Справа №477/2137/14-ц 09.12.2015 09.12.2015 09.12.2015
Провадження №22-ц/784/2595/15
Справа №477/2137/14-ц
Провадження №22-ц/784/2595/15 Головуючий суду першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 39 Доповідач суду апеляційної інстанції ОСОБА_2
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2015 року м.Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Локтіонової О.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участю представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області

від 25 серпня 2015 року

за позовом

ОСОБА_5 до ОСОБА_4, Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області та Реєстраційної служби Жовтневого районного управління юстиції Миколаївської області, про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на будинок, скасування державної реєстрації права власності на будинок та визнання права власності на частку будинку в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_5 предявила до ОСОБА_4 позов про визнання права власності на ? частку житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою вул.Кузнечна, 11 с.Лимани Жовтневого району Миколаївської області.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що є дочкою ОСОБА_6, який помер 29.06.2014 р. та ОСОБА_7, яка померла 03.07.2001 р.

Її батьки перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 серпня 1966 року, під час якого побудували вищевказаний будинок.

Як на час смерті матері, так і на час смерті батька позивачка була зареєстрована у вказаному будинку.

Оформлення права власності на будинок та його реєстрація були здійснені батьком після смерті матері на його імя без врахування частки позивачки, яка набула її після смерті матері.

Позивачка вказувала, що за життя батько заповів все належне йому майно своїй другій дружині ОСОБА_4

Оскільки частка матері у зазначеному будинку не була визначена за її життя, нотаріус відмовив позивачці у оформленні її права власності в порядку спадкування за законом.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка 10 червня 2015 року уточнила свої позовні вимоги та просила визнати недійсним рішення Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області №3 від 30 грудня 2010 року «Про оформлення права особистої власності на житловий будинок», свідоцтво про право власності на зазначений будинок та реєстрацію права власності на нього. Крім того, позивачка просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері на ? частку вищезазначеного будинку.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 25 серпня 2015 року позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано недійсним та скасовано рішення Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області №3 від 30 грудня 2010 року щодо оформлення за ОСОБА_6 права власності на житловий будинок №11 по вул.Кузнечній в с.Лимани Жовтневого району Миколаївської області. Визнано недійсним свідоцтво серії САЕ №27184 від 11 серпня 2011 року про право власності на спірний будинок та скасовано державну реєстрацію права власності на нього від цієї ж дати. За позивачкою визнано право власності в порядку спадкування за законом після сперті матері ОСОБА_7, яка померла 03 липня 2001 року, на ? частину вищезазначеного будинку.

Розподілено судові витрати.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок було побудовано спадкодавцями ОСОБА_7 та ОСОБА_6 під час шлюбу, а тому після смерті ОСОБА_7 позивачка набула право на спадкування ? частки будинку, що не було враховано Лиманівською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області під час прийняття рішення про визнання права власності на будинок за ОСОБА_6

Колегія суддів у повній мірі не може погодитися з висновками суду, з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що батьки позивачки ОСОБА_7 та ОСОБА_6 з 07 серпня 1966 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.9, 50).

Згідно з погосподарськими книгами сільської ради та інвентарної справи Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації у 1977 році вони побудували житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою с.Лимани Жовтневого району Миколаївської області, вул.Кузнечна, 11 (а.с.105-112, 129-135).

16 серпня 1993 року ОСОБА_6 було отримано державний акт на право власності на земельну ділянку за зазначеною адресою серії МК №04768. Цільовим призначенням землі є ведення особистого селянського господарства (а.с.41).

03 липня 2001 року ОСОБА_7 померла (а.с.49).

Після її смерті спадщина була прийнята позивачкою та чоловіком померлої ОСОБА_6, які були зареєстровані разом з ОСОБА_7 у спірному будинку (а.с.53).

Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_7 позивачці було відмовлено Жовтневою державною нотаріальною конторою Миколаївської області через відсутність правовстановлюючого документу із зазначенням частки спадкодавиці у праві власності на будинок (а.с.54).

01 грудня 2007 року ОСОБА_6 зареєстрував шлюб з відповідачкою, яка після реєстрації шлюбу отримала прізвище Мащенко ОСОБА_6 (а.с.95).

22 грудня 2010 року ОСОБА_6 звернувся до Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області з заявою про оформлення за ним права власності на спірний будинок (а.с.103).

Згідно з рішенням виконкому даної ради №3 від 30 грудня 2010 року дана заява була задоволена. Право власності на будинок було оформлено за ОСОБА_6 (а.с.104).

11 серпня 2011 року ОСОБА_6 отримав свідоцтво про право власності на будинок серії САЕ №271884 та зареєстрував своє право власності на нього у Реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с.42).

23 вересня 2011 року він склав заповіт, згідно з яким заповів все належне йому майно своїй дружині Мащенко ОСОБА_8 (а.с.65).

29 червня 2014 року ОСОБА_6 помер (а.с.63).

За змістом статей 524, 529, 549 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті ОСОБА_7, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обовязки. До майнових прав належить, зокрема, право власності.

Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Згідно з ст.ст.22, 28 Кодексу про шлюб та сімю України від 20 червня 1969 року, який діяв у період перебування батьків позивачки у шлюбі, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Судом встановлено, що спірний житловий будинок був збудований у 1977 році.

У даний рік питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної ОСОБА_1 СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної ОСОБА_1 СРСР від 22 лютого 1988 року №8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою ОСОБА_1 Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної ОСОБА_1 СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

З 31 січня 1966 року по 06 серпня 2012 року діяли Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР (діяла до 13.12.1995 р.) та Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству №56 від 13.12.1995 р. (діяли до 06.08.2012 р.), які передбачали реєстрацію всіх будинків у бюро технічної інвентаризації місцевих органів виконавчої влади. Здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додавався до вищезазначених нормативних актів).

Пункти 10, 11 переліку Інструкції від 31.01.1966 р. такими правовстановлювальними документами про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 р., визначали рішення виконкому, місцевої ОСОБА_1 депутатів трудящих про відвід земельної ділянки установам, підприємствам і організаціям і про дозвіл цього будівництва та акт державної комісії про прийняття будинку (будинків) та введення їх в експлуатацію.

Батьки позивачки реєстрації будинку не здійснили.

Між тим, згідно з п.3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24 червня 2011 року №91, прийняття в експлуатацію об'єктів (крім закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них) здійснюється безоплатно територіальними органами Державної архітектурно-будівельної інспекції України за результатами технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж та за наявності документа, що посвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій розміщений об'єкт, шляхом реєстрації поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації, яка складається за формою, наведеною у додатку 2 до цього Порядку.

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України від 24 травня 2001 року №127, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 5 серпня 1992 року, не належать до самочинного будівництва.

Таким чином, будинки, побудовані до 5 серпня 1992 року на земельній ділянці, яка надавалася у користування або у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, визнані державою такими, що побудовані без порушень, є обєктами цивільних прав та можуть підлягати державній реєстрації.

Отже, враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірний житловий будинок належав батькам позивачки на праві спільної сумісної власності. Частка ОСОБА_7 матері ОСОБА_5 у ньому складала ?.

Таким чином, після смерті ОСОБА_7 спадкоємці позивачка та її батько, які прийняли спадщину після смерті спадкодавиці, отримали у рівних частках належне їй майно. А саме, позивачка 1/ 4 частку спірного будинку.

А тому, визнання за нею права власності у порядку спадкування за законом після смерті матері на ? частку спірного будинку є правильним.

Рішення суду в цій частині є законним та обґрунтованим і зміні або скасуванню не підлягає.

Однак, на думку колегії суддів, висновок суду щодо визнання у повній мірі незаконним та скасування рішення виконкому сільської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на жилий будинок та скасування державної реєстрації права власності на будинок, не узгоджується з дослідженими судом доказами та вимогами законодавства.

Згідно з ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта (стаття 393 ЦК України).

Оскільки судом було встановлено, що позивачка має право на ? частку спірного будинку, а її батько мав право на ? його частки, то і визнавати вищезазначені документи незаконними та скасовувати державну реєстрацію права власності на жилий будинок за ОСОБА_6 треба тільки в частині ? частки спірного будинку.

Прийняття виконкомом рішення про визнання за ОСОБА_6 права власності на вказаний будинок, видача йому свідоцтва про право власності на спірний будинок та реєстрація права власності на нього на ? його частки є правильним.

А отже, повне скасування зазначених документів та реєстрації права власності є порушенням прав спадкоємців ОСОБА_6

За такого, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду в частині визнання незаконним та скасування рішення виконкому сільської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на жилий будинок та скасування державної реєстрації права власності на будинок підлягає зміні.

Посилання відповідачки на те, що зазначений жилий будинок є самочинним будівництвом, а тому не міг належати батькам позивачки на праві власності, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки, як було зазначено вище, він побудований до 5 серпня 1992 року і визнаний державою таким, що побудований з додержанням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил.

Твердження відповідачки про те, що відсутні докази будівництва будинку батьками позивачки, спростовуються матеріалами справи, які були досліджені судом, а також фактом визнання органом місцевого самоврядування зазначеного, що підтверджується рішенням виконкому про визнання права власності на нього.

Що ж стосується доводів відповідачки про те, що відповідно до ст.ст.182, 331 ЦК України право власності на спірний будинок виникло тільки 11 серпня 2011 року, коли батько позивачки ОСОБА_6 здійснив його державну реєстрацію, то вони є хибними оскільки право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Стосовно ж тверджень відповідачки про допущені судом порушення норм процесуального права, а саме прийняття письмової заяви позивача про зміну предмета позову після початку розгляду судом справи по суті, то вони знайшли своє підтвердження. Однак, вони не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки зазначені порушення не призвели до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 25 серпня 2015 року в частині визнання незаконним та скасування рішення виконкому сільської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок та скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок змінити.

Визнати незаконним та скасувати рішення виконкому Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області №3 від 30 грудня 2010 року щодо оформлення за ОСОБА_6 права власності на житловий будинок №11 по вул.Кузнечній в с.Лимани Жовтневого району Миколаївської області в частині ? його частки.

Визнати недійсним свідоцтво серії САЕ №271884 від 11 серпня 2011 року про право власності на житловий будинок №11 по вул.Кузнечній в с.Лимани Жовтневого району Миколаївської області в частині ? його частки.

Скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_6 на житловий будинок №11 по вул.Кузнечній в с.Лимани Жовтневого району Миколаївської області в частині ? його частки.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: