Ухвала

іменем україни

09 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора міста Ірпеня Київської області до Коцюбинської селищної ради Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство» про визнання недійсними рішення, державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання права власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою заступника прокурора Київської області на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 липня 2013 року та рішення апеляційного суду Київської області від 02 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року прокурор м. Ірпеня Київської області звернувся до суду в інтересах держави з указаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Коцюбинської селищної ради Київської області від 25 грудня 2008 року № 2193/25-5 затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва й обслуговування будинку АДРЕСА_1. ОСОБА_3 на підставі вказаного рішення отримав державний акт на право власності на земельну ділянку від 29 січня 2009 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 05 червня 2009 року ОСОБА_3 відчужив спірну ділянку ОСОБА_4, у зв'язку з чим на державному акті на право власності на земельну ділянку зроблено відмітку про перехід права власності на цю ділянку до ОСОБА_4

Спірна ділянка відповідно до рішення Ради Міністрів Української РСР від 20 червня 1956 року перебуває у постійному користуванні комунального підприємства «Святошинське лісопаркове господарство» (далі - КП «Святошинське лісопаркове господарство») і відноситься до земель лісогосподарського призначення, що стверджується проектом організації лісового господарства і таксаційними описами ділянки.

Посилаючись на порушення Коцюбинською селищною радою положень ЗК України, ЛК України, статті 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», якою передбачено обов'язковість проведення державної експертизи проектів землеустрою щодо відведення земель лісогосподарського призначення, статей 3, 10, 12, 13, 23 Закону України «Про планування і забудову територій», статей 228, 328 ЦК України та вважаючи, що: Коцюбинською селищною радою рішення про відчуження вказаної земельної ділянки прийнято з перевищенням повноважень, оскільки земельна ділянка розташована за межами селища; ділянка лісового фонду передана у власність ОСОБА_3 без її вилучення в установленому порядку в КП «Святошинське лісопаркове господарство» та без зміни її цільового призначення; укладений між відповідачами договір купівлі-продажу на підставі статті 228 ЦК України є нікчемним правочином, оскільки порушує публічний порядок, а тому не потребує визнання його недійсним, і як наслідок перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_4 відбувся з порушенням вимог чинного законодавства, - прокурор м. Ірпеня просив: визнати незаконним рішення селищної ради від 25 грудня 2008 року про передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва і обслуговування будинку АДРЕСА_1; визнати недійсним державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, виданий ОСОБА_3, з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_4 і скасувати державну реєстрацію цього акта; визнати право власності на спірну земельну ділянку за державою.

Рішенням Ірпінського міськрайонного суду Київської області від 30 липня 2013 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним рішення Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року № 2193/25-5, недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на ім'я ОСОБА_3, з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_4 та скасовано державну реєстрацію вказаного державного акта.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 02 грудня 2013 року рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним державного акта на земельну ділянку та скасування його державної реєстрації скасовано й у цій частині ухвалено нове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2014 року касаційну скаргу прокурора Київської області відхилено, рішення апеляційного суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року № 226цс15 ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2014 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

У касаційній скарзі заступник прокурора Київської області просить виключити з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на нікчемність договору купівлі-продажу земельної ділянки та скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що рішення прийняте Коцюбинською селищною радою з перевищенням її повноважень. Відмовляючи в задоволенні позову про визнання права власності держави на спірну земельну ділянку, суд визнав ці вимоги безпідставними.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції в частині визнання недійсним рішення селищної ради. Разом з тим, ухвалюючи рішення про скасування рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_4, апеляційний суд виходив з того, що остання є добросовісним набувачем, а тому відповідно до статті 388 ЦК України підстав для визнання недійсним державного акта немає.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судами установлено, що рішенням Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року № 2193/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування будинку АДРЕСА_1» ОСОБА_3 затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,15 га.

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_3 видано державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,15 га із кадастровим номером НОМЕР_2 для будівництва і обслуговування будинку АДРЕСА_1.

В подальшому ОСОБА_3, від імені якого діяв ОСОБА_5, відчужив зазначену земельну ділянку ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 05 червня 2009 року та на державному акті серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,15 га із кадастровим номером НОМЕР_2 для будівництва і обслуговування будинку АДРЕСА_1 було зроблено відмітку про перехід права власності на зазначену земельну ділянку до ОСОБА_4

Судом також установлено, що відсутні будь-які графічні документи, які б підтверджували межі селища Коцюбинське, генеральний план селища на час прийняття рішення не був затверджений.

Вказані обставини також встановлені постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 грудня 2011 року, у якій зазначено, що крім Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 11 лютого 1941 року, яким зі складу Білицької селищної ради виключено населений пункт Берковець, перейменовано смт. Берковець в смт ім. Коцюбинського і включено до складу селища імені Коцюбинського залізничну станцію Біличі та Указу від 30 грудня 1962 року, яким селище Коцюбинське було підпорядковано Ірпінській міській раді і разом з нею підпорядковано безпосередньо Київській обласній раді, а також Указу від 04 січня 1965 року, яким смт ім. Коцюбинського перейменовано в смт Коцюбинське, інших рішень щодо адміністративно-територіального устрою смт Коцюбинське не видавалось; землевпорядна документація стосовно встановлення меж смт ім. Коцюбинського відповідно до Указу Президії Верховної Ради УРСP від 11 лютого 1941 року не збереглась; проекти рішень про встановлення меж м. Києва та меж смт Коцюбинське не затверджувались; з моменту набрання чинності Земельним Кодексом України 2001року по даний час проект встановлення межі смт Коцюбинське, відповідно до вимог вказаного Кодексу Київською обласною радою не затверджувався.

Крім того, вищевказаним рішенням суду встановлено, що Коцюбинська селищна рада при прийнятті рішень щодо відведення земельних ділянок у власність 501 громадянину, у тому числі і ОСОБА_3, керувалася матеріалами техніко-економічного обґрунтування та перспективним планом розвитку смт Коцюбинське, затвердженим рішенням «Про перспективний план розвитку смт Коцюбинське» від 25 вересня 2008 року № 689/22-5.

Постановою Ірпінського міського суду Київської області від 23 листопада 2009 року встановлено, що рішенням Коцюбинської селищної ради від 24 вересня 2008 року № 689/22-5 «Про перспективний план розвитку смт Коцюбинське» та рішенням від 28 жовтня 2008 року № 711/22-5 «Про передачу деревної рослинності віднесену до категорії зелених насаджень в межах смт Коцюбинське» не встановлювались межі смт Коцюбинське, а фактично Коцюбинська селищна рада виконувала вимоги ст. 173 ЗК України щодо реалізації процедури встановлення меж селища. Генерального плану смт Коцюбинське на момент ухвалення вищевказаних рішень не було, його межі не були чітко визначеними, а його статус був сформований на підставі Указу Президії Верховної Ради від 11 лютого 1941 року.

Таким чином, на момент прийняття спірного рішення межі смт Коцюбинське у передбаченому законом порядку не були визначені та встановлені.

Частиною першою статті 155 ЗК України передбачено, що в разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Крім того, відповідно до статті 125, частини другої статті 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час укладення договору купівлі-продажу) право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав та у випадках набуття права власності на земельну ділянку за цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки виникає не на підставі державного акту, а на підставі відповідної цивільно-правовою угоди щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, який установлений законом.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, яка була чинною на час укладення договору купівлі-продажу) підставою для державної реєстрації права власності на земельну ділянку є саме нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а не державний акт (частина друга статті 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час укладення договору купівлі-продажу).

Вчинення в такому разі на державному акті (визнаному судом недійсним) відмітки про відчуження земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу не змінює суті такого державного акта, як недійсного, оскільки реєстрація права власності за особою, яка придбала земельну ділянку здійснюється на підставі цивільно-правових угод.

Положення статті 388 ЦК України за відсутності позову про витребування земельної ділянки до таких правовідносин не застосовуються.

Зазначена правова позиція міститься в постанові від 16 вересня 2015 року № 226-цс15.

Вирішуючи спір, апеляційний суд на зазначене увагу не звернув, у порушення ст.ст. 212-214, 316 ЦПК України обставини справи з'ясував неповно, не врахував, що за положеннями ст. 125, ч.2 ст. 126 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час укладення договору купівлі-продажу) право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав та у випадках набуття права власності на земельну ділянку за цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки виникає не на підставі державного акту, а на підставі відповідної цивільно-правовою угоди щодо відчуження земельної ділянки, укладеної в порядку, який установлено законом. Відповідно до ст. 19 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-ІV«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, яка була чинною на час укладення договору купівлі-продажу) підставою для державної реєстрації права власності на земельну ділянку є саме нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а не державний акт (ч.2 ст. 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час укладення договору купівлі-продажу). Вчинення в такому разі на державному акті (визнаному судом недійсним) відмітки про відчуження земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу не змінює суті такого державного акта, як недійсного, оскільки реєстрація права власності за особою, яка придбала земельну ділянку, здійснюється на підставі цивільно-правових угод.

Ураховуючи, що допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 02 грудня 2013 року скасувати, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. Савченко Судді: В.І. Амелін