АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/5373/15 Головуючий І інстанції -
Категорія: договірні Доповідач Костенко Т.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Костенко Т.М.

суддів: Міненкової Н.О., Гальянової І.Г.

за участі секретаря Герасимової К.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою директора ТОВ «Авангард-Транс» ОСОБА_2 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 березня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авангард-Транс» про стягнення заборгованості за договором підряду,-

в с т а н о в и л а

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 25.09.2013 уклав з «АВАНГАРД-ТРАНС» договір, за яким взяв на себе зобовязання на особистому транспортному засобі «КАМАЗ 55102», р.н. НОМЕР_1, причіп р.н. 6569 XI, виконувати перевезення вантажів, а відповідач зобовязався створити необхідні умови для праці та сплачувати йому грошову винагороду. Даний договір не містить головних ознак трудового, а отже є договором підряду, за умовами якого відповідач зобовязався оплачувати виконану позивачем роботу на підставі товаротранспортних накладних, за погодженою ціною, яка розраховується шляхом помноження чистої ваги перевезеного товару на відстань у кілометрах, яку подолав позивач при перевезенні, після чого ця сума помножається на обумовлену вартість тонно-кілометру. Згідно товаротранспортних накладних позивач здійснював перевезення вантажів за умовами договору у період з 25.09.2013 по 22.10.2013, однак відповідач не розрахувався з ним, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 64182,56 грн.

Позивач просив визнати укладений 25.09.2013 трудовий договір договором підряду та стягнути з відповідача заборгованість за вказаним договором в сумі 64182,56 грн. і судові витрати.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 березня 2015 року позовні вимоги були задоволені, вирішене питання щодо розподілу судових витрат.

Директор ТОВ «Авангард-Транс» ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на зазначене рішення суду першої інстанції, та зазначив, що таке рішення вважає незаконним та необґрунтованим, належним чином не вмотивованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційні вимоги обґрунтовані тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не було зясовано такі обставини, які належать до предмету доказування в даній справі: в якій саме організаційно-правовій формі підприємницької діяльності ОСОБА_3 здійснював свою господарську діяльність; чи зареєстрований позивач як фізична особа-підприємець; чи має він згідно із законом право на здійснення діяльності з надання послуг по перевезенням вантажу; чи були у ОСОБА_3 у період з 25.09.2013 до 22.10.2013 року відповідні ліцензійні та дозвільні документи, які б посвідчували його право надавати послуги з перевезення вантажів.

На думку апелянта, визнання питання щодо організаційно-правової форми діяльності позивача має значення для визначення підвідомчості даної цивільної справи, оскільки Московським районним судом не було встановлено, підсудна ця справа місцевому або господарському суду.

Крім того, відповідач вважає помилковим висновок районного суду щодо застосування до спірних правовідносин положень ст.ст. 837, 843, 846, 853 ЦК України, оскільки правовідносини за договором перевезення регулюються главою 64 ЦК України, ст. 306 ГК України.

Серед апеляційних доводів також зазначено, що судом безпідставно не було застосовано строки позовної давності.

Також апеляційна скарга містить посилання на те, що судом першої інстанції не було зясовано, чи відповідала підприємницька діяльність ОСОБА_3 по взаємовідносинам з ТОВ «Авангард-Транс» вимогам чинного законодавства.

Враховуючи викладене, директор ТОВ «Авангард-Транс» ОСОБА_2Є просить скасувати заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 березня 2015 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В судове засідання суду апеляційної інстанції представник ТОВ «Авангард-Транс» а особисто директор підприємства ОСОБА_2, який неодноразово повідомлявся про час та місце розгляду справи, повторно не явились. Справа розглядається за відсутністю представника сторони відповідача з урахуванням положень ч.2 ст.305 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України - у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін з підстав, передбачених ст. 308 ЦПК України.

Так, судом встановлено, підтверджено наявними у справі доказами та не заперечується сторонами, що 25.09.2013 між ТОВ «Авангард-Транс» і позивачем укладено договір, за яким останній взяв на себе зобовязання особистими діями та силами, за допомогою особистого транспорту виконувати перевозки вантажів, а відповідач зобов'язався створювати необхідні умови для праці та сплачувати позивачу грошову винагороду.

Згідно п. 3.1 вказаного договору за виконаний обсяг робіт по перевезенню вантажів товариство розраховується з водієм на підставі товаротранспортних накладних. Розрахунки здійснюються у національній валюті України. Пунктом 3.2 договору передбачено, що розрахунки здійснюються по мірі надходження засобів на розрахунковий рахунок ТОВ «Авангард-Транс» від підприємства по роботі з сільгосппродукцією. Строк дії договору, згідно п. 4.1, настає з дати його підписання та діє до виконання сторонами усіх зобовязань по ньому.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, районний суд виходив із того, що вищезазначений договір не є трудовим, а за своєю суттю є договором цивільно-правового характеру, а саме договором підряду, а оскільки позивачем роботи виконано в повному обсязі, то й вимоги про оплату цієї роботи також підлягають задоволенню.

Судова колегія погоджується із таким висновком районного суду, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантуються заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

Цивільно-правовий договір - це угода між організацією (підприємством, установою тощо) і громадянином на виконання останнім певної роботи (а саме: договір підряду, договір доручення тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

За договором підряду, укладеним між власником і громадянином, останній зобов'язується за винагороду виконувати для підприємства індивідуально визначену роботу.

При цьому за підрядним договором оплачується не процес праці, а її результати, котрі визначають після закінчення роботи і оформляють актами здавання-приймання виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких провадиться їх оплата. Договором також може бути передбачено попередню або поетапну оплату. У трудовій книжці не робиться запис про виконання роботи за цивільно-правовими договорами. Водночас відповідно до п. "а" ч. 3 ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків зараховується до стажу роботи, що дає право на трудову пенсію.

Отже, основною ознакою, яка відрізняє трудові відносини від підрядних, є те, що трудове законодавство регулює процес трудової діяльності, її організації, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Підрядник, на відміну від працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує і виконує свою роботу на власний ризик.

Матеріали справи свідчать про те, що між ТОВ «Авангард-Транс» та громадянином (фізичною особою) ОСОБА_3 укладено договір щодо перевезення вантажів ОСОБА_3 власними силами та за допомогою власного транспортного засобу. Оплата виконаної роботи, за умовами договору, відбувається відповідно розрахункам на підставі товарно-транспортних накладних в національній валюті по мірі надходження коштів на рахунок відповідача від підприємств по роботі з сільгосппродукцією (п.п.3.1, 3.2).

Апеляційні доводи про те, що районним судом не встановлено, діяв ОСОБА_3 як ФОП чи фізична особа, чи має він відповідну реєстрацію як ФОП, чи мав він ліцензію на виконання робіт як ФОП, судова колегія вважає безпідставними, оскільки такі обставини є очевидними. ОСОБА_3 укладав договір як фізична особа на виконання певних робіт на власному транспортному засобі та власними силами. При цьому в договорі він ідентифікувався саме як фізична особа, із зазначенням серії та номеру паспорта, місця проживання, марки та номеру транспортного засобу.

Необхідності в додатковому зясуванні таких обставин у районного суду не було.

Натомість, відповідач жодного разу до судів першої та апеляційної інстанцій не явився.

Сприяючи повному та всебічному розгляду справи на виконання ч.4 ст.10 ЦПК України, судовою колегією неодноразово викликався директор ТОВ «Авангард-Транс» ОСОБА_2 в судові засідання для надання особистих пояснень, підтвердження чому міститься в матеріалах справи. Проте, такі виклики відповідачем були проігноровані, тому судова колегія при вирішенні спору спирається виключно на наявні у справі матеріали.

Виходячи із положень статей 10, 60 ЦПК України, які регламентують, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, судова колегія зважає на таке.

Заперечуючи проти позову в районному суді та оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач не довів, що при укладенні з ОСОБА_3 «трудового договору», останній був прийнятий на роботу за конкретною кваліфікацією, професією, посадою; що йому роз'яснювались його прав і обов'язки та він інформувався під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору.

Крім того, відповідач не подав доказів того, що за трудовим договором ОСОБА_3 мав би виконувати вимоги внутрішнього трудового розпорядку, встановлені адміністрацією підприємства, де він працює, дотримуватися трудової дисципліни (ст. ст. 139-152 КЗпПУкраїни), а на роботодавця покладається низка обов'язків щодо працівника, які підлягають виконанню незалежно від змісту трудового договору.

Разом із тим, умови договору, що є предметом спору у даній справі, свідчать про те, що одна сторона (водій, а фактично підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (товариства, а фактично замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу (ст. 837 ЦК України). При цьому у цивільно-правових відносинах діє принцип свободи договору, тобто сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 327 ЦК України).

Відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами, тобто нормами КЗпПУкраїни та інших актів трудового законодавства, що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг (підрядника) у цивільно-правових відносинах визначається сторонами у договорі або чиним законодавством України, зокрема нормами ЦК України.

З наведеного вбачається, що висновок районного суду в частині визнання договору, укладеного 25 вересня 2013 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Авангард-Транс», договором цивільно-правового характеру, а саме договором підряду, є законним, обґрунтованим та таким, що узгоджується із обставинами справи та нормами цивільного права.

Погоджується судова колегія також і з висновком суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача коштів в якості оплати за договором підряду, оскільки доказам по справі в цій частині дана обєктивна оцінка і зроблений вірний висновок.

Крім того, за змістом пункту 3 вказаного договору за виконаний обсяг робіт по перевезенню вантажів товариство розраховується з водієм на підставі товаротранспортних накладних. Розрахунки здійснюються у національній валютіУкраїни по мірінадходження засобів на розрахунковий рахунок ТОВ «Авангард-Транс» від підприємства по роботі з сільгосппродукцією.

Зважаючи на принцип змагальності у цивільному праві, закріплений ч.1 ст.10 ЦПК України, судова колегія вважає, що відповідачем не спростовано розрахунок, наданий позивачем за виконані ним роботи, а також не доведено відсутність надходження грошових коштів на рахунок від підприємств сільгоспвиробників. Відповідачем також не доведено, що робота позивача не прийнята чи якість виконаної роботи не відповідає домовленості між сторонами,

У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК України суд першої інстанції розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Апеляційні доводи, викладені в скарзі директора ТОВ «Авангард-Транс» не спростовують обставин, що беззаперечно встановлені районним судом, а відтак, судова колегія вважає, що підстави для скасування чи зміни ухваленого у справі рішення відсутні.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскільки судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство повязує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни судового рішення, що оскаржується, і висновків суду не спростовує, в їх задоволенні належить відмовити з підстав, передбачених ст.308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 308, 313-315, 319, 218 ЦПК України, колегія суддів,-

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу директора ТОВ «Авангард-Транс» ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Т.М. Костенко

Судді: Н.О. Міненкова

ОСОБА_4