Ухвала

іменем україни

09 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., СавченкоВ.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення суми за договором позики; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 23 січня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 03 квітня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2010 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 20 червня 2009 року ОСОБА_4 позичив у нього 70 000 доларів США, що на момент позики було еквівалентно 560 000 грн, для купівлі будинку, що підтверджується розпискою та зобов'язався повернути їх до 20 червня 2010 року. Посилаючись на те, що будинок було придбано відповідачами на позичені кошти в інтересах сім'ї, позичальник у встановлений у розписці термін грошові кошти не повернув, просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_4 та дружини відповідача ОСОБА_5 на його користь борг за договором позики у сумі 560 000 грн.

У листопаді 2010 року ОСОБА_5 пред'явила зустрічний позов, посилаючись на те, що договір позики укладено без її відома та згоди, його вартість є значною та виходить за межі дрібного побутового, а тому, посилаючись на ч. 2 ст. 65 СК України, просила визнати зазначений договір позики недійсним.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 23 січня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 03 квітня 2013 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у сумі 560 000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 позичені кошти використав на придбання будинку, право власності на який зареєстровано за кожним із подружжя в рівних частках, що створює обов'язок і для його дружини щодо повернення зазначених коштів. Крім того, позивачкою за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що сам факт укладання подружжям договору купівлі-продажу свідчить про відсутність заперечень ОСОБА_5 з приводу договору позики, що є підставою для солідарної відповідальності подружжя як боржників перед кредитором.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справ судом першої інстанції, за результатами якого апеляційний суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього Кодексу.

За змістом ухвала суду апеляційної інстанції повинна відповідати вимогам ст. 315 ЦПК України. Зокрема, у ній повинні бути зазначені мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає. Суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги; не перевірив законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення; не навів достатніх мотивів прийнятого ним рішення; не зазначив обставини, якими б спростовувалися доводи апеляційної скарги.

Судами установлено, що 20 червня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики, оформлений розпискою про отримання останнім в борг 70 000 доларів США, що еквівалентно 560 000 грн, з кінцевим терміном повернення на протязі одного року з моменту отримання позики. У розписці зазначено, що кошти позикодавець надав позичальнику виключно для придбання житлового будинку по вулиці Петенька воєводи у м. Хуст Закарпатської області.

22 червня 2009 року між ОСОБА_6, з одного боку, та ОСОБА_4 і ОСОБА_5, з іншого боку, укладено договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 За цим договором покупці набули у власність зазначений будинок у рівних частинах, визначивши його вартість у розмірі 608 000 грн.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За таких обставин апеляційним судом правильно встановлено та не заперечується сторонами, що отримані ОСОБА_4 за договором позики від 20 червня 2009 року грошові кошти у розмірі 70 000 доларів США , що еквівалентно 560 000 грн, були витрачені останнім для придбання житлового будинку, який зареєстрований за подружжям в рівних частках - по Ѕ частині за кожним.

Згідно з ч. 2 ст. 73 СК Українистягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Проте, вирішуючи спір та стягуючи спірні кошти з подружжя в солідарному порядку, апеляційний суд на зазначені вимоги закону увагу не звернув, у порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України обставини справи з'ясував неповно; не врахував, що за положеннями ч. 4 ст. 65 та ч. 2 ст. 73 СК України не може бути покладено солідарного обов'язку на відповідачку за зобов'язаннями її чоловіка, а у разі покладення стягнення на майно вона може відповідати часткою майна у спільній сумісній власності подружжя за умови, що договір був укладений в інтересах сім'ї, а одержане за договором використане на її потреби та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 03 квітня 2013 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. Савченко Судді: В.І. Амелін