ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/1740/15-ц
Провадження № 2/362/1384/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

25 серпня 2015 року Васильківський міськрайонний суд Київської області

в складі: головуючого судді Орди О.О.,

при секретарі Хоменко О. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1М звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2П про виселення з житлового будинку № 6 по вулиці Дніпрельстан в м. Василькові Київської області без надання іншого житлового приміщення.

Свої вимоги позивачі обґрунтовують тим, що їй на праві власності належить житловий будинок № 6 по вулиці Дніпрельстан в м. Василькові, Київської області, який є її особистою приватною власністю. З відповідачем по справі перебувала в шлюбі з 1983 року, даний шлюб було розірвано 27.06.2014 року. Під час розлучення відповідач поселився в спірному будинку та хоч і не являється членом сімї відмовляється добровільно виселитися з спірного будинку. Окрім того відповідач систематично руйнує та псує будинок, оскільки веде аморальний спосіб життя чим чинить позивачу перешкоди в користуванні та розпорядженні. Вона неодноразово зверталась до відповідача з вимогою про виселення добровільно, але відповідач ігнорує будь-які звернення та постійно погрожує позивачу фізичною розправою чим змусив її звернутися до правоохоронних органів, що підтверджується висновком по матеріалам перевірки від 10.03.2015 року. Також зазначила що договору найму між позивачем та відповідачем не укладався а отже жодних підстав для проживання в спірному будинку у нього не має. Крім того відповідач є власником 1/4 частини частини квартири № 16 по вулиці Коцюбинського в м. Василькові де він зареєстрований а отже він має власне житло для проживання. Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1М просила виселити відповідача зі спірного житлового будинку без надання іншого житлового приміщення.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просив задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.

Відповідач в судове засідання не зявився, належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не відомі.

Згідно ст. 224 ЦПК України, суд, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За згодою позивача суд ухвалив про заочний розгляд справи, на підставі наявних доказів.

Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи суд прийшов до наступного висновку.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність, взяти в оренду.

Судом встановлено, що 12.03.1983 р. між ОСОБА_1М та ОСОБА_2П було зареєстровано шлюб (а.с. 7).

Відповідно до рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27.06.2014 р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 11).

Позивач ОСОБА_1М є власником житлового будинку № 6 по вулиці Дніпрельстан в м. Василькові Київської області, що підтверджується рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16.10.2001 року (а.с. 8).

Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені статтею 157 ЖК Української РСР та частиною першої статті 116 ЖК Української РСР.

Виселення згідно із частиною першої статті 116 ЖК Української РСР може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились без результатами, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члені сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і при домової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Що стосується виселення колишніх членів сім'ї власника, то відповідно до ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України власне факт припинення сімейних відносин з власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник квартири має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України. Передбачені ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, частин 1, 2 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені ст.ст. 156, 157 ЖК України. (Такий висновок зроблений Верховним Судом України у справі № 6-24089св06 (ухвала від 31 січня 2007 року Подібне див. у справі № 6-20552св07 (рішення від 28 травня 2008 року).

Приписами ч. 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивач на підтвердження своїх позовних вимог надала копію висновку по матеріалам перевірки від 10.03.2015 року (а.с.10), з якої вбачається, що 06.03.2015 року позивач ОСОБА_1М звернулася до чергової частини Васильківського МВ (з обслуговування м. Василькова та Васильківського району) ГУ МВС України в Київській області з заявою про те що її колишній чоловік ОСОБА_2П не впускає її до житлового будинку № 6 по вулиці Дніпрельстан в м. Василькові та погрожує фізичною розправою.

Під час розгляду справи позивач н всупереч вимог ст. 60 ЦПК Українин не надала доказів, що відповідач чинить перешкоди у користуванні спірним житловим будинком. Посилання позивача на акт від 10.03.2015 р., як доказ чинення перешкод відповідачем, суд оцінює критично, оскільки даний документ підтверджує лише перебування в будинку ОСОБА_2. Крім того як вбачається з зазначеної постанови не було встановлено грубого порушення громадського порядку в ході конфлікту, а отже що позивачем також не доведено порушень правил співжиття, а з висновку по матеріалам перевірки не вбачається факту порушення громадського порядку та правил співжиття з боку відповідача.

Будь-яких доказів того що відповідач притягався до адміністративної чи кримінальної відповідальності суду не надано, до відповідача заходи громадського впливу не застосовувались. А документи з правоохоронних органів, на які посилаються позивач не підтверджують порушення правил співжиття.

Посилаючись на ст. 116 ЖК України як на підставу своїх позовних вимог, належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_2П систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, що робить неможливим проживання з ним в одній квартирі, ОСОБА_1М суду не надала у передбаченому ст.ст.10,60 ЦПК України порядку.

Посилання позивача на те, що вона є власником квартири, а отже, має охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном, саме по собі не може бути підставою для виселення відповідача, який там проживає, оскільки його право користування жилим приміщенням врегульоване житловим законодавством, за яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у користуванні ним інакше як із підстав і в порядку, передбачених законом, що передбачено ч. 3 ст. 9 ЖК.

Таким чином, факт розірвання шлюбу сам по собі не може бути підставою для виселення відповідача, оскільки припинення шлюбних відносин не тягне за собою позбавлення права на проживання особи, яка не є співвласником житлового приміщення.

Щодо посилання позивача на відсутність договору найму житлового приміщення всупереч вимогам ст. 58 ЖК України то судом встановлено наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖКУ, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Отже, у разі припинення сімейних відносин з власником колишні члени його сім'ї не позбавляються права користування житловим приміщенням. Вибуття певної особи зі складу сім'ї власника житла із збереженням за нею права на користування житлом і появою обов'язку сплачувати зазначені платежі не перетворює її на наймача житла, адже відносини найму ґрунтуються на договорі, а права колишніх членів сім'ї - на законі. Зміст ч. 1 ст. 402 ЦК дає підстави стверджувати, що в даному випадку має місце сервітут, встановлений в силу закону.

При цьому позивачем не надано належних доказів підтвердження самовільного вселення відповідача до спірного житлового будинку.

Крім того норма ст. 391 ЦК України не є самостійною підставою для виселення особи з належного власнику будинку (квартири), ураховуючи, що правовідносини щодо користування жилим приміщенням регулюються нормами Житлового кодексу України та відповідними нормами Цивільного Кодексу України.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже доказів того, що відповідач використовував житло не за призначенням, чи не ремонтував його або не утримував його та прибудинкову територію у належному стані, чи систематичним порушенням правил соціального співжиття робив неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, позивач суду не надав, як не надав і доказів на підтвердження самовільного зайняття ним житлового приміщення.

З урахуванням наведених норм та встановлених обставин суд вважає, що позивач не довів наявності передбачених законом підстав для виселення відповідача з належного їй житлового будинку, а тому прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 58, 60, 208-209, 212-215, 223, 256-259, 294-296 ЦПК України, суд, -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Позивачем рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Васильківський міськрайонний суд Київської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.О. Орда