справа №619/4499/15-ц
провадження №2/619/1996/15
РІШЕННЯ

іменем України

10 грудня 2015 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого - суддіОСОБА_1
за участюсекретаря судового засіданняОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя,

встановив

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просила розірвати шлюб укладений між сторонами; визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на автомобіль НОМЕР_1, припинивши за ОСОБА_4 право власності на цей автомобіль. В обґрунтування позову позивач зазначила, що у 2009 році між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований Русько-Лозівською сільською радою Дергачівського району Харківської області. Від цього шлюбу у сторін є дитина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка на даний час проживає разом з позивачем і перебуває на її утриманні. Спільне життя з відповідачем не склалося, оскільки останній постійно вчиняв сварки, які відбувалися на очах у дитини, агресивно себе поводив, вчиняв психологічний тиск на позивача, принижуючи її честь та гідність. Шлюбні відносини між сторонами припинено з квітня 2015 року. Зараз кожен з них живе своїм життям та своїми інтересами. Подальше спільне життя як подружжя і збереження шлюбу неможливе. Примирення між сторонами неможливе. За час проживання у шлюбі сторонами було набуте таке майно: автомобіль НОМЕР_1, вартістю приблизно 95000 гривень. Даний автомобіль був придбаний за власні грошові кошти матері позивача - ОСОБА_6, яка продала земельну ділянку у січні 2014 року, що підтверджується договором купівлі-продажу від 31 січня 2014 року. Ці грошові кошти були подаровані позивачу для придбання вищевказаного автомобіля. Але під психічним тиском на неї, даний автомобіль був оформлений на відповідача із її правом керування. Крім того, відповідач ні копійки не вклав на придбання даного автомобіля та власноруч користувався ним на свій розсуд не допускаючи позивача до користування. Коли постало питання про розлучення, позивач запропонувала відповідачеві добровільно віддати автомобіль або компенсувати грошові кошти, але останній відмовився. Факт придбання даного автомобіля за кошти, які були подаровані матір'ю, можуть підтвердити свідки.

Відповідач подав до суду письмові заперечення, в яких вказав, що не заперечує проти задоволення позову в частині розірвання шлюбу. При цьому заперечував проти визнання спірного автомобіля особистою власністю ОСОБА_3, оскільки автомобіль був придбаний за спільні сімейні кошти. Доводи позивача, що кошти на придбання автомобіля були надані її матірю, не відповідають дійсності, оскільки її мати ОСОБА_6 жодного відношення до придбання автомобіля не має і не мала. ОСОБА_6 має свою окрему родину, живе своїм життям та в сімейні стосунки сторін ніколи не втручалась. ОСОБА_4 згоден на виплату компенсації позивачеві за її частку автомобіля в розмірі згідно його ринкової вартості.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_7 позов визнали частково, не заперечували проти задоволення позову в частині розірвання шлюбу та просили відмовити в частині визнання права власності, з підстав, які зазначені у письмових запереченнях.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_8 просили задовольнити позов з підстав, які зазначені у позовній заяві.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_9 розповів, що ОСОБА_6 продала недобудований житловий будинок та земельну ділянку, та, як йому відомо з її слів, дала кошти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на придбання автомобіля. При передачі коштів він особисто не був присутнім.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_10 розповіла, що вона знає ОСОБА_6 майже 20 років, зі слів останньої їй відомо, що ОСОБА_6 продала недобудований житловий будинок та земельну ділянку та кошти від їх продажу віддала на покупку автомобіля. При передачі коштів вона особисто не була присутньою.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_6. розповіла, що вона є матірю ОСОБА_3, після того, як її зять ОСОБА_4 дізнався, що нею продано нерухоме майно, він через її доньку почав вимагати, щоб вони купили автомобіль. Через півтора місяця після продажу нерухомого майна, ОСОБА_4 за її кошти купив автомобіль та оформив його на себе.

Судом встановлені обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

Згідно свідоцтва про шлюб серії 1-ВЛ №106468, виданого Русько-Лозівською сільською радою Дергачівського району Харківської області, 24 січня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_11 зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис №01. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу ОСОБА_4.

Згідно свідоцтва про народження серія 1-ВЛ №176059, виданого Русько-Лозівською сільською радою Дергачівського району Харківської област, ОСОБА_5, народилася 29 серпня 2009 року, її батьками є: батько ОСОБА_4, мати ОСОБА_3.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САТ759673, власником автомобіля НОМЕР_1 є ОСОБА_4, дата реєстрації 15 квітня 2014 року.

Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази в сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних мотивів.

Щодо позовних вимог про розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Як встановлено судом, сторони створити міцної сім'ї за час спільного проживання не змогли внаслідок чого шлюб фактично розпався, подружні стосунки припинились, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам та інтересам їх дитини.

Згідно ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Згідно ч. 2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дитини, що мають істотне значення.

Згідно ч.2 ст.115 СК України, рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Щодо позовних вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Пленум Верховного Суду України в п.23 своєї постанови №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», розяснив судам, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як вбачається з матеріалів справи автомобіль НОМЕР_2, був приданий в період зареєстрованого між сторонами шлюбу та зареєстрований на ім'я відповідача.

Таким чином, зазначений автомобіль є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч.1 ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

У звязку з вищевикладеним, суд дійшов до висновку про визнання права власності за кожним із сторін на ? частину зазначеного автомобіля.

Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України, суд не бере до уваги посилання ОСОБА_3 на те, що її матір особисто давала кошти для придбання автомобіля, оскільки нею не доведено та надано суду належних та допустимих доказів, які підтверджували б факт дарування ОСОБА_3 зазначених коштів.

Згідно п.3 ч.1 ст.208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти: правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Письмової угоди між ОСОБА_3 та її матір'ю про дарування грошових коштів суду не надано.

Суд не бере до уваги показання свідків, оскільки факт дарування коштів може бути підтверджений відповідною письмовою угодою. До того ж, самі свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вказують, що вони особисто не були присутні при передачі коштів.

Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

При подачі позову ОСОБА_3 сплатила судовий збір у розмірі 487,20 грн. за вимогу про розірвання шлюбу та 950,00 грн. за вимогою майнового характеру.

Так як суд задовольняє позов частково, то відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати за вимогу немайнового характеру у розмірі 487,20грн. та вимогу майнвого характеру у розмірі 475,00 грн. (950/2=475), а всього 962,20 грн. (475,00+487,20=962,20).

Також позивач просила стягнути з відповідача на її користь витрати на правову допомогу у розмірі 4500 гривень.

Відповідно до ч.1 ст.84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно ст. 56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, зазначена в частині першій цієї статті, має право: знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» №4191-VI від 20 грудня 2011 року розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Зазначені судові витрати за участь особи, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги, при розгляді справи підлягають стягненню лише в тому випадку, якщо вони сплачені цій особі стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні клопотання позивача, про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 4500 гривень, оскільки зазначена сума не підтверджується відповідними фінансовими документами.

Відповідно до ч.1 ст.209 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 59-61, 88 ч.1, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд

ухвалив

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, зареєстрований 24 січня 2009 року Русько-Лозівською сільською радою Дергачівського району Харківської області, актовий запис №01 - розірвати.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину автомобіля НОМЕР_1.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на ? частину автомобіля НОМЕР_1.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 962,20 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надіслати до відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дергачівського районного управління юстиції Харківської області для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку в судову палату по цивільних справах апеляційного суду Харківської області через Дергачівський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Є. А. Болибок