Р І Ш Е Н Н Я Справа № 2/20588/14-ц

Імям України Провадження № 200/363/15

03 вересня 2015 року м. Дніпропетровськ

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого судді Литвиненка І.Ю.

при секретарі - Пеньківській А.О.,

за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, представника відповідача та третьої особи ОСОБА_3, представника третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Груп» до виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради та ОСОБА_5, треті особи Дніпропетровська міська рада та фінансово-економічний департамент Дніпропетровської міської ради, про визнання недійсним договору,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ТОВ «Аверс-Груп» у листопаді 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідачів виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради та ОСОБА_5, прохаючи суд визнати недійсним договір-зобовязання № 2/69 від 06 липня 2009 року, який укладено між ОСОБА_5 та виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, що затверджений міським головою ОСОБА_6; стягнути з відповідачів судові витрати (а.с. 2-8). Ухвалою суду від 26 січня 2015 року до участі у розгляді справи залучено, як третю особу без права самостійних позовних вимог на стороні відповідача, фінансово-економічний департамент Дніпропетровської міської ради (а.с. 73). Ухвалою суду від 21 квітня 2015 року до участі у розгляді справи, залучено, як третю особу без права самостійних позовних вимог на стороні відповідача, Дніпропетровську міську раду (а.с. 117).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що 19 лютого 2009 року між ОСОБА_5 та Дніпропетровською міською радою укладено договір оренди землі, посвідчений нотаріально, за умовами якого ОСОБА_5 отримала у строкове платне користування земельну ділянку по вул. Шевченка, 51 у м. Дніпропетровську площею 0,0931 га, з кадастровим номером :03:309:0078. Отримання цієї земельної ділянки у користування здійснено за актом прийому-передачі від 19 лютого 2009 року. Підставою для передачі землі в оренду є рішення Дніпропетровської міської ради № 240/39 від 26 листопада 2008 року про передачу їй в оренду вказаної земельної ділянки для проектування та будівництва будівлі офісного призначення з вбудованими торгівельними приміщеннями і кафе. 03 липня 2009 року між ОСОБА_5 та управлінням економіки Дніпропетровської міської ради укладено договір № 133/3 про обовязковий внесок на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Дніпропетровська у звязку з вирішенням питань земельних відносин щодо відведення земельної ділянки по вул. Шевченка, 51 у м. Дніпропетровську, площею 0,0931 га, з кадастровим номером :03:309:0078. Згідно з цим договором, розмір її обовязкового внеску становить 698725 гривень без ПДВ, частину з якого у сумі 209617 гривень 50 копійок вона повинна сплатити станом на 26 листопада 2008 року, а частину, у сумі 489107 гривень 50 копійок не пізніше, ніж через місяць зо дня введення побудованого обєкта в експлуатацію. Рішенням Дніпропетровської міської ради № 195/49 від 12 березня 2014 року, надано згоду про передачу зазначеної земельної ділянки, що знаходиться в оренді ОСОБА_5, на умовах, визначених договором оренди, укладеним з нею, у суборенду. 02 червня 2014 року між ОСОБА_7 та товариством укладено договір суборенди, посвідчений нотаріально, згідно з яким орендар надала, а суборендар узяв у суборенду, земельну ділянку по вул. Шевченка, 51 у м. Дніпропетровську площею 0,0931 га, з кадастровим номером :03:309:0078, для проектування та будівництва будівлі офісного призначення з вбудованими торгівельними приміщеннями і кафе. Землю передано у користування без будь-яких обєктів. Факт передачі цієї земельної ділянки у суборенду підтверджено актом приймання-передачі від 02 червня 2014 року. Таким чином, товариство узяло на себе обовязок зі сплати залишку внеску на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Дніпропетровська у сумі 489107 гривень 50 копійок.

Після укладення договору суборенди ОСОБА_5 звернулася до директора фінансово-економічного департаменту міської ради з листом про заміну сторони у договорі від 03 липня 2009 року за № 133/3 про обовязковий внесок на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Дніпропетровська, з чим товариство згідне. Однак, як стало відомо товариству, 06 липня 2009 року із ОСОБА_5 укладено договір-зобовязання № 2/69, затверджений міським головою та посвідчений нотаріально, яким її зобовязано перерахувати у цільовий фонд міської ради гроші у сумі 698725 гривень та компенсувати раді витрати по відселенню із будівельного майданчика у розмірі двокімнатної квартири, із житловою площею не менше, ніж 48,4 кв.м. Цей договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до повного його виконання. При порушенні його умов міська рада може не прийняти побудований обєкт в експлуатацію та витребувати вартість житла у судовому порядку за ціною, що склалася на момент здачі обєкта в експлуатацію. Ці умови протирічать умовам договору оренди землі від 19 лютого 2009 року, який не містить будь-яких зобовязань щодо здійснення орендарем дій на користь міської ради. Оскільки ні ОСОБА_5, ні виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, не виконано умов договору-зобовязання № 2/69 від 06 липня 2009 року, ОСОБА_5 припускає, що товариство взяло на себе зобовязання щодо його виконання. Це не відповідає дійсності, так як товариство вважає договір-зобовязання № 2/69 від 06 липня 2009 року таким, що суперечить вимогами чинного законодавства України.

Підставами для цього є наступне. Відповідно до вимог п.п. 5-6 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», містобудівні умови та обмеження надаються відповідними спеціально уповноваженими особами органів містобудування та архітектури на безоплатній основі. Нормами п. 7 ст. 40 цього Закону України встановлено, що органам місцевого самоврядування забороняється вимагати від замовника будівництва надання будь-яких послуг, у тому числі здійснення будівництва обєктів та передачі матеріальних або нематеріальних активів (зокрема житлових чи нежитлових приміщень, у тому числі шляхом їх викупу), крім пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, передбаченого цією статтею, а також, крім випадків, визначених ч. 5 ст. 30 цього Закону. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 30 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», замовник сплачує пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, яка може бути зменшена на суму кошторисної вартості інженерних мереж чи обєктів інфраструктури, а у разі перевищення вартості цих обєктів розміру пайової участі, орган місцевого самоврядування приймає рішення про відшкодування замовнику різниці між понесеними витратами та розміром пайової участі замовника у розвитку інфраструктури. Згідно з вимогами ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюється органами місцевого самоврядування, замовник зобовязаний взяти участь у створенні та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті; пайова участь полягає у перерахуванні замовником, до прийняття обєкта будівництва в експлуатацію, до місцевого бюджету коштів для створення та розвитку зазначеної інфраструктури; у разі зміни замовника розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту зменшується на суму коштів, сплачених попереднім замовником відповідно до укладеного з ним договору про пайову участь.

У ст. 27-1 Закону України «Про планування та забудову територій» зазначено, що замовник зобовязаний взяти участь у створенні та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, шляхом здійснення пайового внеску, що полягає у перерахуванні до місцевого бюджету коштів на ці цілі, крім випадків, передбачених ч. 4 цієї статті. Вважає, що внаслідок того, що наведеними нормами чинного законодавства України прямо заборонено органам місцевого самоврядування вимагати від замовника будівництва передачу ним у власність будь-яких матеріальних чи нематеріальних активів, зокрема житла, вимога виконавчого комітету міської ради про передачу двокімнатної квартири порушує його права та інтереси. Спираючись на норми ст. 19 Конституції України, ст.ст. 203, 215 ЦК України, вважає, що має право на задоволення позову у повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримала, прохала задовольнити у повному обсязі. Пояснення надала аналогічні його тексту. Додатково пояснила, що на момент передачі в оренду ОСОБА_5 території земельної ділянки, на ній вже були відсутні будь-які житлові приміщення. При цьому, у договорі суборенди землі, який передував укладанню оспореного договору, є лише один пункт, який зобовязує суборендаря вирішити питання щодо участі у створенні інженерно-транспортної інфраструктури м. Дніпропетровська, але не про передачу у власність квартири. У договорі суборенди товариство брало на себе зобовязання про сплаті залишку внеску на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури, яку не виплатила ОСОБА_5 у сумі 489197 гривень 50 копійок. Посилання представника відповідача та третьої особи на підставу з відмови у задоволенні позову через те, що оспорений договір, на відміну від договору оренди земельної ділянки, регулюється нормами Закону України «Про комплексну реконструкція кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду», насправді не може бути підставою для відмови, так як через те, що на момент передачі землі в оренду на ній не було житлового приміщення, то не відбувалося і відселення мешканців з житлового будинку. Через те, що не відбувалося відселення, то немає і підстав для передачі у власність відповідачеві житла. Таким чином, усі правовідносини, які існують між орендарем та суборендарем земельної ділянки, регулюються нормами Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», які прямо забороняють органам місцевого самоврядування вимагати від замовника будівництва передачі їм будь-яких матеріальних актів. Через те, що оспорений договір укладено з наведеним порушенням, тобто всупереч волі ОСОБА_5, є усі підстави вважати, що при його укладенні не дотримано вимоги частини третьої ст. 203 ЦК України. Укладаючи цей договір, ОСОБА_5 не тільки діяла невільно, але й помилялася щодо обставин його укладання, що, відповідно до вимог ч. 1 ст. 229 ЦК України, є ще однією підставою для визнання договору недійсним.

Представник відповідача ОСОБА_5 позов визнала у повному обсязі. Пояснення надала аналогічні поясненням представника позивача.

Представник відповідача Дніпропетровської міської ради, позов не визнала, прохала відмовити у його задоволені. Пояснила, що оскаржений договір № 2/69 від 06 липня 2009 року, регулюється нормами Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», на відміну від договору № 133/3 від 03 липня 2009 року, який регулюється нормами Закону України «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду». Цим законом, на відміну від вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», не передбачено заборону органам місцевого самоврядування вимагати від замовника будівництва передачі у власність цим органам будь-яких матеріальних чи нематеріальних активів. З цих підстав посилання позивача на порушення вимог законодавства з боку виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради є безпідставним. Крім того, рішенням міської ради, яке є обовязковим для виконання її виконавчим комітетом, за № 240/39 від 26 листопада 2011 року, яке передувало укладенню з ОСОБА_5 договору оренди землі за № 133/3 від 03 липня 2009 року, ОСОБА_5 зобовязано виконати вимоги, що містяться у висновку управління економіки ради, яке є правонаступником фінансово-економічного департаменту ради. Згідно з цим висновком, ОСОБА_5 повинна була самостійно, за власні кошти, врегулювати законні вимоги усіх осіб, повязані із використанням нею земельної ділянки, яку вона бажала отримати в оренду. Вона погодилась на такі умови укладення договору оренди, а тому підстав вважати, що вона помилялася щодо умов та суті укладеного нею договору № 2/69 від 06 липня 2009 року, а також щодо його наслідків, які мав цей договір для неї, немає. Вона бажала отримати в оренду земельну ділянку на тих умовах, на яких її надав власник територіальна громада м. Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради. Неможливо помилитися у передачі у власність ради за можливість збудувати, тобто отримати у власність нерухоме майно, інше нерухоме майно у вигляді житлового приміщення, ніяк. Перед укладанням усіх договорів, а їх чотири, ОСОБА_5 сама, з власної ініціативи, зверталася до ради із заявами, що свідчить про свідоме та вільне її волевиявлення. З цих підстав прохала відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи - фінансово-економічного департаменту Дніпропетровської міської ради, вважала позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. Пояснила, що оскаржений позивачем договір № 2/69 від 06 липня 2009 року регулюється нормами Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а договір № 133/3 від 03 липня 2009 року регулюється нормами Закону України «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду». Відповідно до вимог Закону України «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду» обовязок з відселення з будівельного майданчика по вул. Шевченка, 51 у м. Дніпропетровську, власників житла, узяв на себе комітет комунальної власності Дніпропетровської міської ради з підстав, визначених цим законом, і на умовах, визначених у договорах із ОСОБА_5, як інвестором-забудовником. Ця інвестор сама зверталася до ради для отримання в оренду землі. Вона погодилася із тими умовами, що за отримання під забудову землі, з якої відселено громадян з наданням їм житлового приміщення квартири площею 48,36 кв.м., вона такої ж площі надасть землю. Укладений спірний договір не суперечить, а навпаки відповідає вимогам ст. 11 Закону України «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду», згідно з якими органи місцевого самоврядування здійснюють відселення мешканців із застарілого житлового фонду, на умовах, попередньо погоджених із інвестором забудовником. Тому вважати, що ОСОБА_5, укладаючи оскаржений нею договір, мала невільне волевиявлення чи помилялася у чомусь, немає. З цих підстав у задоволенні позову слід відмовити.

Заслухавши пояснення учасників цивільного процесу та перевіривши фактичні обставини справи у межах наданих ними письмових доказів, суд приходить до висновку про те, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 19 лютого 2009 року між Дніпропетровською міською радою та ОСОБА_5, на підставі рішення Дніпропетровської міської ради № 240/39 від 26 листопада 2008 року, укладено договір оренди землі, згідно з яким остання отримала в оренду земельну ділянку по вул. Шевченка, 51 у м. Дніпропетровську для здійснення комерційної діяльності (а.с. 10-14, 17-19). 16 вересня 2009 року між Дніпропетровською міською радою та ОСОБА_5, на підставі рішення Дніпропетровської міської ради № 239/48 від 22 липня 2009 року, укладено додатковий договір оренди землі по Шевченка, 51 у м. Дніпропетровську для здійснення комерційної діяльності, для виконання вимог, викладених у висновку ГоловАПУ Дніпропетровської міської ради № 10/384 від 22 червня 2009 року (а.с. 20-24). 04 червня 2014 року між Дніпропетровською міською радою та ОСОБА_5 укладено договір оренди земельної ділянки по вул. Шевченка, 51 у м. Дніпропетровську, для здійснення комерційної діяльності, особливістю якого, порівняно з попередніми договорами, є можливість передачі землі в суборенду (а.с. 26-28). 02 червня 2014 року між ОСОБА_5 та ТОВ «Аверс-груп», на підставі рішення Дніпропетровської міської ради № 195/49 від 12 березня 2014 року, укладено договір суборенди землі, предметом якого є земельна ділянка по вул. Шевченка, 51 у м. Дніпропетровську, згідно з яким забудовник зобовязаний перерахувати залишок коштів у сумі 489617 гривень 50 копійок (а.с. 32-39). Згідно з договором - зобовязанням № 2/69 від 06 липня 2009 року, який укладено між виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради та ОСОБА_5, остання, у звязку із компенсацією виконавчим комітетом витрат по відселенню із будівельного майданчику у звязку з відведенням земельної ділянки по вул. Шевченка, 51 у м. Дніпропетровську, зобовязалася передати міській раді двокімнатну квартиру загальною площею не менше 48,4 кв.м. (а.с. 43). Згідно з рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради № 228 від 07 лютого 1989 року, родині Матвієнко-Ремезових, що мешкали у житловому будинку по вул. Шевченка, 51 у м. Дніпропетровську, який рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради № 812 від 17 липня 1987 року визнано непридатним для житла, виділено двокімнатну квартиру житловою площею 27,4 кв.м., загальною площею 48,36 кв.м. (а.с. 143-149). Судові витрати становлять 243 гривні 60 копійок (а.с. 1).

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; нормою п. 2 ч. 2 цієї статті передбачено, що способами захисту цивільних прав та обовязків може бути визнання правочину недійсним. Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно із вимогами ст. 203 ЦК України, для чинності правочину, його зміст не може суперечити нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має вчиняться у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених частинами третьою (вільність волевиявлення учасників правочину та відповідність його їх внутрішній волі), пятою (реальність настання правових наслідків, що обумовлені ним) ст. 203 ЦК України; нормами ч. 2 цієї статті встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність прямо встановлена законом (нікчемний правочин), визнання якого судом недійсним не вимагається; недійсним може визнаватися правочин лише у випадках, встановлених цим Кодексом. Нормою ч. 1 ст. 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнано недійсним; істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей та якостей речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням; помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

З наведених норм чинного цивільного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. ОСОБА_5 мала бажання отримати в оренду, для будівництва комерційних обєктів, земельну ділянку по вул. Шевченка, 51 у м. Дніпропетровську. З цією метою звернулася до власника землі територіальної громади м. Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради з пропозицією укласти відповідний правочин. Отримавши згоду на цю свою пропозицію, уклала із власником в особі міської ради, низку договорів, за одним з яких, на підставі вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», зобовязалася сплатити кошти на створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури м. Дніпропетровська. Також, на підставі вимог Закону України «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду», уклала із виконавчим комітетом міської ради, який здійснив відселення із території майбутньої забудови вул. Шевченка, 51 у м. Дніпропетровську мешканців, які мали житло, договір про передачу у власність міської ради двокімнатної квартири загальною площею не менше 48,4 кв.м. Не здійснюючи комерційного будівництва, та не виконавши в повному обсязі взяті на себе, на підставі договорів, зобовязання, тобто не виплативши у повному обсязі зазначену у договорі суму на створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури м. Дніпропетровська, не передавши у власність ради житлову квартиру, уклала договір суборенди. Суд вважає доведеним, наданими відповідачем письмовими доказами, факт передачі органом місцевого самоврядування, внаслідок визнання будівлі по вул. Шевченка, 51 у м. Дніпропетровську такою, що є не придатною для проживання, родині, що мешкала у цьому будинку, двокімнатної квартири, загальною площею 48,36 кв.м. Суд не вбачає у діях ОСОБА_5 при укладанні нею договору № 2/69 від 06 липня 2009 року із виконавчим комітетом міської ради, ні передбаченої нормою п. 3 ст. 203 ЦК України вади у вигляді її невільного волевиявлення, внаслідок відсутності надання належних та достовірних доказів, ні помилки в обставинах укладання цього договору, які мають істотне значення.

Розглядаючи цей спір, суд виходить з того, що укладаючи правочин оскаржений договір, кожна зі сторін бажала отримати те, що отримала ОСОБА_5 бажала отримати земельну ділянку для здійснення нею комерційної діяльності, а відповідач житло, за рахунок інвестора-забудовника, якою, до укладення договору суборенди, вважалася ОСОБА_5 Представником позивача не надано суду жодних обґрунтованих пояснень тому факту, що до укладення договору суборенди ОСОБА_5 влаштовували умови оскарженого позивачем договору, а після його укладення у її діях зявилася вада з її невільного волевиявлення та помилка в його умовах та обставинах. При тому, що оскаржений договір не влаштовував позивача при укладанні договору суборенди, він міг відмовитися від укладення договору суборенди.

Крім того, через те, що саме ОСОБА_5, як видно з тексту позову та із пояснень, які надав у суді представник позивача та представник ОСОБА_5, була невільною при укладенні та помилялася в умовах та обставинах договору-зобовязання № 2/69 від 06 липня 2009 року, який укладено між нею та виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, вона має час та можливість звернутися до суду із відповідним позовом про визнання цього договору недійсним.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10-11, 15, 30, 60, 74-76, 88, 212-215, 218, 224, 293 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Груп» - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції протягом 10 днів зо дня його проголошення особами, що брали участь у судовому засіданні, а особами, які не брали участь у судовому засіданні протягом 10 днів зо дня отримання ними копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили протягом 10 днів зо дня його проголошення, або протягом 10 днів зо дня отримання його копії учасниками процесу, які не брали участь у судовому засіданні, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя І.Ю. Литвиненко