УХВАЛА

іменем україни

9 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., ЧерненкоВ.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку при звільненні, донарахування та виплату одноразових і щомісячних премій, донарахування та виплату вихідної допомоги та перерахунок розміру середньої заробітної плати закасаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 21 липня 2008 року він працював у Концерні радіомовлення, радіозв'язку та телебачення (далі - Концерн радіомовлення), був прийнятий на посаду бухгалтера-ревізора 2 категорії, а з 1 грудня 2011 року його було переведено на посаду бухгалтера-ревізора 1 категорії. Наказами від 12 листопада 2014 року № 89/ок та від 18 листопада 2014 року № 512, яким уточнено дату звільнення, його було звільнено з займаної посади з 18 листопада 2014 року у зв'язку зі скороченням чисельності штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Зазначав, що він є членом первинної профспілкової організації Концерну радіомовлення та відповідно до ст. 43 КЗпП України міг бути звільнений лише за її попередньою згодою. Однак відповідно до листа профспілкової організації Концерну радіомовлення від 11 листопада 2014 року № 89 генеральному директору Концерну радіомовлення було відмовлено в наданні згоди на розірвання з ним трудового договору. Крім того, йому була незаконно ненарахована та невиплачена одноразова премія з нагоди державного та професійного свята у розмірі одного посадового окладу, зокрема до Дня незалежності України та Дня працівників радіо, телебачення та зв'язку.

Ураховуючи наведене, позивач просив визнати незаконними та скасувати накази Концерну радіомовлення від 12 та 18 листопада 2014 року; поновити його на роботі; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу; визначити розмір середньоденної плати в сумі 475 грн 04 коп.; зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити йому премію до Дня незалежності України та Дня працівників радіо, телебачення та зв'язку по 3 381 грн та премію за основні результати виробничої та фінансово-господарської діяльності за серпень-листопад 2014 року у розмірі 8 238 грн 31 коп.; зобов'язати відповідача донарахувати та виплатити йому вихідну допомогу у розмірі 4 030 грн 20 коп.; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати належних йому сум при звільненні по день фактичного розрахунку.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 12 серпня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення чисельності штату працівників, при звільненні позивача були дотримані вимоги трудового законодавства, також його було повідомлено про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці.

Апеляційний суд погодився з такими висновками. Також апеляційний суд виходив з того, що у встановлений КЗпП строк подання адміністрації Концерну радіомовлення на надання згоди на звільнення позивача з роботи профспілковою організацією розглянуто не було, що відповідно до вимог чинного законодавства є підставою вважати, що така згода профспілкою надана.

Проте повністю погодитись із такимивисновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що з 21 липня 2008 року ОСОБА_3 працював у Концерні, був прийнятий на посаду бухгалтера-ревізора 2 категорії, а з 1 грудня 2011 року його було переведено на посаду бухгалтера-ревізора 1 категорії.

Наказом Генерального директора Концерну від 12 листопада 2014 року № 89/ок було звільнено з займаної посади у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Наказом концерну від 18 листопада 2014 року № 512 встановлено дату звільнення ОСОБА_3 з 18 листопада 2014 року.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 40 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» члени виборних органів профспілок, об'єднань профспілок, а також повноважні представники цих органів мають право, у тому числі, вимагати і одержувати від роботодавця, іншої посадової особи відповідні документи, відомості та пояснення, що стосуються умов праці, виконання колективних договорів та угод, додержання законодавства про працю та соціально-економічних прав працівників.

За змістом ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходив із того, що 23 жовтня 2014 року Генеральним директором Концерну радіомовлення було направлено на адресу профспілкового комітету Концерну радіомовлення подання від 23 жовтня 2014 року № 5029/1-08 про надання згоди на звільнення позивача, проте 27 жовтня 2014 року член профспілкового комітету Концерну радіомовлення ОСОБА_4 відмовилась отримувати листи за № № 5023/1-08 - 5036/1-08.

Згідно з п. 2 ст. 43 КЗпП України у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником

При цьому апеляційний суд вважав, що зазначене подання отримано профспілкою 24 жовтня 2014 року, тому, направивши відмову у наданні згоди на звільнення позивача 11 листопада 2014 року, профспілковий комітет пропустив строк, встановлений ст. 43 КЗпП України, що дало підстави Генеральному директору Концерну радіомовлення вважати, що профспілкою надано згоду на звільнення позивача.

Разом з тим, достовірно встановлено, що на день звільнення позивача роботодавець вже мав лист профспілкової організації про відмову у наданні згоди на його звільнення.

З наведеними вище висновками апеляційного суду погодитись не можна, оскільки 24 жовтня 2014 року вказане подання отримано відділом документо-забезпечення та контролю, який є структурним підрозділом Концерну радіомовлення, тобто подання отримав орган, від якого це подання надіслано, а не його первинною профспілковою організацією. Також апеляційний суд не дав оцінку тому, чи мають право діяти від імені профспілки без спеціального уповноваження і отримувати листи, адресовані профспілковій організації інші члени профспілки, крім Голови профспілки ОСОБА_5, докази отримання яким подання про звільнення позивача 23 жовтня 2014 року або 24 жовтня 2014 року відсутні.

Отже, висновки апеляційного суду про те, що профспілковою організацією Концерну радіомовлення подання на згоду звільнення позивача отримано 24 жовтня 2014 року не відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на припущеннях, що заборонено законом (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Таким чином, апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України на вказане уваги не звернув, не визначився з початком перебігу строку розгляду подання Концерну радіомовлення про надання згоди на звільнення ОСОБА_6, та дійшов до передчасного висновку про те, що у встановлений законом строк таке подання профспілковою організацією розглянуто не було, тому звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог ст. 43 КЗпП України.

При цьому суд не дав оцінку встановленим районним судом обставинам про те, що листом від 11 листопада 2014 року за підписом голови первинної профспілкової організації ОСОБА_5, адресованим Генеральному директору Концерну радіомовлення, останній був повідомлений про відмову профспілкової організації в наданні згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_6, тобто про відсутність такої згоди на час його звільнення.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено, його судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 серпня 2015 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко