АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7330/15 Справа № 189/1718/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Пустовар О. С. Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Волошина М.П.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2015 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Покровського відділення публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення, мотивуючи тим, що 01 жовтня 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №DNOWGK, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 102.601 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 01 жовтня 2018 року.

Зазначали, що з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ОСОБА_2 та банком 01 жовтня 2008 року укладено договір іпотеки №DNOWGK, відповідно до якого банку в іпотеку передано нерухоме майно, а саме: житловий будинок НОМЕР_1, загальною площею 80,80 кв.м., що розташований по АДРЕСА_1.

Ціна предмету іпотеки визначена сторонами у розмірі 118.000 грн.

Посилаючись на те, що відповідач погашення заборгованості за кредитом, у встановленні договором строки, не здійснює, через що станом на 19 серпня 2014 року допустив заборгованість, яка становить 258.657 грн.93 коп. та складається з заборгованості за кредитом у розмірі - 72.263 грн.98 коп.; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі - 72.620 грн.30 коп.; заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі - 19.003 грн.21 коп.; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у розмірі - 82.215 грн. 30 коп.; штрафу (фіксована частина) у розмірі - 500 грн.; штрафу (процентна складова) у розмірі 12.305 грн.14 коп., просили в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки з укладанням від імені ПАТ КБ «ПриватБанк» договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомості у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки ; виселити відповідача та інших зареєстрованих осіб які проживають у житловому будинку АДРЕСА_1.

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до Покровського відділення ПАТ КБ «ПриватБанк», ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача, мотивуючи тим, що 01 жовтня 2008 року між ним та банком укладено кредитний договір №DNOWGK.

Вказував, що п.2.3.1 кредитного договору визначено, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань в страховий (резервний) фонд або середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ).

Зазначав, що 11 листопада 2014 року при отриманні позовної заяви про звернення стягнення на майно з розрахунком заборгованості за кредитом, він дізнався, що з 01 лютого 2009 року Покровське відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» збільшило розмір відсоткової ставки за кредитним договором до 23,40% річних, в зв'язку з чим його щомісячний платіж по кредиту значно зріс.

Посилаючись на те, що банк збільшуючи процентну ставку за користування кредитом до 23,40% не навів математичної залежності між запропонованим розміром ставки до розміру облікової ставки НБУ, не обґрунтував збільшення процентної ставки та зважаючи на те, що умова у договорі про права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною, просив суд визнати неправомірними дії щодо збільшення розміру процентної ставки з 01 лютого 2009 року за користування кредитом з 20,40% до 23,40%; зобов'язати Покровське відділення ПАТ КБ "ПриватБанк" перерахувати сплачені ним кошти за завищеними відсотками та зарахувати платежі в рахунок погашення тіла кредиту.

Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» залишені без задоволення, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким їх позовні вимоги задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 01 жовтня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №DNOWGK, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 102.601 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 01 жовтня 2018 року (а.с.14-17).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 01 жовтня 2008 року між сторонами укладено іпотечний договір №DNOWGK, за умовами якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме, житловий будинок, розташований на земельній ділянці площею 0,08 га по АДРЕСА_1 та складається з: А-1 - житлового будинку, загальною площею 80,80 кв.м, житловою площею 46,3 кв.м., з господарчими будівлями: Б-1 - погрібу, Г-1 - сараю, Е-1 - сараю, Д-1 - вбиральні, №1-3 огорожа, №4 навіс, 1 вимощення та належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу Головко М.Г. 01 жовтня 2008 року за реєстровим №24842299 (а.с.21-24).

Відповідно до п.35.5 іпотечного договору №DNOWGK вартість іпотечного майна сторонами визначена в сумі 118.000 грн.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_2 належним чином зобов'язання за кредитним договором не виконує, станом на 19 серпня 2014 року виникла заборгованість в розмірі 258.657 грн.93 коп. та складається з заборгованості за кредитом у розмірі - 72.263 грн.98 коп.; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі - 72. 620 грн. 30 коп.; заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі - 19.003 грн.21 коп.; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у розмірі - 82.215 грн. 30 коп.; штрафу (фіксована частина) у розмірі - 500 грн.; штрафу (процентна складова) у розмірі 12.305 грн.14 коп.

Залишаючи позовні вимоги банку без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що позов не містить початкової ціни предмету іпотеки, в ньому не вказані всі складові загального розміру вимог, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки,в позові не визначений спосіб реалізації предмета іпотеки та не надано оригіналу письмового повідомлення про зміну відсоткової ставки з 01 грудня 2009 року з доказами про його вручення ОСОБА_2

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що банк не міг в односторонньому порядку збільшувати процентну ставку та вважав, що підвищення відсоткової ставки, яке було проведено відповідачем з 01 лютого 2009 року, є незаконним тому, що відповідно до змін, внесених в Цивільний кодекс України (ч.2 ст.10561), які набрали чинності з 1 січня 2009 року, (а зараз ч.3 даної статті зі змінами в 2011 році) визначено, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Однак, погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них через неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, що у відповідності до ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Відповідно до вимог ст.ст.525,526,530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України).

Як зазначено в ст.572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Статтею 575 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст.589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно до ч.ч.1,2 ст.590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктами 24 та 25 іпотечного договору визначено, що у випадку порушення кредитного договору позичальником або цього договору іпотекодавцем іпотекодержатель направляє іпотекодавцю і позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцятиденного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п.18.8.1,18.8.2,18.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України "Про іпотеку" на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. В разі продажу предмету іпотеки на публічних торгах іпотекодержатель відповідно до Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» здійснює реалізацію предмету іпотеки у порядку, передбаченому Постановою Кабінету Міністрів №1448 від 22 грудня 1997 року, якщо інше не передбачене законодавством, на день реалізації предмету іпотеки. При зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку сторони погодились, що початкова ціна предмету іпотеки встановлюється в розмірі зазначеному у п.35.5 цього договору. Іпотекодержатель має право реалізувати предмет іпотеки за ціною, вище зазначеної в цьому пункті. Реалізація предмету іпотеки здійснюється відповідно до умов цього договору та чинного законодавства України (а.с.21-24).

Частиною 1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.6 ст.3 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Статтею 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Згідно з ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.9 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року, право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (ч.1 ст.20 ЦК, ст.ст.3,4 ЦПК).

З матеріалів справи вбачається, що 14 липня 2014 року банком на адресу ОСОБА_2 було надіслано рекомендованою поштою повідомлення-вимогу, яку він отримав 23 липня 2014 року (а.с.11-13).

Відповідно до ч.6 ст.3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Згідно з роз'ясненням пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.41 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

За правилами ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року №6-116цс13, від 19 березня 2014 року №6-20цс14 та від 18 червня 2014 року №6-61цс14, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

У стягненні штрафу необхідно відмовити у повному обсязі, як вбачається з правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі №6-2003цс15, яка, відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

За положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Отже, відповідно до ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Крім того, спірним кредитним договором передбачено сплату комісії.

Відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку» та роз'яснення, надані у п.42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5, в резолютивній частині рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Представником апелянта було надано деталізований розрахунок заборгованості за спірним кредитним договором, дослідивши який, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» та вважає за необхідне в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNOWGK від 01 жовтня 2008 року у загальному розмірі 219.836 грн.12 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі - 59.344 грн.98 коп., заборгованості за відсотками у розмірі - 90.644 грн.20 коп., заборгованості за пенею за період з 05 жовтня 2013 року по 05 жовтня 2014 року у розмірі - 45.816 грн.94 коп. та 24.030 грн. заборгованості за комісією, звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок НОМЕР_1, загальною площею 80,80 кв.м, що розташований по АДРЕСА_1.

Позовні вимоги в частині виселення відповідача та інших зареєстрованих осіб, які проживають у житловому будинку АДРЕСА_1, задоволенню не підлягають, оскільки згідно до положень ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Роз'яснення з даного питання надаються також в п.43 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року, де в абз.3 зазначено, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання неправомірними дії щодо збільшення розміру процентної ставки з 01 лютого 2009 року за користування кредитом з 20,40% до 23,40% та зобов'язання Покровське відділення ПАТ КБ "ПриватБанк" перерахувати сплачені ним кошти за завищеними відсотками та зарахувати платежі в рахунок погашення тіла кредиту, колегія суддів вважає їх такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Пунктом 2.3.1 спірного кредитного договору визначено, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань в страховий (резервний) фонд або середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ).

09 січня 2009 року відповідач направив позивачу повідомлення про збільшення відсоткової ставки за вищезазначеним договором, а саме до 23,40% річних, починаючи з 01 лютого 2009 року. У цьому листі також було зазначено, що у разі незгоди позивача з такими змінами умов договору він повинен погасити заборгованість за договором у повному обсязі за попередньою процентною ставкою до 20 січня 2009 року (а.с.151-153).

ОСОБА_2 погашення заборгованості за кредитним договором в повному обсязі за попередньою процентною ставкою не здійснив.

Відповідно до ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

09 січня 2009 року набрав чинності Закон України від 12 грудня 2008 року №661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», відповідно до якого ЦК України доповнено ст.10561, якою передбачено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору; установлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку; умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Цей Закон не скасовує й не пом'якшує цивільної відповідальності особи, а відтак не має зворотної дії в часі.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2015 року та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4.367 грн.07 коп.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2015 року скасувати.

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNOWGK від 01 жовтня 2008 року у загальному розмірі 219.836 грн.12 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі - 59.344 грн. 98 коп., заборгованості за відсотками у розмірі - 90.644 грн.20 коп., заборгованості за пенею за період з 05 жовтня 2013 року по 05 жовтня 2014 року у розмірі - 45.816 грн.94 коп. та заборгованості за комісією у розмірі 24.030 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок НОМЕР_1, загальною площею 80,80 кв.м, що розташований по АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки публічним акціонерним товариством акціонерний банк «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, за початковою ціною, встановленою іпотечним договором №DNOWGK від 01 жовтня 2008 року, в розмірі 118.000 грн. В іншій частині позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати в розмірі 4.367 грн.07 коп.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Покровського відділення публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

Куценко Т.Р.