Провадження № 2/638/4753/15
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
11 грудня 2015 року Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:
Головуючого судді - Лазюк С.В.
при секретарі Гребінник А.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1, треті особи Приватні нотаріуси ХМНО ОСОБА_2, ОСОБА_3А, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності та виселення
Харківська міська рада звернулась до суду із позовом, в якому з урахуванням уточнень просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 №1171, посвідчений 17.10.2013 приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_3, визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 та виселити із вказаної квартири ОСОБА_1.
В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що 11.10.2013 померла ОСОБА_4, яка була власницею квартира АДРЕСА_1 та після смерті якої із заявою про прийняття спадщини ніхто з числа можливих спадкоємців не звернувся. У свою чергу, визнати спадщину відумерлою, у відповідності до ст. 1277 ЦК України, позивач не має правових підстав, оскільки, як позивачу стало відомо, право власності на вказану квартиру декілька разів переходило до інших осіб, у звязку із чим, змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав із вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності та виселення із займаної квартири ОСОБА_1
У судове засідання представник позивача не зявився, надав до суду обґрунтовані додаткові письмові пояснення, щодо предмета позову з відповідними доказами, які підтверджують фактичні обставини по справі, у звязку із чим просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, справу слухати за відсутністю представника та ухвалити заочне рішення.
Представник відповідача у судове засідання не зявився, надав до суду письмові заперечення на позов Харківської міської ради та заяву, у якої просив слухання справи перенести на іншу дату, у звязку з погіршенням стану здоровя. Однак, ніяких доказів (довідку з лікарського закладу) суду не надав. Тому суд, вважає неявку представника відповідача до суду неповажною и як таку, що не сприяє розгляду справи по суті, а налаштована на затягування судового процесу, оскільки представник відповідача тричі у судове засідання не зявлявся (09.11.2015р., 03.12.2015р. та 11.12.2015 р.).
Третя особа - приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_2, у судове засідання не зявився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причин неявки у судове засідання не повідомив, заперечень не надав.
Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3, у судове засідання не зявилась, надала до суду письмові пояснення, в яких просила суд відмовити Харківській міській раді у задоволенні позову.
За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, та докази, надані в їх обґрунтування, вважає, що позовні вимоги Харківської міської ради є законними, обґрунтованими та такими підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 25.01.2014 року до Юридичного департаменту Харківської міської ради надійшов лист КП «Жилкомсервіс» від 23.01.2014 року № 1111/2/0705 відповідно до якого, в порядку контролю за використанням житлових квартир (кімнат), які знаходяться на території обслуговування КП «Жилкомсервіс» та на виконання п.2.3.2. «Тимчасового положення про облік та розподіл житлової площі, що звільняється в м. Харкові», затвердженого рішенням Харківської міської ради від 24.06.2009 року № 174/09 було виявлено квартиру, власник якої помер, а відомостей про спадкоємців, прийняття спадщини, переоформлення особового рахунку, або отримання довідок для оформлення спадщини ніхто з можливих спадкоємців не звертався.
11.10.2013 ОСОБА_4, померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 15.10.2013 ОСОБА_5 I-ВЛ № 415465.
Інформація щодо звернення можливих спадкоємців із заявою про прийняття вказаної квартири у спадщину після смерті ОСОБА_4, у спадковому реєстрі відсутня, що підтверджується інформаційними довідками від 31.03.2015 №40031527 та №400311515.
Під час підготовки Харківською міською радою заяви про визнання спадщини на квартиру АДРЕСА_1 відумерлою, було встановлено, що право власності на вказану квартиру декілька разів переходило до інших осіб.
Так, право власності на квартиру АДРЕСА_2 у
м. Харкові перейшло від ОСОБА_4, до ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 08.10.2013 № 1315, посвідченого нотаріусом ОСОБА_2
А ще через три дні, а саме 11.10.2013, квартира АДРЕСА_3 перейшла у власність до ОСОБА_7 від ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 11.10.2013, р. № 895, посвідченого Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_8
В подальшому, а саме 17.10.2013, квартира АДРЕСА_3 перейшла у власність до ОСОБА_1 від ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 17.10.2013, № 1171, посвідченого Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_3
З матеріалів справи вбачається, що на підставі першого правочину спірна квартира була продана ОСОБА_4, яка, між іншим, на момент укладення договору була вже померлою.
Зазначене підтверджується висновком судово-медичного експерта ОСОБА_9 від 12.10.2013 № 2871-Дм/13, якою під час проведення ростину тіла ОСОБА_4, було зясовано, що встановити конкретний час смерті ОСОБА_4, не вбачається можливим у звязку із гнилісним станом об'єкта дослідження (характер і зміни шкірних покровів, трупні явища), однак через характер і стан структури шкірних покровів і м'яких тканин обличчя (їх пористість) можна припустити, що смерть гр. ОСОБА_4 наступила у проміжок обчислюваний місяцями, а можливо й роками.
Фактично ж, дата смерті ОСОБА_4, яка вказана у свідоцтві від 15.10.2013 серія I-ВЛ № 415465, тобто 11.10.2013, співпадає з датою виявлення трупа у квартирі АДРЕСА_4.
Разом з тим, висновок судово-медичного експерта ОСОБА_9 від 12.10.2013 № 2871-Дм/13 проведено на підставі постанови слідчого СВ Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області майора міліції ОСОБА_5 від 11.10.2013 про призначення експертизи.
Із вказаної постанови слідчого вбачається, що тіло ОСОБА_4, було знайдено у квартири АДРЕСА_4 11.10.2013.
Окрему увагу суд приділяє тій обставині, що постанова слідчого СВ Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області майора міліції ОСОБА_5 від 11.10.2013 була складена стосовно громадянки ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1. Такі саме анкетні данні зазначені у висновку експерта ОСОБА_9 від 12.10.2013 № 2871-Дм/13.
Однак, під час судового слухання справи, позивачем було доведено та підтверджено належними доказами по справі факт того, що ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 є в дійсності одна і та ж особа.
Юридичним департаментом Харківської міської ради, з метою підтвердження своєї правової позиції, було зроблено запит до Дзержинського відділу поліції
(м. Харків), щодо підтвердження факту того, що ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 є в дійсності одна й таж сама особа.
Своїм листом від 23.11.2015 № 60/219 Дзержинський відділ поліції підтвердив той факт, що ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 є в дійсності одна і та ж особа.
Таким чином, суд дійшов до висновку, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, на момент укладення договору купівлі-продажу від 08.10.2013 на квартиру № 2 по
вул. Отакара Яроша, 25/46 у м. Харкові була померлою і квартиру ОСОБА_4, не могла продати, а тому вказаний правочин є нікчемний у відповідності до вимог
Також факт нікчемності правочину від 08.10.2013, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_2, додатково підтверджується ще і тим, що діяльність приватного нотаріуса ОСОБА_2 відповідно наказу начальника управління від 11.10.2013 року № 786/3 з 14.10.2013 року було тимчасово зупинено у звязку із відмовою остатнього від проведення позапланової перевірки його роботи, призначеної на підставі запиту слідчого управління ГУ МВС України в Харківській області наказом ГУЮ у Харківській області від 07.10.2013 року № 777/3. Зміст цього наказу було доведено до усіх приватних та державних нотаріусів, а також до ДП «Інформаційний центр».
Вищевказані обставини дають додаткові підстави поставити під сумнів законність будь-якого правочину посвідченого приватним нотаріусом ХРНО ОСОБА_2 у період із вересня 2013 року, у тому числі щодо набуття ОСОБА_6 права власності на спірну квартиру, на підставі: «рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, серія та номер 6534673, виданий 08.10.2013, видавник - приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_2».
Відповідно до ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 16 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення.
Згідно ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.
Відповідно до ч.1 ст. 1220 ЦК України, внаслідок смерті особи або оголошення її померлою відкривається спадщина.
Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст. 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.
Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.
Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.
Згідно ч. 5 ст. 1277 ЦК України, спадщина, не прийнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою відповідно до статті 1283 цього Кодексу
Відповідно до ст. 1283 ЦК України охорона спадкового майна здійснюється в інтересах спадкоємців, відказоодержувачів та кредиторів спадкодавця з метою збереження його до прийняття спадщини спадкоємцями.
Нотаріус за місцем відкриття спадщини, а в населених пунктах, де немає нотаріуса, - відповідні органи місцевого самоврядування з власної ініціативи або за заявою спадкоємців вживають заходів щодо охорони спадкового майна.
Охорона спадкового майна триває до закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини.
Після смерті ОСОБА_4 та у разі відсутності спадкоємців, право власності на спірну квартиру повинно було перейти до територіальної громади
м. Харкові в особі Харківської міської ради.
До прийняття спадщини спадкоємцями, або переходу права власності на спадкове майно до територіальної громади, а ні нотаріус, а ні будь-хто інший не мали права вчиняти будь-які дії щодо реалізації спірної квартири та оформлення правовстановлюючих документів на неї третім особам.
Таким чином, після того, як ОСОБА_4 померла приблизно у 2009 році (або навіть у 2013 році) відкрилася спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_1. До теперішнього часу інформації про прийняття спадщини або відмови від її прийняття потенційними спадкоємцями, відсутня.
Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 284 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання спадщини відумерлою.
Оскільки 17.10.2013 року гр. ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_1 на підставі оплатного договору, у звязку з цим визнати спадщину на квартиру АДРЕСА_1 відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 284 ЦПК України відумерлою не має правової та процесуальної можливості, оскільки між відповідачами ОСОБА_1 та Харківською міською радою вже існує спір про право стосовно вищевказаної квартири.
Відповідно до п. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України правочин не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
У пунктах 5, 6, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року розяснено, що відповідно до ст. 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом, та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом.
Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.
Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності та про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.
Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.
Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК України.
За цими ж правилами розглядаються зазначені вимоги і в разі, якщо стороною правочину є суб'єкт владних повноважень, крім вимог про визнання недійсним адміністративного договору.
У разі якщо під час розгляду спору буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що будь-який правочин щодо квартири АДРЕСА_2, на підставі якого право власності набула ОСОБА_6 є нікчемним, тобто є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.
Нікчемний (недійсний) правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.
За таких обставин доречним є висновок про те, що всі подальші дії по реалізації предмету вказаного спору - квартири АДРЕСА_1 та оформленню подальшого договору купівлі-продажу, не можна вважати таким, що вчинений на підставі та у спосіб зазначених вище положень чинного законодавства, у звязку із чим договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, посвідчений 17.10.2013 року приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_3 (рішення про державну реєстрацію №6907183, від 17.10.2013 року об 15:50:17) є недійсним.
Статтею 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своє власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.
Статтею 16 ЦК України передбачено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв'язку з наявністю таких сумнівів чи обставин.
Позивачем позову про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних правовідносин (фізична, юридична особи, держава, територіальна громада), який вважає себе власником (суб'єктом права повного господарського відання або права оперативного управління) певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб, претензіями на це майно третіх осіб, необхідністю одержати правовстановлювальні документи. Відповідачем даного позову може бути будь-яка особа, яка сумнівається у приналежності майна позивачу, або не визнає за позивачем права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.
Застосування позову про визнання права власності можливе лише за умови, що особи (йдеться про осіб, які не визнають, заперечують та оспорюють право власності) не перебувають із власником у зобов'язальних правовідносинах.
Таким чином, позов про визнання права власності не варто ототожнювати з віндикаційним чи негаторним позовом. Він може бути самостійним або додатковим (супутнім) позовом до іншого речового позову.
Статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.
З огляду на вищевказані вимоги норм матеріального права, а також з огляду на викладені вище обставини, позивачем доведено, що на теперішній час територіальна громада міста Харкова в особі Харківської міської ради протиправно позбавлена свого права власності на квартиру АДРЕСА_1, за захистом якого і вимушена звернутися до суду.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19, 41, 140, 142, 143, 145 Конституції України, ст.ст.1, 4, 30, 60, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст. 4, 10, 15, 16, 25, 203, 215, 228, 319, 392, 1277, 1281, 1283 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 15, 27, 118-119, 122, 218 ЦПК України, суд -
Позовну заяву Харківської міської ради до ОСОБА_1, треті особи Приватні нотаріуси ХМНО ОСОБА_2, ОСОБА_3А, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності та виселення - задовольнити у повному обсязі.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 №1171, посвідчений 17.10.2013 року приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_3 (рішення про державну реєстрацію №6907183, від 17.10.2013 року об 15:50:17).
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, яки брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення суду може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана до Дзержинського районного суду м. Харкова протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.
Рішення ухвалено та надруковане власноручно суддею Лазюк С.В. у нарадчій кімнаті.

Головуючий: суддя: С.В. Лазюк