АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2850/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 39 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

з участю представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_8 до Ладижинської сільської ради Уманського району Черкаської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, управління Держземагенства в Уманському районі, про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року ОСОБА_9 звернулася до Уманського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до Ладижинської сільської ради Уманського району Черкаської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, управління Держземагенства в Уманському районі, про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування.

В обґрунтування позову ОСОБА_9 вказувала, що 22 травня 1994 року померла її двоюрідна бабуся ОСОБА_10, після смерті якої спадщина відкрита не була, оскільки не було відомостей про майно, яке б їй належало. Єдиним спадкоємцем після її смерті був ОСОБА_11, батько позивачки, який помер 15 листопада 2003 року. В червні 2015 р. в управлінні Держземагенства в Уманському районі позивач дізналась, що на імя ОСОБА_10 обліковується та знаходиться Сертифікат на право на земельну ділянку (пай), серії ЧР № 0314397 від 14.05.1999 року, яка перебуває у колективній власності кооперативно-пайового підприємства «Лан» с. Ладижинка Уманського району Черкаської області.

Позивач вказує, що в свідоцтві про її народження відсутній запис про батька, але посилається на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 березня 2014 року, яке на її думку, підтверджує факт наявності родинних стосунків з ОСОБА_11

Мати позивачки, дружина ОСОБА_11, згідно свідоцтва про одруження І-СР № 417695 ОСОБА_12 померла 25 березня 2009 року.

Позивачка вказує, що після смерті двоюрідної бабусі ОСОБА_10 та смерті батька ОСОБА_11 вона є єдиною спадкоємицею. Крім того, вона в шестимісячний термін не звернулася до нотаріальної контори з заявою для прийняття спадщини, а Сертифікат на право на земельну ділянку (пай), серії ЧР № 0314397 від 14.05.1999 року, - не є правовстановлюючим документом.

Тому, ОСОБА_9 просила визнати за нею право на земельну частку (пай) в порядку спадкування згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай), серії ЧР № 0314397 від 14.05.1999 р., яке належало на день смерті ОСОБА_10, яка проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 липня 2015 року позов ОСОБА_8 задоволено повністю.

Визнано за ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, право на земельну частку (пай) розміром 4,61 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) в порядку спадкування після смерті ОСОБА_10, яка померла 22 травня 1994 року в селі Ладижинка Уманського району Черкаської області, згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай), серії ЧР № 0314397 від 14.05.1999 року, виданого на підставі рішення Уманської районної державної адміністрації від 09 січня 1997 року за № 5, яка перебуває у колективній власності кооперативно-пайового підприємства «Лан» с. Ладижинка Уманського району Черкаської області.

Не погоджуючись з даним рішенням 22 жовтня 2015 року ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу до Уманського міськрайонного суду Черкаської області.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_7А вказує на те, що ОСОБА_9 ввела суд в оману, повідомивши про те, що вона являється єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_10

Апелянт зазначає, що її батько - ОСОБА_13, який помер 01.12.1981 року, та ОСОБА_10, що померла 22.05.1994 року, були рідними братом і сестрою. Ще однією їхньою рідною сестрою є ОСОБА_14, в якої був син - ОСОБА_11 (батько позивача), який помер 15.11.2003 року. Таким чином, вона є ближчою за ступенем споріднення померлій ОСОБА_10 ніж ОСОБА_9 Крім того вона у визначеному законом порядку прийняла спадщину після смерті ОСОБА_10, подавши заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини - будинок , який заповіла їй ОСОБА_10

На думку апелянта, суд також не врахував, що на час смерті ОСОБА_10 та відкриття спадщини після її смерті діяв Цивільний Кодекс УРСР і помилково керувався нормами ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Також суд не звернув увагу на те, що позивач не ставила питання про поновлення їй строку для прийняття спадщини, який був нею пропущений.

Тому, вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, невмотивованим, ухваленим з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, ОСОБА_7 просила скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28.07.2015 року.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апелянта, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону дане судове рішення не відповідає, а посилання апелянта на вказані ним обставини дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення по даній справі, суд першої інстанції посилався на норми ЦК України, що набрав чинності з 01 січня 2004 року та виходячи з того, що позивач є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_15 і має право на вказане майно в порядку спадкування після смерті ОСОБА_10, яка померла 22.05.1994 року.

Проте з такими висновками суду колегія суддів погодитися не може.

У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року (абзац другий).

При цьому Пленум Верховного Суду України уточнив, що у разі, коли спадщина відкрилася до зазначеної дати, застосовується чинне на той час законодавство. Якщо ж спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК України, то спадкові відносини регулюються останнім , лише, якщо строк на прийняття спадщини не закінчився до 1 січня 2004 р. (абзац третій пункту 1 постанови).

ОСОБА_16 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року N 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» розяснено, що при розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати:

- місце відкриття спадщини;

- коло спадкоємців, які прийняли спадщину;

- законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилась до 01 січня 2004 року або ж спадкодавець проживав в іншій державі, спадкоємець є іноземним громадянином та проживає в іншій державі, а спадкове майно знаходиться на території України.

Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР (1963 року), застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР (1963 року) про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_9, посилаючись на те, що їй було не відомо про наявність спадкового майна, звернулася до суду з позовом про визнання права на спадщину у 2015 році, але дана спадщина відкрилася у 1994 році.

Тому до даних правовідносин належить застосовувати норми ЦК УРСР (1963 року), а не ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, як це було помилково здійснено судом першої інстанції.

Відповідно до норм ст. 525 ЦК УРСР (1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Згідно ст. 526 ЦК УРСР (1963 року) місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР (1963 року) було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР (1963 року) не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави.

Як вбачається з ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску. У разі продовження зазначеного строку суд одночасно вирішує питання про визнання за позивачем права на належне йому майно, що збереглося в натурі, або на грошові суми, коли воно реалізоване. Така практика узгоджується із роз'ясненнями, що містяться в пунктах 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року N 4 "Про практику розгляду судами України справ про спадкування".

Ст. 550 ЦК УРСР (1963 року) передбачає, що строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину.

У цих випадках, якщо спадкове майно було прийняте іншими спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцеві, що пропустив зазначений строк, передається лише те з належного йому майна, яке збереглося в натурі, а також кошти, виручені від реалізації решти належного йому майна.

Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім'єю), невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

Ст. 534 ЦК УРСР (1963 року) передбачає, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

Ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

З досліджених колегією суддів матеріалів справи, а також доказів , які були надані ОСОБА_7, вбачається, що за життя ОСОБА_10 склала заповіт від 5 грудня 1991 року на її імя /а.с. 47/.

Після смерті ОСОБА_10 вона (ОСОБА_17А.) звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та підтвердила своє спільне проживання з ОСОБА_10 до та на час смерті останньої, надавши акт від 09 вересня 2015 року, посвідчений секретарем Ладижинської сільської ради у присутності жителів даного села, про те, що ОСОБА_7 доглядала за ОСОБА_10, яка померла 22.05.1994 року, та здійснила поховання за власний кошт. /а.с. 46/. Чим підтвердила факт прийняття нею спадщини після смерті ОСОБА_10 .

Крім того ОСОБА_17 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 15 липня 1994 року, згідно якого успадкувала житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в селі Ладижинка, Уманського району, Черкаської області по провулку першотравневий, 8 /а.с. 48/.

Тому належним відповідачем по даній справі є ОСОБА_17, як особа, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_10 .

Але суд цю обставину залишив поза увагою, спадкової справи, що була заведена після смерті ОСОБА_10 не витребував, а позивач на стадії розгляду справи судом першої інстанції клопотання про залучення в якості належного відповідача ОСОБА_17,- не заявляла.

Крім того позивач, не надала належних доказів, що підтверджували б її право на спадщину після померлої ОСОБА_10 та доказів про прийняття нею спадщини, шляхом звернення з заявою до нотаріальної контори чи фактичного прийняття спадщини. А навпаки у позовній заяві вказала, що в свідоцтві про її народження відсутній запис про батька ОСОБА_11, який і є спадкоємцем після смерті ОСОБА_10 та в шестимісячний термін не звернулася до нотаріальної контори з заявою для прийняття спадщини.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції не було встановлено всіх обставин справи, суд прийшов до передчасного висновку, що позивач є єдиним можливим спадкоємцем та не притягнув ОСОБА_7 як належного відповідача по даній справі, а також судом не було враховано ту обставину, що ОСОБА_9 не надала належних доказів її права на спадкування та про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_10, що призвело до ухвалення помилкового рішення з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права.

Згідно ч.2 ст.33 ЦПК України після заміни відповідача або залучення до участі у справі співвідповідача справа за клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розглядається спочатку.

Відповідно до ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право:

1) постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін;

2) скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду.

Таким чином заміна неналежного відповідача або притягнення другого відповідача (співвідповідача) допускається лише на стадії розгляду справи судом першої інстанції до постановлення рішення суду і виключно за клопотанням позивача, оскільки з урахуванням принципу диспозитивності суд не має права притягати належного відповідача як співвідповідача з власної ініціативи.

А на стадії апеляційного перегляду судового рішення усунути зазначене порушення прав вказаних осіб неможливо .

Згідно ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Тому враховуючи, що суд першої інстанції, при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, невірно оцінив надані сторонами докази, допустив неповноту розгляду справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, розглянув позов не притягнувши належного відповідача та невірно застосував норми матеріального права, - рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_8 до Ладижинської сільської ради Уманського району Черкаської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, управління Держземагенства в Уманському районі, про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, належить скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_8 до Ладижинської сільської ради Уманського району Черкаської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, управління Держземагенства в Уманському районі, відмовити.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 липня 2015 року задовольнити.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_8 до Ладижинської сільської ради Уманського району Черкаської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, управління Держземагенства в Уманському районі, про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_8 до Ладижинської сільської ради Уманського району Черкаської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, управління Держземагенства в Уманському районі, про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :