АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Єлізаренко І.А.

суддів Гайдук В.І., Калиновського А.Б.

за участі секретаря Видюкової Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 представника ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_6 «ПриватБанк», третя особа Національний банк України про визнання договору припиненим, стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа Національний банк України про визнання кредитного договору, договору іпотеки недійсними, договору поруки припиненим.

В обґрунтування позовних вимог, позивачі посилалися на те, що 11 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_3 було укладено договір про іпотечний кредит №DNHDGI, за умовами якого останній отримав грошові кошти у розмірі 155 000 грн., зі сплатою 15% річних за користування кредитом, строком до 11 грудня 2033 року на придбання у власність квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, яка відповідно до п. 3.1. передана в іпотеку кредитору. В забезпечення виконання зобовязань за вказаним договором 11 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки № DNHDGI, за умовами якого останній поручився перед банком за виконання позичальником ОСОБА_3 зобовязань за договором про іпотечний кредит №DNHDGI від 11 грудня 2007 року. 05 серпня 2008 року між позичальником ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», була укладена додаткова угода до договору про іпотечний кредит №DNHDGI від 11 грудня 2007 року, відповідно до якої валюта кредиту була зміна на долар США. Додатковою угодою № 1 від 24 липня 2012 року до кредитного договору №DNHDGI від 11 грудня 2007 року від 11-12-2007 року розмір щомісячного обовязкового платежу був зменшений до 412,79 доларів США. Вказані договори, на думку позивачів, є недійсними, оскільки були укладені з порушенням Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: перед укладанням договорів банком не було повідомлено позивачів про умови договорів, кредит був наданий в доларах США, банком не було повідомлено позивачів про можливість різкого подорожчання кредиту через зміну курсу долара США по відношенню до гривні, тому просили визнати недійсним договір про іпотечний кредит №DNHDGI від 11 грудня 2007 року; визнати припиненим договір поруки № DNHDGI від 11 грудня 2007 року; визнати недійсним договір іпотеки нерухомого майна житлового призначення розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 представник ОСОБА_3 просить рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2014 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги позивачів задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи 11 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_3 було укладено договір про іпотечний кредит №DNHDGI, згідно якого останній отримав кредит на суму 155 000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік, з кінцевим терміном повернення 11 грудня 2033 року на придбання у власність квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, яка відповідно до п. 3.1. передана в іпотеку кредитору (а. с. 18-21).

У забезпечення виконання зобовязань за договором про іпотечний кредит №DNHDGI від 11 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір поруки № DNHDGI від 11 грудня 2007 року (а. с. 43-45).

З матеріалів справи вбачається, 05 серпня 2008 року між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», була укладена додаткова угода до договору про іпотечний кредит №DNHDGI від 11 грудня 2007 року, відповідно до якої валюта кредиту була змінена на долар США (а. с. 22-24).

Додатковою угодою №1 від 24 липня 2012 року до кредитного договору №DNHDGI від 11 грудня 2007 року розмір щомісячного обовязкового платежу був зменшений до 412,79 доларів США (а. с. 25, 26).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банківським кредитом є будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобовязання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також зобовязання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовою особою є юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги, повязані з наданням фінансових послуг, у випадку, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку.

Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовій дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті.

ПАТ КБ «ПриватБанк» є фінансовою установою та на момент видачі кредиту мав банківську ліцензію № 22 та Дозвіл № 22-2, видані Національним банком України 04 грудня 2001 року, які дозволяють йому виконувати банківські операції, передбачені ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (а.с.48-51).

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивач, ОСОБА_3, погодився на умови надання кредиту як такі, що його влаштовували.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що позивача ОСОБА_3 примушували та вимагали укладення договору матеріали справи не містять.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку що позивач ОСОБА_3 погодився на умови надання йому кредиту як такі, що його влаштовували та підписав вищевказані договір про іпотечний кредит, додаткову угоду про зміну валюти кредиту та додаткову угоду №1. На момент укладення та підписання договорів позивач ОСОБА_3 мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним, правочин був спрямований на отримання кредиту.

Стосовно позовних вимог позивачів про визнання поруки припиненою слід зазначити, згідно із частиною першою статті 553, частиною першою статті 554 ЦК Україниза договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За змістом указаних норм матеріального права поручитель, хоча й пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Поручитель, зокрема, має право висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (частина друга статті 555 цього Кодексу).

За положеннями частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

В п.1.5 вищезазначеного договору поруки, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та поручителем ОСОБА_5, вказано, що цим договором поручитель дає згоду на зміну умов Договору про іпотечний кредит без додаткового погодження змін з поручителем (а.с.43-45).

Тобто між банком та поручителем ОСОБА_5 було досягнуто згоди на зміну зобовязання, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності (а.с.43-45).

Отже, суд дійшов правильного висновку, що на момент укладення договорів сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін, правочин був спрямований на отримання кредиту та у його погашенні згідно умов кредитного договору.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене суд правильно відмовив ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не мав права на використання іноземної валюти як засобу платежу є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, наявністю банківської ліцензії (а.с.48-51).

Доводи апеляційної скарги щодо підписання позивачем ОСОБА_3 додаткової угоди про зміну валюти кредиту в період шлюбу з ОСОБА_4 без її згоди є порушенням норм сімейного законодавства, є безпідставними.

Приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду апелянтом не наведено, тому рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга відхиленню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя

Судді