АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
Справа №22-ц/796/8180/2015 Головуючий у І інстанції - Виниченко Л.М.
Доповідач - Заришняк Г.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Андрієнко А.М., Мараєвої Н.Є

при секретарі - Гарматюк О.Д.

розглянула у відкритому судовому засіданні в Апеляційному суді міста Києва цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві, Житлово - будівельний кооператив «Київ - 1» про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, Відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві, Житлово - будівельний кооператив «Київ - 1» про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ОСОБА_3 є її сином, який з 19.10.2000 року зареєстрований у належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_1, окрім нього у квартирі зареєстровані вона та ОСОБА_4 На момент подачі позову відповідач не проживає у вказаній квартирі більше 9 років, не несе витрат по утриманню спірного житла, залишив квартиру добровільно, його ніхто ніколи з квартири не виганяв, замки не змінювалися, тому він, на її думку, втратив право користування спірною квартирою. Місце проживання відповідача їй не відоме.

В подальшому позивачкою була подана заява про зміну позовних вимог, відповідно якої іона просила позбавити ОСОБА_3 права користування спірним житловим приміщенням та зняти відповідача з реєстрації за місцем вказаного квартири. Окрім того зазначала, що у 2002 році вона придбала земельну ділянку на себе та на відповідача, на якій знаходився дерев'яний будинок гідний для проживання. До 2005 року ОСОБА_3 за її кошти побудував двоповерховий будинок, де став проживати, а згодом після його одруження там поселилася і його дружина. У спірній квартирі мешкає вона з донькою ОСОБА_4 (третьою особою), яка є єдиним їхнім житлом. Відповідач має інше житло де проживає дев'ять років, проте зніматися з реєстрації за адресою спірної квартири не бажає, витрат по утриманню спірної квартири не несе.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 квітня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційні скарзі представник позивачки ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

В суді апеляційної інстанції позивачка та її представник підтримали апеляційну скаргу з підстав та доводів, наведених в ній.

Відповідач заперечував проти апеляційної скарги, вважаючи рішення суду законним.

Третя особа ОСОБА_4 визнала апеляційну скаргу своєї матері, вважаючи скаргу обґрунтованою.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого судового рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.2 ст.405 ЦК України члени сім»ї власника, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше на встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено, що спірним житловим помешканням є однокімнатна квартира АДРЕСА_1, що знаходиться в Житлово - будівельному кооперативі «Київ - 1», власником якої є позивачка.

Як видно з довідки ЖБК «Київ-1» від 09.07.2014 р., у вказані квартирі зареєстровані: позивачка, іі син, відповідач ОСОБА_3, та донька ОСОБА_4, третя особа по справі (а.с.9).

В період з вересня 2013 року по червень 2014 року у спірній квартирі проживав орендар на підставі договору оренди житлового приміщення від 22.09.2013 року, укладеного між позивачкою ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (а.с. 74).

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_2 вказувала, що відповідач у спірній квартирі не проживав з 2005 року та вселився туди в липні 2014 р. вже після подачі нею даного позову, а до цього часу житлом не цікавився, проживав у побудованому будинку в Садовому товаристві «Райдужне».

Вказані обставини заперечуються відповідачем ОСОБА_3, який стверджує, що до осені 2013 року він постійно проживав у квартирі АДРЕСА_1 за виключенням літнього періоду, коли мешкав на дачі та виїздив на відпочинок, у спірному помешканні знаходилося цього майно, та з жовтня-листопада 2013 року після приїзду з Криму на прохання позивачки він погодився тимчасово пожити у квартирі по АДРЕСА_2.

Суд обґрунтовано взяв до уваги зазначені пояснення відповідача, оскільки вони підтверджуються зібраними по справі доказами, в тому числі і показаннями свідків.

Так, свідок ОСОБА_7 пояснив, що відповідач є його сином, який у спірній квартирі проживав з 2008 р. разом із сім»єю, робив там ремонт. Деякий час ОСОБА_3 жив на АДРЕСА_2. До відповідача у спірну квартиру він приходив у 2013 р. та у 2014 р.

Свідок ОСОБА_8, яка є дружиною відповідача з 2008 року, вказувала на те, що після укладення шлюбу вони разом з відповідачем до осені 2013 року проживали в АДРЕСА_1 виконали в квартирі капітальний ремонт, там знаходилися їх речі, меблі, побутова техніка. У вересні 2013 року вони поїхали на півтора місяця відпочивати у Крим, після повернення з відпочинку дізналися, що у спірній квартирі проживає квартирант, зателефонували позивачці, яка попросила їх деякий час пожити в квартирі по АДРЕСА_2, оскільки спірне житло вона тимчасово здає в оренду, на що вони погодилися. Їх речі за час їхньої відсутності у м. Києві без їх відома і погодження позивачка перевезла зі спірної квартири в квартиру по АДРЕСА_2. Після подій на Майдані вони хотіли повернутися назад, про що відповідач просив матір. У липні 2014 року вони приїхали у спірну квартиру, куди потрапити не могли, квартира була під охороною, з допомогою працівників міліції вони вселилися в спірне помешкання, попросивши квартиранта виселитися. У садовому будинку вони проживають влітку, оскільки там не має опалення. Стосунки з позивачем почали погіршуватися після смерті бабусі.

Свідок ОСОБА_9, який є кумом відповідача, засвідчив, що знає ОСОБА_3 з 2004 року, допомагав йому облаштовувати квартиру на АДРЕСА_1 де весь цей час відповідач проживав, лише влітку ОСОБА_3 мешкав на дачі та десь з осені 2013 року до літа 2014 року проживав на АДРЕСА_2.

Суд першої інстанції обґрунтовано не поклав в основу рішення письмові докази, надані позивачкою на підтвердження не проживання відповідача в зазначеній квартирі, зокрема, повідомлення Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 20.08.2014 року про те, що у період з 2008 року до 10.07.2014 року звернень від ОСОБА_3 з приводу перешкод у проживанні у АДРЕСА_1 не надходило; відповіді КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги «Русанівка» Дніпровського району м. Києва» від 18.08.2014 року про те, що амбулаторна картка ОСОБА_3 у лікувальному закладі відсутня, а з 2008 р. викликів лікаря у вказану квартиру не було, листки непрацездатності не видавалися; та довідки ЖБК «Київ-1» від 09.07.2014 року, про те, що ОСОБА_3 із заявами про не виписку з квартири АДРЕСА_1 у 2013-2014 роках не звертався (а.с. 13, 123, 124), оскільки вони не підтверджують факт не проживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин.

Не є достатніми доказами для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою і складені членами ЖБК «Київ-1» акти від 03.09.2013 року, від 24.01.2014 року та від 11 червня 2014 року, у яких зазначається про те, що при огляді квартири АДРЕСА_1 встановлено, що ОСОБА_3 там не проживає, особистих речей у квартирі не залишав, не сплачує і не користується житлово-комунальними послугами та самим житловим приміщенням з 2005 року, жодного разу не з»являвся за вказаною адресою (а.с. 10-12).

В періоди складання даних актів відповідач у м. Києві не знаходився, згідно з довідками ТзОВ «Медом» від 05.08.2014 року він проходив курс обстеження та лікування у відділеннях проктології та урології клініки «Медом» у м. Сімферополі з 03.09.2013 року по 07.09.2013 року, з 24.01.2014 року по 28.01.2014 року та з 11.06.2014 року по 17.06.2014 року (а.с. 67, 68).

Показання допитаної судом за клопотанням позивачки свідка ОСОБА_10 про те, що вона заходила до ОСОБА_2 додому, не бачила там відповідача, не свідчать про те, що ОСОБА_3 не проживав у квартирі, оскільки свідок спілкувалася з позивачкою на кухні та по телефону, до кімнати не заходила, описати наявні речі, кухонні меблі та двері у квартирі свідок не змогла, сама ж позивачка ОСОБА_2 у спірній квартирі постійно не проживала.

Разом з тим, як видно з пояснень самих сторін та третьої особи ОСОБА_4, між сторонами з 2011 р. склалися неприязнені стосунки, відповідачем ОСОБА_3 у суді оспорюється право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру, в органах досудового слідства знаходяться на розгляді їх взаємні заяви про злочини щодо кожного з них, що є також поважною причиною не проживання відповідача в спірному помешканні.

Згідно з вимогами ст.ст.10, 60 ЦПК України, розгляд і вирішення цивільних справ у судах проводиться на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачкою не надано суду безспірних та належних доказів про те, що ОСОБА_3 втратив інтерес до спірного помешкання, без поважних причин понад один рік не проживає в зазначеній квартирі.

Суд першої інстанції повно та всебічно з»ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про те, що до літа 2013 року відповідач проживав у спірній квартирі, в подальшому там не мешкав з поважних причин, а тому не втратив права користування спірним житловим приміщенням. За таких обставин суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Доводів, які б спростовували висновки суду, апеляційна скарга представника позивачки не містить.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального закону й не може бути скасованим з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 квітня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді