АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7712/15 Справа № 208/763/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Романюк М.М.
09 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі :
головуючого Романюк М.М.
суддів Котушенко С.П., Красвітної Т.П.
при секретарі Порубай М.Л.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист права власності та визначення порядку користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у майні та визнання права власності на 1/3 частину квартири
В С Т А Н О В И Л А:
Позивачі звернулися до суду з зазначеним вище позовом 29 січня 2015 року. В обґрунтування заявлених вимог посилалися на те, що квартира 19 розташована у будинку 24 по вул.Москворецька у м.Дніпродзержинськ належить на праві приватної власності позивачам та відповідачу по справі.
Посилаючись на те, що відповідач своїми протиправними діями створює перепони для користування квартирою просять визначити порядок користування спірною квартирою наступним чином: виділити в користування ОСОБА_2, ОСОБА_3 кімнату 2 площею 17,4 кв. м, вбудовану шафу № 6 площею 1,1 кв. м.; виділити в користування відповідачу - разом з дружиною житлову кімнату № 7 площею 13,3 кв.м. та у спільному користуванні залишити: коридор № 1 площею 10,8 кв. м, кухню № 3 на площею 8,1 кв. м, вбиральню № 5 площею 1,3 кв. м, ванну кімнату № 4 площею 2,9 кв. м. Зобов'язати відповідача не чинити позивачам перешкод в користуванні, володінні та розпорядженні належними їм 2/3 частинами спірної квартири. Заборонити відповідачу перешкоджати позивачам у подальшому здійсненні права користування, володіння та розпоряджання належними їм 2/3 частинами зазначеної квартири. Також просять стягнути з відповідача судові витрати по справі.
Відповідач 07 квітні 2015 року звернувся до суду із зустрічним позовом посилаючись на те, що спірна квартира належала на праві сумісної власності ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 вересня 2013 року йому на праві власності належить 1/3 частини вказаної квартири.
Згідно договору купівлі-продажу від 14 серпня 2013 року ОСОБА_3 продав йому свою 1/3 долю вказаної квартири. Таким чином, на сьогоднішній день йому належить на праві власності 2/3 частки спірної квартири.
Згідно розписки від 05 вересня 2013 року відповідач ОСОБА_2 отримала від нього кошти в сумі 15 300 грн. за 1/3 частку спірної квартири. Вказану суму він сплатив ОСОБА_2, та остання запевнила його, що оформить на нього свою частку. Однак в подальшому ОСОБА_2 відмовила йому у переоформленні належної їй частки спірної квартири.
З урахуванням зазначеного просив припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 на 1/3 частину спірної квартири та визнати за ним право власності в цілому на вказану квартиру. Просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь судові витрати.
Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 червня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

В апеляційній скарзі позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених ними позовних вимог, у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підставах.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо визначення порядку користування та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що у звязку з тим, що ОСОБА_4 є власником 2/3 частин спірної квартири, а за 1/3 частини сплатив ОСОБА_2 грошову компенсацію наявні підстави для припинення права власності ОСОБА_2 на належну їй частину спірної квартири.

Відповідно до ст.ст.213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанцій в повній мірі не відповідає з наступних підстав.

Погоджуючись з висновком суду про необхідність відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3, судова колегія не може погодитись з зазначеними судом першої інстанції підставами.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1, згідно свідоцтва про право власності на житло від 09 вересня 1993 року, належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 вересня 2013 року ОСОБА_4 є спадкоємцем ОСОБА_5, померлого 31 січня 2013 року, спадщина якого складається з 1/3 частки квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили, визнано дійсним договір купівлі-продажу 1/3 частини спірної квартири укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частину квартири, яка належала ОСОБА_3

Згідно договору дарування нерухомого майна від 23 вересня 2014 року ОСОБА_6 передала у власність ОСОБА_2 1/3 частину зазначеної вище квартири.

Згідно ч.1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами 1, 3 статті 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Як розяснено у п.14 постанови №20 Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

З аналізу зазначених матеріально-правових норм можна дійти висновку, що визначення порядку користування майном, що є у власності двох і більше осіб, можливе за умови технічної можливості виділу тієї частки в користування, яка відповідає частці особи у праві власності.

Відповідно до технічного паспорту, квартира АДРЕСА_1, складається з двох кімнат загальною житловою площею 30,7 кв.м. (17,4 кв.м. та 13,3 кв.м.), кухні, вбиральні, ванної, коридору, балкону та вбудованої шафи.

Згідно довідки ТОВ "ІНФО-КОМ" в спірній квартири зареєстровані: ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_3

З урахуванням викладеного та приймаючи до уваги, що ОСОБА_6, яка зареєстрована в спірній квартирі та проживає в ній не залучена до участі у справі, а також що ОСОБА_4 належить на праві власності 2/3 частини спірної квартири, а ОСОБА_2 1/3 частина, з урахуванням відсутності технічної можливості визначити порядок користування квартирою з дотриманням прав кожного з співвласників на володіння, користування та розпорядження належною йому часткою, вимоги ОСОБА_2 щодо визначення порядку користування не підлягають задоволенню.

Виходячи з зазначеного, рішення суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягає зміні в частині обґрунтування відмови, відповідно з даним рішенням.

Що ж до висновків суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_4

Відповідно до ч.1 ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Згідно з ч.2 ст.365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

З системного аналізу вказаних норм вбачається, що визначальними умовами при припиненні права власності співвласника на частку в спільному майні є: відсутність істотної шкоди для особи завданої таким рішенням та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Оскільки загальна площа квартири становить 55,5 кв.м., а ОСОБА_2 володіє 1/3 її частиною, тобто значною часткою, приймаючи до уваги, що ОСОБА_4 не було виконано приписів ч.2 ст.365 ЦК України, відсутності доказів щодо вартості 1/3 частини квартири, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо задоволення позовних вимог останнього.

Твердження позивача за зустрічним позовом з приводу того, що він придбав у ОСОБА_2 її частку квартири, що підтверджується розпискою від 05 вересня 2013 року, а тому є законним власником всієї квартири, не може бути прийнятим до уваги, оскільки на час сплати грошей, остання не була співвласником спірної квартири, до того ж розписка не містить зазначення щодо придбання частини якої саме квартири вона була укладена.

З урахуванням викладеного вище, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 зміні з підстав обґрунтування відмови, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні його вимог.

Керуючись ст.ст.307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 червня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист права власності та визначення порядку користування житловим приміщенням змінити з підстав обґрунтування відмови, відповідно з даним рішенням.

Рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 червня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у майні та визнання права власності на 1/3 частину квартири скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у майні та визнання права власності на 1/3 частину квартири відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.М.Романюк

Судді: С.П.Котушенко

ОСОБА_7