Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №334/1009/15ц
Провадження №22ц/778/6524/15 Головуючий у 1 інстанції: Колесник С.Г.
Суддя-доповідач:Подліянова Г.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Бондаря М.С.

суддів: Подліянової Г.С.

Дашковської А.В.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання угод відчуження автотранспортних засобів недійсними, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивачка звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 уточнивши його також до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання угод відчуження автотранспортних засобів недійсними.

Разом із позовом позивачка подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортні засоби, придбані під час шлюбу і які потім відчужені відповідачем без її згоди.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 жовтня 2015 року заяву про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на наступне майно: легковий автомобіль Chevrolet Aveo SF48Y 2006 року випуску красного кольору держномер НОМЕР_2, що належить ОСОБА_5, вантажний автомобіль НОМЕР_1 1987 року випуску оранжевого кольору держномер НОМЕР_3, що належить ОСОБА_6, вантажний автомобіль НОМЕР_5 1998 року випуску оранжевого кольору держномер НОМЕР_4, що належить ОСОБА_7, вантажний малотоннажний автомобіль PEUGEOT BOXER 1998 року випуску синього кольору держномер НОМЕР_6, що належить ОСОБА_8, вантажний автомобіль DAF CF85.430 2003 року випуску зеленого кольору держномер НОМЕР_7, що належить ОСОБА_9, напівпричіп самоскид COACHWORKS 1998 року випуску красного кольору держномер НОМЕР_8, що належить ОСОБА_12, легковий автомобіль МERCEDES-BENZ S350L 2008 року випуску чорного кольору держномер НОМЕР_9, що належить ОСОБА_13

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати ухвалу і передати питання на новий розгляд суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Згідно ч.1,3 ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено:

1) причини, у звязку з якими потрібно забезпечити позов;

2) вид забезпечення позову, який належить застосовувати, з обґрунтуванням його необхідності;

3) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Згідно п.п.1,2 ст. 152 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, забороною вчиняти певні дії.

З виділених зі справи матеріалів, які надійшли до апеляційного суду з оскарженою ухвалою вбачається, що позов пред'явлений ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання угод відчуження автотранспортних засобів недійсними.

Суд не звернув уваги, що фактично позовна заява містить сім окремих предметів позову, які не мають між собою нічого спільного.

Суд вибірково послався на ч. 3 ст. 151 ЦПК України, зазначивши, що забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, але залишив поза увагою, що далі ця стаття встановлює умови для забезпечення позову: якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно п.5 ст.153, ст.ст.209,210 ЦПК України про вжиття заходів забезпечення позову суд постановляє ухвалу і вона повинна включати мотивувальну частину, в якій зазначається вид забезпечення позову і підстави його обрання, порядок виконання.

В порушення вимог ст. 210 ЦПК України, оскаржувана ухвала не містить в собі належно викладеної мотивувальної частини із зазначенням мотивів, із яких суд дійшов висновків про задоволення заяви про забезпечення позову.

Розглядаючи заяву ОСОБА_4 та забезпечуючи її позов у спосіб, визначений позивачем, суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст. 151, 152, 153 ЦПК України не з'ясував суттєві обставини, які пов'язані із застосуванням обраного виду забезпечення позову, зазначені в заяві обставини не перевірив, оцінку їм не наддав, не обґрунтував обрання саме такого виду забезпечення позову, не навів конкретних фактів того, що існує загроза невиконання можливого рішення суду, ухваленого на його користь.

Згідно п.п.1,2 ст. 152 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, забороною вчиняти певні дії.

Судом не взяті до уваги роз'яснення п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006р. "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" де вказано: згідно з п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Як вбачається з матеріалів справи позивач оспорює дійсність договорів про відчуження автотранспортних засобів, які були придбані нею та її чоловіком ОСОБА_3 під час шлюбу та належали їм на праві спільної сумісної власності, проте без її згоди були продані її чоловіком ОСОБА_3 іншим особам відповідачам у справі.

Натомість, позивач не надвала суду належних доказів про те, що саме ці автомобілі були придбані нею і її чоловіком під час шлюбу, та належали їм на праві спільної сумісної власності, і що саме ці автомобілі були відчуджені її чоловіком відповідачам у справі.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" № 9 від 22.12.2006 року зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Проте, розглядаючи заяву про забезпечення позову, судом фактично не вирішено питання з урахуванням зазначених роз'яснень.

Водночас, в апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що сім відповідачів є фізичними особами - підприємцями та здійснюють свою підприємницьку діяльність безпосередньо пов"язану з використанням зазначеними транспортними засобами, натомість, накладаючи арешт на вищезазначені автомобілі суд не перевірив, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном .

Суд в своїй ухвалі не обґрунтував, в чому полягає реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Отже, доводи апелянтів щодо неповного з'ясування суддею першої інстанції обставин справи та порушення норм процесуальногозакону,якій врегульовує розгляд даного питання, є обґрунтованими, в зв'язку з чим ухвала суду підлягає скасуванню.

Оскільки в матеріалах справи відсутні достатні дані щодо з"ясування зазначених питань,що унеможливлює вирішити питання судовою колегією, заява ОСОБА_4 підлягає направленню до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 151-153, 313, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 жовтня 2015 року по цій справі скасувати та передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: