зазначених у відповідному житловому законодавстві.

Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Зі змісту зазначених норм убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 09 вересня 2015 року у справі № 6-455цс15.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Харківської області від 28 травня 2015 року, оскільки судове рішення законне та обґрунтоване, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_8 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 28 травня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий Д.Д. Луспеник
Судді: В.І. Журавель Ю.Г. Іваненко С.Ф. Хопта В.А. Черненко