Дата документу 05.06.2015
Справа № 334/2266/13-ц
Провадження № 2/334/4/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2015 року Ленінський районний суд м.Запоріжжя у складі:

головуючого судді Лисенко Л.І.

при секретарі Піка А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання заповіту недійсним, вказавши, що 16.07.2011 року помер її батько ОСОБА_3, що підтверджено актовим записом №4321 в Книзі реєстрації смертей від 18.07.2011 року. ЇЇ мати ОСОБА_4 померла 24.05.2005 року. Спадкоємцями після смерті батька залишилася вона, ОСОБА_1 та її брат ОСОБА_5

Весь час батько запевняв, що все майно, яке йому належить, він залишить їй, про це повідомив родичам та сусідам. Протягом 6 місяців після смерті батька вона звернулася до другої нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але їй повідомили що, 20.05.2009 року все майно ОСОБА_3 заповів ОСОБА_2 Вважає даний заповіт недійсним, оскільки після смерті її матері, її батько тяжко захворів, переніс ішемічний інсульт. Отже на момент складання заповіту ОСОБА_3 знаходився у такому стані, що не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Позивачка просить визнати заповіт ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 20.05.2009 року, та зареєстрований у реєстрі за №462 недійсним.

В судовому засіданні представник позивачки підтримав позов.

Представник відповідачки проти позову заперечує, пояснивши в судовому засіданні, що з 24.08.2006 року відповідачка разом з ОСОБА_3 стала проживати однією сімєю, в квартирі, а з 2007 року в будинку по вул. Станіславського, 121 у м. Запоріжжі. 24.11.2007 року вони зареєстрували шлюб. ОСОБА_3 ніколи не страждав на психічні розлади, у нього ніколи не було інсультів. Майже до смерті ОСОБА_3 керував автомобілем, 24.03.2006 року перездавав екзамен, пройшов медичну комісію та отримав нове посвідчення водія, так як старе було втрачено. В 2007 та 2009 році подружжя ОСОБА_3 їздили на машині в Крим. 12.07.2011 року до ОСОБА_3 викликалась швидка медична допомога, в медичній карті лікар зазначив «сознание ясное, поведение адекватное». Крім того, з тексту заповіту вбачається, що нотаріус при його посвідченні перевірила дієздатність заповідача.

На момент складання заповіту ОСОБА_3 був при здоровому розумі та вільно керував своїми діями, тому підстав для визнання договору недійсним у суду немає.

Вислухавши пояснення представників позивача, відповідача, дослідивши письмові докази та матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

В судовому засіданні не добуто даних про те, що ОСОБА_3 на час складання заповіту на 20.05.2009р. не розумів значення своїх дій у повному обсязі та не міг ними керувати.

В судовому засіданні представник третьої особи нотаріуса ОСОБА_6, пояснила, що на момент складання заповіту ОСОБА_3 перебував у ясній памяті та здоровому розумі, його дієздатність була перевірена під час особистої бесіди він відповідав на всі питання, не забувався

і не плутався. Ніяких сумнівів в його дієздатності чи залежності від родичів чи будь-яких інших осіб у нотаріуса не виникло. Додані також аналогічні письмові пояснення (а.с. 22-24).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7, який є двоюрідним братом ОСОБА_3 та дядьком позивачки у судовому засіданні пояснив, що в липні 2008 року приїздив у Запоріжжя в гості. Його зустрічав на вокзалі ОСОБА_3, сам керував автомобілем, привіз їх додому через все місто. Дома добре їх зустрічав, ОСОБА_2 представив як жінку, розповідав всі новини, про життя дітей, був здоровий, в ясній памяті. Поведінка його була звичайна, ніяких скарг на погане самопочуття та хворобу не було.

Позивачка ОСОБА_1 не заперечує, що ОСОБА_7 дійсно приїздив у гості, вона бачилася з ним та його дружиною, але з ними не спілкувалася.

Судом оглянуті відеозаписи зустрічі ОСОБА_3 та ОСОБА_7, та надані фотокартки (а.с.).

Свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9ОСОБА_10 сусіди померлого не заперечували проти того, що ОСОБА_3 майже до смерті керував автомобілем ВАЗ, який довгі роки був у його користування, сам ремонтував машину. Свідки також пояснили, що у батька ОСОБА_3 та його дочки ОСОБА_1 були не дуже добрі стосунки, після того, як він став проживати разом з ОСОБА_2 він був часто знервований, скаржився на слабкість та головний біль.

В історії хвороби з санаторія «Великий луг», також зафіксовані скарги ОСОБА_3 і є запис від 12.03.2006р.: «Предъявлял жалобы на слабость и ограничение движения в левых конечностях, частые головные боли, периодические головокружения. В объективном состоянии отмечено, что сон не нарушен, спокойный. Поведение во время беседы с врачом адекватное. Внимание, память сохранены».

На а.с. 49 міститься карта виклику невідкладної медичної допомоги від 12.07.2011 року. Лікарями багатопрофільної лікарні «ВітаЦентр» був оглянутий та була надана медична допомога ОСОБА_3, було зазначено, загальний стан хворого задовільний, свідомість ясна, поведінка адекватна.

З приводу його психічного стану лікарями не призначалась консультація чи обстеження психіатра.

Ні в одиній із медичних карт, наданих суду не призначалась консультація чи обстеження лікаря - психіатра ОСОБА_3, що підтверджує факт того, що стан та поведінка ОСОБА_3 цього не вимагали.

Ухвалою суду від 03.10.2014 року була призначена судово-психіатрична посмертна експертиза, яка була проведена експертами КУ «Обласна психіатрична лікарня». Згідно до висновків акту № 111 від 24.02.2015 року відповісти на питання, чи міг ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 на момент складання заповіту у повному обсязі розуміти значення своїх дій і керувати ними не має можливості у звязку із відсутністю записів в медичній документації про психічний стан ОСОБА_3

Ніхто із допитаних у судовому засіданні свідків не надав свідчень про те, що ОСОБА_3 мав такий розлад здоровя, що на час підписання заповіту та в останні роки життя не усвідомлював своїх дій.

У відповідності до положень п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування», за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК) .

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів які свідчать, що волевиявлення ОСОБА_3 при складанні заповіту не було вільним та не відповідало його волі, а також про те, що в момент складання довіреності він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керуватися ними.

З урахуванням цього,суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.1257 ЦК України, Пленумом Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування», ст.ст.10, 60, 212, 213 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Запорізької області протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя: Лисенко Л. І.