АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

15 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Рейнарт І.М., Вербової І.М.

при секретарі: Кутц А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 18 травня 2015 року

в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_1 Посилаючись на порушення відповідачем умов укладеного між сторонами договору щодо сплати кредиту та процентів за користування ним, позивач просив стягнути з неї на користь банку заборгованість у розмірі 28 869,57 грн.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 18 травня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - 13 646.46 грн. заборгованості, - 13 372.18 грн. відсотків, 500 грн. штрафу (фіксована частина), 1350.93 штрафу (процентна складова) та 288.70 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового по суті заявлених вимог. Апелянт посилається на незаконність та необґрунтованість висновків суду, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, безпідставну відмову суду у застосуванні позовної давності за її заявою та упередженість до неї з боку судді.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала з підстав наведених в ній.

Представник Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином, про що свідчить зворотне поштове повідомлення долучене до справи.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом 22.02.2011 року між банком та відповідачкою був укладений Договір, відповідно до якого остання отримала кредит у сумі 15 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості.

Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та Тарифами банку, складають Договір, що підтверджується підписом відповідачки в договорі.

При укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України і укладений між ними договір є договором приєднання.

Згідно з Тарифами банку відсотки за користування кредитом нараховуються в розмірі, встановленому ними, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п.2.1.1.12.6 Умов та правил надання банківських послуг.

Відповідно до п.2.1.1.5.5 Умов відповідачка зобов'язалася погашати заборгованість за кредитом, та відсотками за його користування, за перевитрату платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, визначених договором.

Згідно з п.2.1.1.5.6 Умов у разі невиконання зобов'язань за договором на вимогу банку позичальник зобов'язаний повернути кредит та оплатити винагороду банку.

Пунктом 1.1.2.7 Умов власник картки зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту.

Позивач надав кредит у розмірі обумовленому договором, проте відповідач належним чином умови договору не виконує, у зв'язку з чим станом на 30.05.2014 року виникла заборгованість в розмірі 28 869, 57 грн., яка складається з: - 13 646, 46 грн. заборгованості по кредиту; - 13 372, 18 грн. заборгованості по процентах; - 500,00 гр. штрафу/фіксована частина/- 1 350, 93 гр. штрафу/процентна складова/, що погоджено сторонами у п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг.

Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що відповідачка у порушення умов договору не сплачувала належні платежі, тому з неї підлягає стягненню заборгованість по кредиту, відсоткам та штраф за порушення зобов'язання. Заява про застосування позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки позов заявлено у межах строку позовної давності.

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується.

Статтями 525, 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк згідно з вказівками закону та договору.

Відповідно до укладеного між сторонами договору та статей 1049, 1050 та 1054 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти.

З огляду на те, що відповідач не виконала свої зобов'язання за договором, суд підставно стягнув з неї заборгованість по кредиту, проценти за користування ним та передбачений договором штраф.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України)

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

В матеріалах справи наявна заява ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності, яка подана до винесення місцевим судом рішення, згідно вимог частини третьої статті 267 ЦК України.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Аналізуючи норми статей 261, 530, 631 ЦК України, слід дійти висновку про те, що в разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до закінчення строку виконання останнього зобов'язання має право заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими відсотками, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з відсотками) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись залежно від закінчення строку сплати кожного зі щомісячних платежів.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 6 листопада 2013 року (№ 6-116цс13), 19 березня 2014 року (№ 6-20цс14) та 18 червня 2014 року (№ 6-61цс14).

Судом встановлено і таке не оспорюється відповідачем, що останній платіж на погашення кредиту був здійснений ОСОБА_1 у липні 2012 року, а з даним позовом до суду позивач звернувся в серпні 2014 року, тобто до спливу позовної давності встановленої законом.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про безпідставне не застосування позовної давності не можуть бути прийняті до уваги.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 18 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді:

Справа № 760/16663/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8758/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Шереметьєва Л.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.