Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/546/15-ц
Провадження № 2/499/278/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"10" грудня 2015 р. смт. Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області у складі головуючого судді Кравчука О.О., учасника цивільного процесу секретаря судового засідання Кирилової С.Ф., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду позовну заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства «Дослідне господарство Богунівська еліта», за участю третьої особи ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до суду з позовною заявою до Державного підприємства «Дослідне господарство Богунівська еліта» (далі відповідач) в якій просила визнати договір купівлі-продажу, укладений в усній формі дійсним, та визнати за нею право власності на нерухоме майно.

При цьому позивач вказує, що у серпні 2006 року вона уклала з відповідачем в усній формі договір купівлі-продажу (далі договір), належного йому житлового будинку з господарськими будівлями 33 по вулиці Леніна в селі Богунове Іванівського району Одеської області (далі - будинок). Земельна ділянка на якій розташований будинок не приватизована, та належить до земель Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області, державний акт на земельну ділянку не виготовлявся, договір оренди не посвідчувався, прав третіх осіб та сервітутів щодо неї немає. Відповідач зобовязався звернутися до нотаріальної контори для оформлення договору купівлі-продажу у встановленому законом порядку. Однак до теперішнього часу відповідач свої зобовязання не виконав, зволікає щодо нотаріального посвідчення договору, незважаючи на те, що між ними, досягнуто згоди відносно всіх істотних умов договору, який за письмовою розпискою отримав кошти за будинок.

Ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 19 листопада 2015 року до участі у справі було залучено ОСОБА_2, в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог (далі третя особа).

В судовому засіданні позивач та її представник просили задовольнити позовну заяву.

Відповідач в судове засідання не зявився про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв та клопотань до суду не подавав, хоч а повідомлений був належним чином, про час, дату та місце судового розгляду справи.

Третя особа та його представник в судовому засіданні заперечували проти позовної заяви, так як зареєстрований та проживає в будинку, й має право на володіння квартирою в будинку.

Сторонам в ухвалі про прийняття справи до провадження від 17 червня 2015 року роз'яснено, що вони зобов'язані подати до суду усі наявні, належні та допустимі докази й надано строк для подання до суду доказів (а.с32-33).

Суд забезпечивши сторонам сприяння всебічному, повному з'ясуванню обставин справи вирішив справу на підставі наступних доказів наданих сторонами.

Відповідно до витягу з протоколу від 12 березня 2002 року позивачу було надано дозвіл на викуп будинку (а.с. 6).

Відповідно довідок виданих Коноплянською сільською радою Іванівського району Одеської області 25 березня 2015 року позивач проживає в квартирі 1 будинку без реєстрації (а.с. 7)

З виписки з погосподарської книги Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області в квартирі 2 будинку проживає третя особа (а.с. 8)

Відповідно до виписки з по господарської книги в квартирі АДРЕСА_1 ніхто не зареєстрований ( а.с. 9).

Згідно квитанцій позивач оплатила 12300 гривень відповідачу за житловий будинок по вулиці Леніна 33А, села Богунове Іванівського району Одеської області (а.с. 10).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що станом на 01 грудня 2015 року відомості про наявність у відповідача права власності на нерухоме майна відсутні (далі довідка).

Встановивши зазначені обставини і визначивши відповідно до них правовідносини, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права суд виходив з такого.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом ( ч.4 ст. 203 ЦК України, тут і далі посилання на норми у редакції, чинній на момент вчинення спірних правовідносин).

Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків ( ч.1, 2 ст. 205 ЦК України).

Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність ( ч.1 ст. 206 ЦК України).

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (ч.1 ст. 210 ЦК України).

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається ( ч. 2 ст. 220 ЦК України).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів ( ч.1 ст. 328 ЦК України)

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним (ч.3 ст. 334 ЦК України).

Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ч.1 ст. 392 ЦК України).

Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню чи державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення чи державної реєстрації, а при необхідності і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації з моменту державної реєстрації (ч. 3 ст. 640 ЦК України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч.1 ст. 657 ЦК України).

Застосовуючи зазначенні в рішенні нормативно-правові акти, беручи до уваги докази в їх сукупності та кожен окремо, відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд виходив з таких мотивів.

Виходячи з системного аналізу наведених в рішенні норм ЦК України суд констатує, що договір не є укладеним, так як крім усної домовленості з цього питання сторони повинні були здійснити дії щодо укладення договору у письмовій формі, який підлягавнотаріальному посвідченню і державній реєстрації.

Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому такий договір не є укладеним й не створюює прав та обов'язків для сторін.

Договір купівлі-продажу житлового будинку (або його частини) підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Слід врахувати, що права власності набуваються на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин.

До державної реєстрації права власності позивач, за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем.

Право власності на нерухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у особи.

Проте позивачем не надано доказів права розпорядження відповідачем будинком, а за довідкою у відповідача обєкти нерухомого майна відсутні, що не було спростовано сторонами.

Судом достовірно не встановлено особу повинну відповідати за позовом, а позивачем клопотання про залучення іншого відповідача в тому числі третьої особи заявлено не було.

Факт знаходження частини будинку у користуванні позивача сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння.

Позивачем не надано доказів ухиляння відповідача від нотаріального посвідчення договору.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України в постанові від 30 січня 2013 року по справі № 6-162цс12.

Вирішуючи справу керуючись процесуальними нормами суд виходив з такого.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.10 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних або юридичних осіб, в межах позовних вимог та на підставі поданих ними доказів (ч.1 ст.11 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із житлових, земельних сімейних, трудових відносин ( п.1 ч.1 ст. 15 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.58 ЦПК України).

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ч.1 ст.60 ЦПК України) .

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (ч.2 ст.60 ЦПК України).

Аналізуючи зібрані у справі докази, кожен окремо та всі в сукупності, матеріальні та процесуальні норми суд не знайшов підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 60, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Державного підприємства «Дослідне господарство Богунівська еліта» про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через Іванівський районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду апеляційної скарги.

СуддяОСОБА_3