Справа № 196/1122/15-ц
№ провадження 2/196/535/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2015 року смт. Царичанка Дніпропетровської області

Царичанський районний суд Дніпропетровської області в складі головуючого - судді Бойка Ю.О., з участю секретаря судового засідання Бережної О.В., представників сторін ОСОБА_1 та ОСОБА_2, розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Царичанка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом Фермерського господарства "Дніпро" до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Фермерського господарства "Дніпро" про захист прав споживача та визнання недійсним договору позики грошових коштів №31/07-15 від 31.07.2015 року. Врахувавши складність справи, у зв'язку з чим відкладаючи, як виняток, складання повного рішення на строк не більше як п'ять днів з дня закінчення розгляду справи, забезпечивши проголошення вступної і резолютивної частини рішення згідно ст. 209 ч.3 ЦПК України,

ВСТАНОВИВ:

Фермерське господарство "Дніпро" звернулося в Царичанський районний суд Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_3, предмет якого склала вимога про стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача заборгованості за договором позики від 31.07.2015 року №31/07-15 у розмірі 4490 грн., п'яти відсотків річних від простроченої суми у розмірі 14,15 грн., неустойки (штрафу) в розмірі 8980 грн., а всього - 13454 гривень. Клопоталися про стягнення з ОСОБА_3 понесених позивачем судових витрат в розмірі 243,60 грн.

Як на підстави задоволення позовних вимог посилається на ст.ст. 15, 202, 203, 207, 208, 209, 525, 610, 612, 625, 1047, 1049, 1050 ЦК України.

У підтвердження своєї правової позиції посилається на такі документи: свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи ФГ "Дніпро" серії А00 №793245 (а.с.6), довідка АБ №014649 з ЄДРПОУ ФГ "Дніпро" (а.с.7), наказ №1 від 27.04.1993 року "Про призначення голови ФГ "Дніпро" (а.с.8), договір позики грошових коштів № 31/07-15 від 31 липня 2015 року (а.с.9-10), накладна №4134 на суму 4490 грн. (а.с.11), Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №41767166 (а.с.12), паспорт громадянина України та довідка про присвоєння ідентифікаційного номера на ім'я ОСОБА_3 (а.с.13-14), розрахунок боргу за договором позики (а.с.15), претензія щодо повернення грошових коштів ОСОБА_3 вих. №161 від 14.08.2015 року (а.с.16).

На обґрунтування заявлених вимог посилається на таке.

31 липня 2015 року між ФГ "Дніпро" та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів за №31/07-15, відповідно до п. 2.1 якого ФГ "Дніпро" передало у власність ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 4490 грн. "на строк дії Договору оренди земельної ділянки (паю) з ФГ "Дніпро", який відповідач зобов'язався укласти в 5-ти денний термін з дня укладення договору позики (п.4.1 Договору).

Однак, на переконання позивача, ОСОБА_3 не виконав взяті на себе за договором зобов'язання та не уклав у зазначений термін договір оренди земельної ділянки з ФГ "Дніпро" і в зазначений у договорі термін суму позики не повернув, ухиляється від виконання свого зобов'язання.

Так, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Стверджується, що договір відповідає вимогам, передбаченим ст. 203, 207, 208, 209, 1047 ЦК України, вчинений в обов'язковій для нього письмовій формі, спрямований на реальне настання правових наслідків, підписаний сторонами.

Письмова форма договору внаслідок його реального характеру підтверджує факт його укладення, умови договору і засвідчує отримання відповідачем грошових коштів.

Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики вважається укладеним з моменту передавання грошей.

Відповідно до п. 3.2 договору днем надання позики вважається дата передання грошових коштів відповідачу та списанням цих коштів з каси ФГ "Дніпро" (п. 3.2 Договору), тобто 31 липня 2015 року.

Позивач посилається на те, що відповідач, не повернувши позику (грошові кошти) на умовах, передбачених п.п. 4.1, 5.3 договору, не уклавши договір оренди земельної ділянки (паю) із ФГ "Дніпро" у п'ятиденний термін з моменту підписання договору позики грошових коштів та, уклавши додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки з іншим орендарем - ТОВ "Україна", порушив вимоги, передбачені ст. 1049 ЦК України, щодо повернення позики у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно п. 6.1 договору якщо борг (грошові кошти) не буде повернуто до визначеного договором терміну та у випадку невиконання зобов'язання позичальником про дострокове повернення грошових коштів, позикодавець має право пред'явити договір до стягнення.

Позивачем зазначається, що відповідно до положень ч. 4 ст. 202 та ч. 2 ст. 626 ЦК України договір позики є двостороннім правочином і одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обов'язки за договором, в тому числі повернення предмета позики, несе відповідач, а позивач набуває за договором тільки права.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (ст. 610 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зазначають, що не виконавши взяті на себе за договором зобов'язання по вчасному поверненню грошових коштів в розмірі 4490 грн., відповідач відповідно вимогам ч.1 ст. 612 ЦК України вважається боржником та відповідає за всі завдані таким простроченням збитки.

У п. 5.3 договору між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди про те, що у випадку невиконання п. 4.1 договору позичальником, а також у разі укладення позичальником договору оренди земельної ділянки з іншим орендарем (чи додаткової угоди до договору оренди з іншим орендарем) позичальник зобов'язаний достроково протягом 3-х днів з моменту неукладення договору оренди земельної ділянки (паю) площею 3,573 га з ФГ "Дніпро" або укладення договору з іншим орендарем (чи додаткової угоди до договору оренди з іншим орендарем), повернути позикодавцю всю суму грошових коштів, а також сплатити неустойку (штраф) у подвійному розмірі від суми грошової позики, а саме, в сумі 8980 грн. Тому вважають, що відповідач, крім основної суми боргу, повинен сплатити їм штраф в розмірі 8980 грн.

Відповідно до положень ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Крім того, позивач посилається на п. 5.5 договору, яким передбачено, що в разі прострочення повернення суми позики відповідач зобов'язаний сплатити суму позики, збільшену на розмір індексу інфляції за весь час прострочення.

Вважаючи, що зазначене положення договору відповідає вимогам ч.2 ст. 625 ЦК України, згідно яких відповідач прострочивши виконання грошового зобов'язання (тобто вчасно не повернув суму позики згідно договору), повинен сплатити за весь час прострочення суму боргу з урахуванням індексу інфляції, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, по розрахункам позивача станом на 25.08.2015 року до розміру заборгованості за договором позики входить: основна сума заборгованості без урахування індексу інфляції у розмірі 4490 грн., неустойка (штраф) у розмірі 8980 грн., п'ять відсотків річних від простроченої суми 14,15 грн., а всього - 13454 грн., яку вони і просять стягнути з відповідача.

ОСОБА_3 звернувся з зустрічним позовом до Фермерського господарства "Дніпро", предмет якого склала вимога про визнання недійсним договору позики грошових коштів №31/07-15 від 31.07.2015 року, укладений між Фермерським господарством "Дніпро" та ОСОБА_3, а судові витрати покласти на ФГ "Дніпро".

Ухвалою суду від 06.10.2015 року зустрічний позов ОСОБА_3 було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом Фермерського господарства "Дніпро" до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та об'єднано в одне провадження.

Як на підстави задоволення своїх позовних вимог відповідач ОСОБА_3 у поданій зустрічній позовній заяві посилається на ст. ст. 203, 215, 251, 252 ЦК України та ст.ст. 18, 19, 22 Закону України "Про захист прав споживача".

Як на докази відповідач посилається на такі документи: заява ОСОБА_3 про повернення земельної ділянки від 03.08.2015 року (а.с.29), відповідь ТОВ "Україна" на заяву ОСОБА_3 за вих. №1026 від 05.08.2015 року (а.с.30), Додаткова угода до Договору оренди земельної ділянки від 01.04.2010 року, зареєстрованого Царичанським відділом Дніпропетровської регіональної філії ДП "ЦДЗК" 25 серпня 2010 року за 461 (а.с.31-32).

На обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 посилається на таке.

Договір позики грошових коштів №31/07-15 від 31.07.2015 року, укладений між ФГ "Дніпро" та ОСОБА_3, було складено в одному примірнику, який залишився у володінні ФГ "Дніпро", внаслідок чого з детальним змістом умов цього договору він ознайомився лише після отримання надісланої йому від Царичанського районного суду копії позовної заяви ФГ "Дніпро", до якої було долучено копію вказаного договору. Перевіривши обґрунтованість пред'явлених до нього зі сторони ФГ "Дніпро" позовних вимог, ним було виявлено, що договір позики грошових коштів від 31.07.2015 року, на його переконання, є недійсним та порушує права позичальника з огляду на таке.

По-перше. Відповідно до п. 1.1 договору позики, предметом договору є передача позикодавцем у власність позичальника грошових коштів та матеріальних цінностей у розмірі, що обумовлений договором, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.

Пунктом 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 31.03.2006 № 5555 "Про можливість надання юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, фінансових послуг з надання коштів у позику та надання поручительств" встановлено, що "юридичні особи - суб'єкти господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, надають фінансові послуги з надання коштів у позику (крім на умовах фінансового кредиту) та поручительств відповідно до вимог цивільного законодавства та з урахуванням вимог законодавства України щодо запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом.

Таким чином, надання юридичною особою - суб'єктом господарювання, яка за своїм статусом не є фінансовою установою, коштів у позику є послугою.

ФГ "Дніпро" не є фінансовою установою, відповідно договір позики від 31.07.2015 за своїм змістом є договором надання йому послуги з надання коштів у позику.

Відносини між споживачами послуг і "надавачами" послуг різних форм власності, права споживачів та механізм їх захисту врегульовані нормами Закону України "Про захист прав споживачів", що вбачається з преамбули вказаного Закону.

Зі змісту ч. 1 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" вбачається, що виконавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача (ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів").

Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором (п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів")

У розумінні п. 19 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" поняття "продукція", у тому числі включає в себе надання послуг.

В той час, згідно з п. 5.3 договору позики, у разі невиконання п. 4.1 договору позичальником, а також у разі укладення позичальником договору оренди або додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки з іншим орендарем позичальник зобов'язаний достроково на протязі 3-х (трьох) днів з моменту неукладення договору з ФГ "Дніпро" або укладення договору з іншим орендарем, повернути позикодавцю всю суму грошових коштів, а також сплатити неустойку (штраф) у подвійному розмірі від суми грошової позики, а саме у сумі 8980 грн.

Відповідач ОСОБА_3 переконаний, що умови договору позики щодо встановлення відповідальності позичальника у вигляді неустойки (штрафу) у подвійному розмірі є несправедливими, оскільки такий розмір неустойки (штрафу) є непропорційно великим у порівнянні з розміром позики та понад як на 50 % перевищує розмір позики.

Відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

По-друге. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Так, ч. 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Пунктом 4.1 договору позики встановлено строк надання позики, та обумовлено, що позика позичальнику надається на строк дії договору оренди земельної ділянки (паю) з ФГ "Дніпро", який позичальник зобов'язується укласти з ФГ "Дніпро" в 5-ти денний термін з дня підписання цього договору.

Відповідно до ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст.252 ЦКУ).

Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 252 ЦКУ).

В цей же час, умови договору позики не містять конкретного строку надання позики, який би обчислювався роками, тижнями, днями або годинами. Так само не містять конкретного терміну надання позики, який би визначався календарною датою.

На момент укладення договору позики, договір оренди землі, на сплив строку дії якого міститься посилання, як на подію, яка має неминуче настати, не був укладений, можливий строк його дії сторонами договору позики не обумовлений.

Таким чином, зміст п. 4.1 не можна розцінити як такий що встановлює строк дії з посиланням на подію, яка має неминуче настати.

Відповідач ОСОБА_3 дійшов переконання, що умови п. 4.1 договору позики суперечать нормам ст.ст. 251, 252 ЦК України.

По-третє. Пунктом 5.3 договору позики встановлено відповідальність позичальника за невиконання п. 4.1 договору позичальником, а також за укладення позичальником договору оренди або додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки з іншим орендарем.

За змістом ст.ст. 1049, 1050 ЦК України встановлено, що за договором позики у позичальника виникає обов'язок повернути позику за порушення якого й настає відповідальність.

В цей же час, умови п.п. 4.1, 5.3 договору позики суперечить нормам ст.ст. 1049, 1050 ЦК України, оскільки встановлює обов'язки позичальника, що не випливають з договірних зобов'язань за договором позики.

Зокрема, умови договору позики щодо зобов'язання позичальника укласти з позикодавцем договір оренди земельної ділянки (паю), не укладати договір оренди земельної ділянки або додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки з іншими особами не стосуються цивільних прав та обов'язків, на встановлення яких спрямований договір позики, предметом якого є передача позикодавцем у власність позичальнику грошових коштів та матеріальних цінностей та обов'язок позичальника повернути позику.

По-четверте. За нормами ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Умови ж п.п. 4.1, 5.3 договору позики обмежують цивільні права позичальника на участь у договірних відносинах в сфері оренди землі.

В цей же час, відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦК України правочин, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов'язки є нікчемними.

По-п'яте. Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Так, пунктом 1.2 договору позики встановлено, що розмір позики становить 4490 грн., однак фактично позивач отримав від ФГ "Дніпро" один мішок борошна, один мішок цукру та грошові кошти у розмірі 500 грн.

Під час отримання товарів відповідачем підписувалась накладна, яка є первинним бухгалтерським документом, що підтверджує передачу товарів.

Відповідно ж до п. 3.4 "Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні", затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 № 637, видача готівки з каси проводиться за видатковими касовими ордерами або видатковими відомостями.

Враховуючи зазначене, а також те, що факт отримання позики у меншій кількості ніж встановлено договором підлягає доведенню, 25.09.2015 ОСОБА_4 звернувся до Дніпродзержинської об'єднаної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області з проханням провести відповідну перевірку ФГ "Дніпро".

Представник позивача ОСОБА_1 заявлені первісно позовні вимоги підтримав у повному обсязі, а проти вимог ОСОБА_3 за зустрічним позовом заперечував.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні проти первісних позовних вимог ФГ "Дніпро" заперечувала та просила відмовити в їх задоволенні, а позовні вимоги ОСОБА_3 за зустрічним позовом підтримала повністю.

Заперечуючи проти позову ФГ "Дніпро", представник ОСОБА_2 вказала на таке.

По-перше, строк повернення позики сторонами договору не був встановлений, так само як і відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позикодавець вимоги про повернення позиченого не пред'являв, а тому час повернення такої позики не настав.

По-друге, самої пропозиції від ФГ "Дніпро" про укладення договору оренди земельної ділянки не надходило до ОСОБА_3, а тому слід вважати, що умова, передбачена договором позики, не настала .

По-третє, оскільки ОСОБА_3 після підписання "договору позики" додаткових угод до договору оренди земельної ділянки з ТОВ "Україна" не укладав, то й жодних порушень зобов'язань не допускав, а тому сплачувати неустойку позивачеві немає жодних підстав.

Перевіривши справу, вивчивши надані сторонами документи, заслухавши пояснення та доводи представників сторін, з'ясувавши їх правову позицію, даючи оцінку доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову ФГ "Дніпро" та зустрічного позову ОСОБА_3 слід відмовити повністю.

Ухвалюючи рішення суд виходив з такого.

Відповідно до ч.1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно частини третьої цієї статті кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 213 ЦПК України суд повинен виконати всі вимоги цивільного судочинства та вирішити справу згідно із законом, а також ухвалити рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд вважає встановленими на підставі належних і допустимих доказів такі обставини, що мають значення для справи.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

31.07.2015 року між позивачем та відповідачем було підписано так званий "Договір позики грошових коштів №31/07-15", за яким згідно пункту 4.1 "позичальник" ОСОБА_3 зобов'язався укласти з "позикодавцем" ФГ "Дніпро" договір оренди земельної ділянки (паю), а за це згідно пункту 3.1 "позикодавець" надає "позику (грошові кошти та матеріальні цінності)" протягом 5 (п'яти) днів з моменту підписання "цього Договору". Згідно пункту 2.1 розмір "позики" становить 4490,00 грн. і надається згідно пункту 4.1 "на строк дії Договору оренди земельної ділянки (паю) з ФГ "Дніпро" (а.с.9).

З цього витікає, що під видом укладення договору позики мало місце досягнення домовленості про купівлю за 4490,00 гривень готівкою або в обмін на матеріальні цінності "позикодавцем" права на укладення з "позичальником" договору оренди земельної ділянки, яка є у розпорядженні останнього, і цей договір повинен бути укладений протягом п'яти днів з моменту підписання "Договору позики грошових коштів №31/07-15 ".

До такого висновку суд дійшов на підставі того, що згідно ст.ст. 1046-1053 ЦК України за договором позики інших зобов'язань позичальника, крім зобов'язання повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, такий договір не передбачає. Інакше, це вже не договір позики.

Із встановленого випливає, що до правових відносин, із яких виник спір, слід застосувати загальні положення про купівлю-продаж Цивільного кодексу України (Глава 54), а не положення, передбачені параграфом 1 "Позика" Глави 71 ЦК України.

Зокрема, згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини другої статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. При цьому, під майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги, як про те йдеться в статті 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні".

Судом звертається увага на те, що позивачем не пред'явлено вимоги про захист своїх порушених, оспорених чи невизнаних прав на підставі вказаних норм матеріального права із застосуванням наслідків удаваного правочину, передбачених ст. 235 ЦК України, в той час, як суд в силу статті 11 ЦК України позбавлений можливості вийти за межі заявлених фізичними чи юридичними особами вимог, оскільки позикових правових відносин між сторонами судом не виявлено.

За викладених обставин суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача суми заборгованості за договором позики заявлена безпідставно, у зв'язку з чим Фермерському господарству "Дніпро" слід відмовити в позові повністю.

Безпідставним також суд вважає і пред'явлення відповідачем ОСОБА_3 зустрічного позову. Відмовляючи в задоволенні вимог за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ФГ "Дніпро" про визнання недійсним договору позики грошових коштів № 31/17-15 від 31.07.2015 року, укладеного між Фермерським господарством "Дніпро" та ОСОБА_3, суд виходив з того, що визнання недійсним удаваного правочину законом не передбачено, оскільки в такому випадку правові відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили, як про те йдеться в статті 235 ЦК України.

На підставі статті 88 ЦПК України та у зв'язку з відмовою в задоволенні вимог за первісним та зустрічним позовами понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору не підлягають відшкодуванню.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 208-209, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Фермерському господарству "Дніпро" (і.к. за ) відмовити в позові повністю до ОСОБА_3 про стягнення з нього заборгованості за договором позики від 31.07.2015 року №31/07-15 у розмірі 4490 грн.; п'ять відсотків річних від простроченої суми у розмірі 14,15 грн., неустойки (штраф) у розмірі 8980 грн., а всього на суму - 13454 грн.

ОСОБА_3 відмовити в позові повністю до Фермерського господарства "Дніпро" (і.к. за ) про визнання недійсним договору позики грошових коштів №31/07-15 від 31.07.2015 року, укладеного між Фермерським господарством "Дніпро" та ОСОБА_3.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Царичанський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційна скарга не була подана. В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи судом апеляційної інстанції.

З повним рішенням можливо ознайомитися 21 жовтня 2015 року.

Суддя Царичанського районного суду

Дніпропетровської області ОСОБА_5