Справа № 363/3904/14-ц Головуючий у І інстанції Чірков Г. Є.
Провадження № 22-ц/780/6151/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 47 10.12.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

10 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Яруна Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом, мотивував тим, що він та відповідачка ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі до 05 липня 2012 року, під час якого ними було придбано за кредитні кошти автомобіль SSANG YONG, який після розірвання шлюбу було реалізовано відповідачкою без його згоди. У звязку з цим він просив визнати вказаний автомобіль спільною сумісною власністю подружжя та стягнути з відповідачки на його користь грошову компенсацію вартості його частки в цьому майні у розмірі 149 374, 14 грн.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 15 вересня 2015 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію його частки у спільному сумісному майні у розмірі 6 323, 33 грн. та судові витрати у розмірі 243, 60 грн., а у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне зясування судом усіх обставин справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає неповною мірою.

З матеріалів справи вбачається, що 14 лютого 2003 року відділом РАЦС Шевченківського районного управління юстиції в м. Києві між сторонами було зареєстровано шлюб.

15 квітня 2008 року між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та відповідачкою ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №385/60/08-А, за яким вона отримала грошові кошти в сумі 211 494 грн. на придбання автомобіля SSANG YONG (п. 1.1 та п. 1.2 кредитного договору), та одночасно, з метою забезпечення виконання зобовязань за цим договором між банком та ОСОБА_3 було укладено договір застави, предметом якого став спірний автомобіль, який 11 квітня 2008 року був зареєстрований на ім'я відповідачки (а. с. 7-16).

10 квітня 2012 року рішенням Голосіївського районного суду м. Києва, яке було змінено рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05 липня 2012 року, шлюб між сторонами було розірвано (а. с. 21-23, 111-113).

Також, з довідки ПАТ «Укрсоцбанк» №301.7-23/0881 від 06 лютого 2013 року вбачається, що сторонами виконувалися зобовязання по сплаті кредитних коштів, крім того відповідачка, після розірвання шлюбу, повністю погасила заборгованість по кредиту, самостійно сплативши в період з серпня 2012 року по лютий 2013 року 92 041, 53 грн., що підтверджується відповідними квитанціями (а. с. 70-78) та не заперечується відповідачем.

Згідно довідки Центру надання послуг пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування Вишгородського району при УДАІ ГУ МВС України в Київській області №32 від 23 січня 2015 року, 07 лютого 2013 року спірний автомобіль було знято з обліку для його подальшої реалізації, а 02 серпня 2013 року вказаний автомобіль зареєстровано за новим власником ОСОБА_5 (а. с. 66).

Згідно висновку експерта №5970/15-54 від 22 травня 2015 року дійсна ринкова вартість транспортного засобу на момент його реалізації 07 лютого 2013 року складала 164 079 грн. Дійсна ринкова вартість транспортного засобу на час проведення експертизи складає 298 748 грн. 28 коп.(а.с.93-95).

Як передбачено ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

На підстав ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Згідно роз'яснень даних в п.п. 19, 22, 23, 24 та 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, правильно встановивши суть спору, який склався між сторонами, та норми права, які підлягають застосуванню для його вирішення, дійшов до правильного висновку про необхідність стягнення з відповідачки на користь позивача компенсації вартості його частки у спірному майні, однак, визначаючи суму компенсації, безпідставно виходив з вартості автомобіля на момент його реалізації, оскільки законодавством передбачено визначення компенсації саме на час розгляду справи. Тому стягненню підлягає сума з урахуванням самостійно погашеної відповідачкою заборгованості по кредиту у розмірі 92 041, 53 грн. тобто, всього-57 332, 61 грн. (149 374, 14 - 92 041, 53 = 57 332, 61). У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 57 332 (пятдесят сім тисяч триста тридцять дві) грн. 61 коп. та судові витрати у розмірі 243 грн. 60 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: