Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 337/1451/15цГоловуючий у 1-й інстанції Гнатик Г.Є.
№22-ц/778/5852/15Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Стрелець Л.Г., Каракуші К.В.

при секретарі Бурак А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2015 року справу за позовом ОСОБА_2 до Дошкільного начального закладу № 269 «Сосенки» територіального відділу освіти, молоді та спорту Хортицького району Управління освіти і науки Запорізької міської ради (надалі ДНЗ № 269 «Сосенки» ТВОМС Хортицького району УОНЗМР), третя особа ОСОБА_3 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИЛА:

18 березня 2015 року поштою (конверт а.с. 6) ОСОБА_2В звернулась до суду із вищезазначеним позовом, який у подальшому уточнила (а.с. 129) та в якому просила поновити строк звернення до суду із позовом, як такий, що було пропущено з поважних причин, поновити її на посаді помічника вихователя для дітей віком від 3-х років в територіальному відділі освіти молоді та спорту Хортицького району ДНЗ (ясла-сад) № 269 «Сосенки», сплатити їй грошові кошти за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що наказом № 12-к п.1 від 16.02.2008 року вона була прийнята на роботу помічником вихователя до ДНЗ №269 на час відпустки іншого працівника, потім 21.08.2008 року трудові відносини з нею продовжено і 04.01.2011 року її було переведено на посаду помічника вихователя для дітей віком від 3-х років.

30.10.2014 року її було звільнено з роботи без будь-яких на то підстав. Вважає таке звільнення незаконним, оскільки дисциплінарне стягнення на неї накладено неправомірно, трудову дисципліну вона не порушувала, крім того її звільнено без погодження з профспілковим комітетом, тому просила поновити її на посаді помічника вихователя у ДНЗ № 269 «Сосенки».

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ДНЗ № 269 «Сосенки» ТВОМС Хортицького району УОНЗМР, третя особа ОСОБА_3 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с.212-216) просила рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення про задоволення її позову у повному обсязі.

Відповідачем апеляційному суду поштою надані письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу позивача (а.с.227-234).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 26 листопада 2015 року, був відкладений на 09 грудня 2015 року в порядку задоволення заяви представника позивача ОСОБА_2 за дорученням (а.с.237) адвоката ОСОБА_4 Запорізького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_5, яка була зайнята в цей день і час в іншій справі в іншому суді (а.с.235-236).

У судове засідання 09 грудня 2015 року належним чином повідомлена про час та місце розгляду цієї справи (а.с.239) третя особа ОСОБА_3 не зявилась, заяв-повідомлень про причини своєї неявки та клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавала.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причини неявки у дане судове засідання третьої особи ОСОБА_3 та ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останньої за присутністю позивача та представників сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, залишаючи без задоволення позовні вимоги позивача ОСОБА_2 у цій справі у повному обсязі, керувався ст.ст. 221, 232 КЗпП України, ст. ст. 208-209, 212-215 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоказаності останніх.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що наказом №12-к від 16.02.2008 року ОСОБА_2 була прийнята на роботу на посаду помічника вихователя до ДНЗ № 269 на час відпустки іншого працівника по догляду за дитиною ( а.с.49), трудові відносини з нею було продовжено наказом № 70-к від 21.08.2008 року (а.с.21); 04.01.2011 року ОСОБА_2 переведено на посаду помічника вихователя для дітей віком від 3-х років (а.с.21).

15.10.2014 року на імя завідуючої ДНЗ № 269 від ОСОБА_6 надійшла скарга на помічника вихователя ОСОБА_2 через її поведінку у групі під час робочого часу, яка зареєстрована у журналі реєстрації пропозицій, заяв, скарг громадян (а. с. 50-53).

Наказом № 47в від 17.10.2014 року ДНЗ №269, було створено комісію для розслідування скарги ОСОБА_6 (а.с.55). ОСОБА_2 було запропоновано надати в письмовій формі пояснення щодо фактів викладених у скарзі, але надати такі пояснення ОСОБА_2 відмовилась, про що складено акт від 20.10.2014 року (а.с.56).

За результатами розслідування скарги гр. ОСОБА_6, комісією складено акт від 22.10.2015 року, з якого вбачається, що викладені у скарзі факти мали місце, відповідають дійсності та запропоновано керівнику ДНЗ за скоєне на ОСОБА_2 накласти стягнення у вигляді догани ( а.с.57).

Наказом № 48в від 22.10.2014 року по ДНЗ №269 ОСОБА_2 було оголошено догану за нетактовне поводження з батьками дітей та неналежне виконання Правил внутрішнього трудового розпорядку, своїх посадових обовязків (а.с.58), з яким ОСОБА_2 відмовилась знайомитись, про що складено акт від 22.10.2014 року (а.с. 59).

Правилами внутрішнього трудового розпорядку працівників ДНЗ № 269, затверджених загальними зборами колективу ДНЗ № 269 за погодженням з профспілковим комітетом, встановлено, що працівники ДНЗ зобовязані працювати чесно та добросовісно, дотримуватися дисципліни праці та виконувати правила внутрішнього трудового розпорядку, не харчуватися у дошкільному закладі, тощо (а.с. 101- 104), з якими ОСОБА_2 ознайомлена під особистий підпис ( а.с.104).

Посадовою інструкцією № 07.05 помічника вихователя для дітей від 3-х років ДНЗ № 269 передбачено, що помічник вихователя відповідає за роздачу їжі дітям згідно норм виходу, які зазначені в щоденному меню-розкладі, харчові відходи після харчування дітей у групах збирає у спеціально маркірованій ємності, за порушення інструкції помічник вихователя несе відповідальність (а.с.105- 109),з якою ОСОБА_2 була ознайомлена під особистий підпис 25.05.2011 року ( а.с. 109).

Ст. 139 КЗпП України передбачено, що працівники зобовязані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, тощо.

Відповідно до ст. 142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Ст. 147 КЗпП України передбачено стягнення за порушення трудової дисципліни.

У суді першої інстанції ОСОБА_2 пояснювала, що вона не знала про скаргу ОСОБА_6, не знала про наказ, яким їй оголошено догану, з ним не була ознайомлена.

Однак, суд першої інстанції правильно критично оцінив зазначені пояснення позивача, оскільки останні спростовуються доказами, наявними у матеріалах цієї справи, та дослідженими судом, а саме:

- актами відповідача від 20.10.2014 року і 22.10.2014 року з яких вбачається, що ОСОБА_2 відмовилась писати пояснювальні з приводу неетичної поведінки з батьками ОСОБА_6, що свідчить про те, що ОСОБА_2 було відомо про розгляд скарги батьків дитини ОСОБА_6 (а.с.54, 56);

- актом відповідача від 22.10.2014 року, з якого вбачається, що ОСОБА_2 без пояснення причини, відмовилась поставити підпис про ознайомлення з наказом про оголошення їй догани ( а.с. 59).

- письмовими запереченнями відповідача на позовну заяву позивача від 04.2015 року (а.с.42), до яких додано копію наказу про винесення ОСОБА_2 догани (а.с.58).

Судом першої інстанції також правильно встановлено, що ОСОБА_2В, наказ про винесення їй догани до часу ухвалення судом першої інстанції у цій справі оскаржуємого рішення (07.09.2015 року) у суді не оскаржувала, тобто дисциплінарне стягнення з неї не знято.

З метою поліпшення психологічного комфорту у стосунках з батьками та уникнення конфліктних ситуацій в подальшому, помічника вихователя ОСОБА_2 було переведено працювати до групи № 9, наказом № 99 р від 22.10.2014 року (а.с.60), від ознайомлення з яким ОСОБА_2 відмовилась, що підтверджується актом від 22.10.2014 року (а.с.61), але перейшла працювати та працювала у групі № 9, що підтвердила ОСОБА_2 у суді першої інстанції, наказ про її переведення працювати до іншої групи ОСОБА_2 також не оскаржувала.

З пояснень третьої особи ОСОБА_7, 29.10.2014 року вона здійснювала оглядовий контроль по групам, зайшла у групу № 9 де побачила, що столи для вживання їжі були брудні, за столами сиділо кілька дітей, вона хотіла зробити зауваження помічнику вихователя ОСОБА_2 щодо побаченого, але у цей час, з того місця де вона стояла, побачила тарілку з другим блюдом, яка була захована за брудними каструлями, там знаходилися макарони, тушкована печінка, квашена капуста, у відрі був суп.

Пояснення ОСОБА_3 підтверджуються актом від 29.10.2014 року та схемою до акту (а.с.62-63), пояснювальними вихователів ОСОБА_8, ОСОБА_9 (копії а.с. 65, 66), повара ОСОБА_10 ( а.с.67), медичної сестри ОСОБА_11 (а.с.68), кухаря ОСОБА_12 ( а.с. 69).

З письмових пояснень ОСОБА_2 вбачається, що вона випадково насипала зайву порцію (а.с.70).

Письмові пояснення ОСОБА_2, викладені 29.10.2014 року (а.с.70), різняться з її поясненнями у судовому засіданні у суді першої інстанції, де ОСОБА_2 пояснювала, що на столі стояли залишки від їжі, відходи, на чому категорично наполягала.

Наказом №50в від 29.10.2014 року по ДНЗ №269 була створена комісія щодо проведення розслідування обставин порушення трудової дисципліни ОСОБА_2 (а.с.71).

Як вбачається з акту від 30.10.2014 року, ОСОБА_2 відмовилась від дачі пояснень з приводу питання, яке розглядала комісія, а саме чому вона залишила першу та другу страви обіду 29.10.2014 року, а не видала їх дітям (а.с.73).

Актом від 30.10.2014 року було узагальнено роботу комісії, яка дійшла висновку про те, що ОСОБА_2, навмисно не видала дітям їжу та залишила її для себе, подія мала місце та зроблена навмисно. Комісія запропонувала вжити заходів щодо покарання ОСОБА_2 за порушення трудової дисципліни, правил внутрішнього трудового розпорядку та посадової інструкції ( а.с72).

За результатами складеного акту, завідуюча ДНЗ №269 ОСОБА_3 письмово звернулась з поданням до профспілкового комітету ДНЗ №269, членом якого була позивачка ОСОБА_2, про надання згоди на звільнення ОСОБА_2 з роботи (а.с.74).

30.10.2014 року було проведено засідання профспілкового комітету ДНЗ №269, на якому було розглянуто дане подання та ухвалено рішення про надання згоди на звільнення помічника вихователя ОСОБА_2 Дане засідання було оформлено протоколом, який був зареєстрований під номером 1 в Журналі протоколів засідань профспілкового комітету ДНЗ №269 (а.с. 75-77). З протоколу вбачається, що на засіданні профкому була присутня і ОСОБА_2, яка сама взяла слово, винною себе не визнала, влаштувала на засіданні профкому сварку.

30.10.2014 року, наказом № 77к/тр, помічника вихователя ОСОБА_2 за порушення трудової дисципліни було звільнено з займаної посади згідно п.2 ст. 147 КЗпП України, за погодженням з профспілковим комітетом (а.с.79-80), з яким ОСОБА_2 ознайомитись відмовилась, що вбачається з акту від 30.10.2014 року (а.с.81).

Наказом № 78 к/тр від 30.10.2014 року у вищевказаний наказ було внесено зміни, за якими ОСОБА_2 було звільнено за п.3 ст. 40 КЗпП України, за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених на неї правилами внутрішнього трудового розпорядку та посадовою інструкцією, за погодженням з профспілковим комітетом (а.с.82), з яким ОСОБА_2 відмовилась ознайомитись, що вбачається з акту від 30.10.2014 року (а.с.83). Також ОСОБА_2 від отримання копій наказів та трудової книжки відмовилась, що вбачається з акту від 30.10.2014 року (а.с.84). Копії наказів були направлені ОСОБА_2 та отримані нею 27.11.2014 року ( а.с.85).

Відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Для звільнення працівника за порушення трудової дисципліни необхідно, щоб працівником було скоєно конкретний дисциплінарний проступок, тобто допущено невиконання або неналежне виконання трудових обов'язків, щоб це невиконання або неналежне виконання обов'язків було протиправним та винним, мало систематичний характер, за попередні порушення трудової дисципліни до працівника застосовувались заходи дисциплінарного і громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але це не дало позитивних наслідків, тому подальше залишення такого працівника на роботі суперечить інтересам виробництва.

Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови № 9 від 06.11. 1992 року роз'яснив, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясовувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п.п. 3, 4, 7, 8 ст. 40 та п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувались вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили чинності за давністю або не зняті достроково (ст. 151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовано до працівника за порушення трудової дисципліни відповідно до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минуло не більше одного року (п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11. 1992 p.).

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що дисциплінарне стягнення у вигляді догани, яка була оголошена ОСОБА_2 наказом від 22.10.2014 року не було знято, наказ про оголошення догани, станом на 07.09.2015 року (день ухвалення судом першої інстанції оскаржуємого рішення у цій справі) ОСОБА_2 не оскаржувала.

Забезпечення дітей харчуванням в дошкільному закладі здійснюється відповідно до Закону України «Про дошкільну освіту», стаття 35 якого передбачає, що натуральний набір продуктів для харчування дітей дошкільного віку визначається центральним органом виконавчої влади.

Батьки, або особи що їх замінюють, вносять плату за харчування дітей у державному та комунальному дошкільному навчальному закладі у розмірі, що становить не менше 60 відсотків ( у міській місцевості) від вартості харчування в день.

Програмою «Освіта», яка є додатком до рішення міської ради від 23.04.2014 року № 19, встановлено і введено з 01.04.2014 року в дію показники вартості харчування дітей у комунальних дошкільних навчальних закладах, виходячи з щоденної вартості меню, у розмірі: 9 грн. 28 коп. - ясла, 13 грн. 86 коп. - дитячий садочок. Встановлено, що батьки або особи, що їх замінюють, з 01.04.2014 року вносять плату у розмірі 50% від вартості харчування дитини в день: дитячий садочок - 8 грн. 79 коп.

Отже, оплату за харчування дітей у ДНЗ покладено як на державу, в особі міської ради- 50%, так і на батьків або осіб, що їх замінюють- 50%.

Діями ОСОБА_2, яка приховала їжу від дітей, яка не була відходами, що встановлено судом у судових засіданнях, порушено вимого діючого законодавства, право дітей групи № 9 ДНЗ № 269 «Сосенки» на задоволення їх потреб у повноцінному, раціональному, збалансованому та максимально різноманітному харчуванні дітей з дотриманням натурального набору продуктів, необхідне для їх нормального росту і розвитку, що є складовою частиною збереження і зміцнення здоровя дітей.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 не роздала дітям, які були присутні у групі (15 дітей) необхідних порцій страв та необхідної кількості і ваги, чим порушила вимоги Закону України «Про охорону дитинства», відповідно до якого кожна дитина має право на рівень життя, достойний для її фізичного, морального, культурного духовного і соціального розвитку.

Враховуючи наявність діючого попереднього стягнення у вигляді догани, яка була винесена ОСОБА_2 за неналежне виконання Правил внутрішнього трудового розпорядку, своїх посадових обовязків наказом від 22.10.2014 року та яка станом на 07.09.2015 року ОСОБА_2 не оскаржувалася і не знята, виявлення факту приховування ОСОБА_2 дитячих порцій їжі, а також незадовільного стану санітарних норм та правил у групі, чим порушено Правила внутрішнього трудового розпорядку, посадову інструкцію помічника вихователя, що носить систематичний характер, суд першої інстанції правильно вважав, що ОСОБА_2 було правомірно звільнено з роботи, а тому її позовні вимоги про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у повному обсязі задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену нею в її позові у цій справі, та яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

За змістом ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу або прокурора.

Суд першої інстанції правильно не відмовив ОСОБА_2 у задоволенні її позову, поданого суду поштою 18.03.2015 року (конверт а.с.6) через пропуск 1-місячного строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України, при зверненні до суду із вищезазначеним позовом з дня отримання нею трудової книжки, копії наказу про звільнення від 30.10.2014 року, про який остання дізналась саме в день її звільнення 30.10.2014 року, та копію якого отримала 27.11.2014 року поштою (а.с.85), на руки отримала трудову книжку 28.11.2014 року, а відмовив позивачеві за результатами розгляду цієї справи по саме суті після дослідження всіх наданих сторонами у цій справі доказів.

Оскільки, ОСОБА_2 є особою, яка не обізнана у галузі права, їй було невідоме про строк, передбачений ст. 233 КЗпП України.

Крім того, весь цей час з 30.10.2014 року по 18.03.2015 року ОСОБА_2 шукала правової допомоги та чекала відповідей на свої звернення, направлені на оскарження наказу відповідача про її звільнення до вищестоящого органу та прокуратури - Департаменту освіти і науки, молоді та спорту Запорізької міської ради (відповідь від 27.01.2015 року, копія а.с.23), виконавчого комітету Запорізької міської ради (відповідь за підписом міського голови від 02.02.2015 року, копія а.с.243), до прокуратури Хортицького району м. Запоріжжя (відповіді від 10.02.2015 року та від 17.02.2015 року, копії а.с. 244-245).

Таким чином, якщо рахувати 1-місячний строк з отримання ОСОБА_2 останньої відповіді прокуратури Хортицького району м. Запоріжжя від 17.02.2015 року, то ОСОБА_2 саме в 1-місячний строк поштою з дня отримання останньої звернулась 18.03.2015 року до суду із вищезазначеним позовом у цій справі.

Тому, суд першої інстанції правильно вважав, що ОСОБА_2 не пропустила строк, передбачений ст. 233 КЗпП України, та не вирішував питання про поновлення останнього позивачеві в оскаржуємому рішенні у цій справі.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Позивач просила суд не приймати у цій справі за належні, допустимі докази в обґрунтування письмових заперечень відповідача проти її позову (а.с.139-140), письмові пояснювальні вихователів ОСОБА_8, ОСОБА_9 (копії а.с. 65, 66), повара ОСОБА_10 ( а.с.67), медичної сестри ОСОБА_11 (а.с.68), кухаря ОСОБА_12 (а.с. 69), та покази свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, так як останні писали та говорили неправду.

Проте, встановлено, що у матеріалах цієї справи відсутнє клопотання позивача про допит вихователів ОСОБА_8, ОСОБА_9, повара ОСОБА_10, медичної сестри ОСОБА_11, кухаря ОСОБА_12 в суді у судовому засіданні у цій справі в якості свідків в порядку ст. 136 ЦПК України, тому останнє судом першої інстанції по суті не розглядалось.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав належну оцінку.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч. 1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 не надала суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

Покази свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 є належними доказами у цій справі, оскільки ці особи були допитані безпосередньо судом першої інстанції у судовому засіданні у цій справі та до допиту були попереджені судом першої інстанції про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та за завідомо неправдиві показання (а.с.162, 169, 202).

При цьому, колегія суддів апеляційного суду вважає за доцільне розяснити позивачеві, що в силу вимог ст. 361 ЦПК України рішення суду, яким закінчено розгляд справи по суті, що набрало законної сили, може бути переглянуто судом за нововиявленими обставинами, зокрема: у разі встановлення вироком суду, що набрав законної сили, завідомо неправдивих показань свідків.

На лікарняному позивач перебувала з 31.10.2014 року по 08.11.2014 року, тобто вже після звільнення 30.10.2014 року, про яке дізналась у день звільнення, а трудову книжку та копію наказу про звільнення отримала 27-28.11.2014 року. Оскільки, від отримання останніх у день звільнення 30.10.2014 року ОСОБА_2 відмовилась.

Згода профспілкового органу на звільнення ОСОБА_2 мала місце.

ОСОБА_2 під час своєї роботи у відповідача не скаржилась до вищестоящих органів чи прокуратури на будь-які дії відповідача чи його адміністрації щодо організації роботи цієї установи тощо. Докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Тому, викладення цих скарг лише зараз у позові та в апеляційній скарзі позивача у цій справі, які нічим (письмовими доказами тощо) не підтверджені, суд першої інстанції правильно оцінив критично та не прийняв до уваги.

В силу вимог ст. 68 Конституції України незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності ОСОБА_2

Як було правильно встановлено судом першої інстанції ОСОБА_2 не оскаржувала у суді накази відповідача про догану та переведення до іншої групи, з останніми погодилась, вони існували та були дійсними на час винесення відповідачем наказу про звільнення позивача.

Тому, при вищевикладених обставинах, судом першої інстанції було правильно, що позивач була звільнена відповідачем з дотриманням вимог закону та поновленню на роботі не підлягає.

У разі відмови судом першої інстанції у задоволенні первісних позовних вимог позивача про поновлення на роботі, похідні від них позовні вимоги позивача у цій справі - про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, також не підлягали задоволенню.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, що були досліджені судом першої інстанції під час ухвалення оскаржує мого рішення у цій справі, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Судом першої інстанції питання про розподіл судових витрат між сторонами у цій справі не вирішувалось оскаржуємим рішенням.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови апелянту позивачу ОСОБА_2 у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача судових витрат, понесених нею при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Разом із тим, встановлено, що ОСОБА_2 у цій справі при її апеляційному розгляді взагалі не було понесено судових витрат, оскільки остання була звільнена від сплати судового збору за подачу апеляційної скарги в силу вимог Закону України «Про судовий збір», правову допомогу їй надавав адвокат ОСОБА_4 Запорізького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1ОСОБА_16ОСОБА_17