АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.

суддів: Поливач Л.Д., Шахової О.В.

при секретарі Охневській Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28.04.2015 у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрполіпласт-плюс» про стягнення невиплаченої заробітної плати; компенсації за невикористану відпустку; заборгованості за час вимушеного простою та за затримку в її виплаті, зобов'язання зробити перерахування, сплатити податок, соціальний внесок та відшкодування моральної шкоди, -

Справа № 760/10941/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц-796/8197/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Українець В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
В С Т А Н О В И Л А:

10.01.2014 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив, з урахуванням уточнень від 26.02.2015, стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату та середній заробіток за час вимушеного простою в загальному розмірі 25000 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 5400 грн., зобов'язавши відповідача сплати всі податки та збори з цих сум, а також стягнути 2000 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги мотивував тим, що працює в ТОВ «Укрполіпласт-плюс» на посаді заступника директора з червня 2011 року. У березні 2013 року директор товариства відправив його у вимушену відпустку, змусивши його написати заяву про відпустку за власний рахунок, хоча позивачу не було потреби просити відпустку без збереження заробітної плати, а відповідач не мав її надавати, оскільки зобов'язаний був надати основну відпустку або відпустку підставі Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Весь цей час йому не нараховується та не виплачується заробітна плата, яка складає 1500 гривень, крім цього, в січені 2013 року заробітна плата була виплачена лише частково. Згодом позивач був звільнений з займаної посади, проте при звільненні з ним не був проведений розрахунок у повному обсязі, в зв'язку з чим мали місце моральні страждання.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 28.04.2015 позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрполіпласт-плюс» про стягнення невиплаченої заробітної плати; компенсації за невикористану відпустку; заборгованості за час вимушеного простою та за затримку в її виплаті, зобов'язання зробити перерахування, сплатити податок, соціальний внесок та відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрполіпласт-плюс» на користь ОСОБА_1 591 гривню 80 копійок невиплаченої заробітної плати, 2543 гривні 52 копійки компенсації за невикористану відпустку та 500 гривень на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрполіпласт-плюс» на користь держави 487 гривень 20 копійок судового збору.

Не погодився з таким рішенням суду позивач, його представником подана апеляційна скарга, в якій вказується про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки суд не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам. Так, на думку позивача суд першої інстанції не взяв до уваги те, що заява від 01.03.2013 фактично була написана 01.04.2013, тобто в березні 2013 року позивач знаходився у вимушеному простої. Крім того, не враховано, що відпустка без збереження заробітної плати була надана відповідачем строком 31 день, в той час як Закон обмежує таку відпустку 15 днями. Судом неправомірно відмовлено в стягненні компенсації за невикористану ним відпустку, передбачену Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». А визначений судом розмір моральної шкоди є необґрунтовано заниженим. На підставі викладеного просить змінити рішення суду та задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, просив рішення суду змінити та задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Представники відповідача заперечували проти доводів апеляційної скарги, проте вважають рішення суду незаконним в частині стягнення суми невиплаченої заробітної плати.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з їх доведеності, вважав порушеним право позивача відповідачем на своєчасне отримання заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, у зв'язку з чим також підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення моральної шкоди.

Вказані висновки суду першої інстанції, колегія суддів вважає такими, що відповідають фактичним обставинам та ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Згідно ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін

Згідно ч. 1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що згідно наказу № 3 від 01.06.2011 ОСОБА_1 був прийнятий на роботу на посаду замісника директора ТОВ «Укрполіпласт-плюс» з 01.06.2011(а.с.64).

Наказом № 6 від 01.04.2013 ОСОБА_1 звільнений з посади замісника директора ТОВ «Укрполіпласт-плюс» за п. 4 ст. 40 КЗпП України з 01.04.2013 (а.с. 65).

Сторона позивача посилається на те, що перед ОСОБА_1 у відповідача була заборгованість по заробітній платі за січень, березень 2013 року.

Судом першої інстанції для перевірки вказаних вимог у відповідача були витребувані розрахункові відомості по виплаті заробітної плати працівникам ТОВ «Укрполіпласт-плюс» (а.с.137-158).

Згідно наданої суду розрахункової відомості за січень 2013 року ОСОБА_1 всього було нараховано 1500 гривень, з урахуванням відрахувань до виплати підлягало 1315,12 грн., виплачено - 723,32 грн., залишок - 591,80 грн. Матеріали справи не містять даних, які свідчили б про отримання позивачем вказаної суми, а отже вказана сума обґрунтовано стягнута судом першої інстанції з відповідача на користь позивача.

З наданої суду довідки ТОВ «Укрполіпласт-плюс» № 6 від 03.12.2014 вбачається, що на момент звільнення ОСОБА_1, компенсація йому за невикористану відпустку за період роботи з 01.06.2011 по 01.04.2013 становила 2543,52 гривні та на день видачі довідки вона не виплачена (а.с.133). Компенсація за невикористану відпустку не сплачена позивачу і на день ухвалення рішення судом, а тому її стягнення в судовому порядку відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства. Посилання відповідача на відсутність звернення позивача з вимогою про виплату компенсації не заслуговують на увагу, оскільки положення ч. 1 ст. 116 КЗпП України зобов'язують працедавця здійснити розрахунок в день звільнення або письмово повідомити працівника про нараховані йому суми. Вказаних дій відповідачем вчинено не було.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо неправомірної відмови у задоволенні вимог про компенсацію невикористаної позивачем додаткової відпустки, передбаченої Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», колегія суддів виходить з наступного.

В порядку ч.1 ст. 83 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Таким чином, діюче законодавство передбачає можливість виплати грошової компенсації при звільненні за всі невикористані працівником дні щорічних відпусток, як вони визначені у п.1 ч.1 ст.4 Закону України «Про відпустки». Закон визначає, що інші види додаткової відпустки передбачені законодавством належать до щорічної відпустки. Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачає право використання чергової відпустки у зручний час, а також отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 робочих днів на рік для громадян віднесених, зокрема, до другої категорії, до якої належить позивач, що підтверджується відповідним посвідченням (а.с.178)

В силу ч. 2 ст. 10 Закону України «Про відпустки» щорічні додаткові відпустки за бажанням працівника можуть надаватися одночасно з щорічною основною відпусткою або окремо від неї.

А отже Закон передбачає висловлення бажання працівника щодо надання йому основної чи додаткової відпустки. Відповідно, за відсутності висловленого бажання така відпустка не може бути надана працівнику, а також за відсутності даних про наявність права на іншу додатку відпустку працедавець позбавлений можливості визначити її строк та компенсацію.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача не заперечував відсутність доказів про повідомлення відповідача про наявність права позивача на додаткову відпустку, також визнав, що на протязі трудових відносин між сторонами, позивачем не було використано право на таку відпустку.

За наведених обставин, слід погодитись з висновком суду першої інстанції, що за відсутності даних про повідомлення позивачем відповідача про право на отримання додаткової відпустки на підставі Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» чи компенсації за неї, підстави для її стягнення в судовому порядку відсутні.

З підстав відсутності висловленого бажання позивача на надання йому щорічної відпустки не заслуговують на увагу і його посилання на безпідставність надання йому відпустки без збереження заробітної плати, оскільки ним у заяві від 01.03.2013 було висловлено бажання саме на відпустку без збереження заробітної плати. Твердження позивача про те, що заява була написана 01.04.2013 не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому не можуть бути прийняті до уваги в якості підстав для скасування рішення.

Оскільки в ході розгляду справи не був спростований факт перебування позивача протягом березня 2013 року у відпустці без збереження заробітної плати, то його посилання на норми ст. 113 КЗпП України є безпідставними, так як вказана норма не розповсюджується на правовідносини, що виникли між сторонами у вказаній справі, як вірно вказав суд першої інстанції.

Також враховуючи те, що позивач у березні 2013 року перебував у відпустці без збереження заробітної плати, то підстав для стягнення заробітної плати за цей час не вбачається.

В силу ст. 26 Закону України «Про відпустки» за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

Разом з тим, діюче трудове законодавство не передбачає санкцій за порушення цього строку. Враховуючи, що позивач у заяві від 01.03.2013 просив про надання йому відпустки за «свій рахунок з першого березня по перше червня», а відповідачем наказом від 01.03.2013 № 5 була надана відпустка тривалістю 31 день, тобто тривалість цієї відпустки є узгодженою сторонами.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди не визначений на законодавчому рівні, а тому суд визначає його залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості, що додержано судом першої інстанції. Визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 500 грн. в порівнянні із сумою заборгованості по заробітній платі є обґрунтованим.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28.04.2015 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: