У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.11.2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Дергачової Н.В., при секретарі судового засідання Меркуловій Ю.П., у присутності позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, а також представника першого відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді заяву позивача про забезпечення позову, викладену у п. 2 позовної заяви за позовною заявою ОСОБА_1 до першого відповідача - ОСОБА_4 та другого відповідача ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Перша Ужгородська нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування квартири, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до першого відповідача - ОСОБА_4 та другого відповідача ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Перша Ужгородська нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування квартири.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 29.05.2015 року, ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 30.04.2015 року було скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Згідно протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями, справу було розподілено на суддю Дергачову Н.В.

У п. 2 позовної заяви позивачем було заявлене клопотання в порядку забезпечення позову накласти арешт (заборону відчуження) на квартиру АДРЕСА_1, оформлену на ОСОБА_5, так як невжиття таких заходів може призвести до порушення прав та охоронюваних інтересів ОСОБА_1, оскільки другий відповідач може здійснити відчуження квартири, що унеможливить виконання рішення суду та призведе до затягування розгляду справи в звязку із притягнення у якості відповідачів нових власників.

У судовому засіданні 21.07.2015 року представником позивача було заявлене клопотання про розгляд судом зазначеного клопотання, викладеного у позовній заяві по суті.

В обґрунтування зазначеного клопотання позивач також посилається на п. 20 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», яким встановлено, що з метою забезпечення знаходження майна у володінні відповідача на час судового розгляду позову про право на це майно суд за клопотанням позивача може вжити заходи забезпечення позову (статті 151, 152 ЦПК), наприклад накласти арешт на майно та вчинити інші дії.

Судом було зясовано думку представника першого відповідача щодо зазначеного клопотання, який заперечив проти його задоволення, оскільки вважає що відсутні ризики невиконання судового рішення у подальшому. Представником першого відповідача також було надано до суду письмове обґрунтування заперечення на заяву про забезпечення позову від 11.08.2015 року, за яким вона просить суд відмовити у задоволенні зазначеного клопотання, оскільки вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Від другого відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Від третьої особи до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши сторін та їх представників, розглянувши подану позивачем заяву та матеріали справи суд дійшов до наступних висновків.

Згідно ч. 1 ст. 153 ЦПК заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Як зазначено у п. 4 постанови пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

З відповідним позовом позивач звернувся до суду ще у жовтні 2014 року. До цього часу спірна квартира відчужена не була, позивачем суду не надано відповідних доказів про намір її відчужити.

Позивач не надано суду будь яких доказів, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Посилання позивача на п. 20 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» не приймаються судом до уваги, оскільки в ній визначене право суду накласти арешт, а не обовязок. Крім того, з матеріалів справи не вбачається безспірність заявлених позовних вимог, на цій стадії судового розгляду відповідачем вже заявлене клопотання про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, яке ще не розглянуте судом.

З урахуванням викладеного у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 151, 152, 153, 210, 293 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви позивача - ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала окремо від рішення суду оскарженню не підлягає.

Суддя Н.В. Дергачова