Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 грудня 2015 року Бабушкінський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Яковлева Д.О.

при секретарі Лопаті Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з цивільним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22.09.2003 з відповідача ОСОБА_2 було стягнуто на його користь в рахунок відшкодування матеріальних витрат у розмірі 10859грн.58коп., витрат з надання юридичних послуг у розмірі 542грн.98коп., в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000грн., а всього 12402грн.56коп. Вказане рішення набрало чинності 23.10.2003. Одразу після отримання виконавчого листа він предявив його до виконання в Бабушкінський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського МУЮ в Дніпропетровській області, де вказаний виконавчий лист перебував багато років. Судове рішення відповідачем виконано частково, в рахунок свого зобовязання ОСОБА_2 перерахував на його користь 423грн. Заборгованість на теперішній час складає 11979грн.56коп. У звязку з несплатою заборгованості, посилаючись на норми ст.ст.509, 625 ЦК України, позивач, з урахуванням уточнень, просив стягнути з відповідача на його користь суму грошових коштів з урахуванням індексу інфляції, 3% річних у розмірі 24370грн.31коп. та судовий збір у розмірі 614грн.74коп.

В судовому засіданні позивач уточнені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволені, посилаючись на недоведеність позивних вимог, через не вірне тлумачення норми ст.625 ЦК України, невірного розрахунку індексу інфляції та 3% річних. Крім того вважав, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що рішенням судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.09.2003, яке набрало законної сили 23.10.2003, позов ОСОБА_1 було задоволено частково, було стягнуто зі ОСОБА_2 на користь позивача 12402 грн. 56 коп. (а.с.42-44).

Судове рішення відповідачем виконано частково та станом на момент звернення до суду заборгованість ОСОБА_2 перед позивачем складає 11979 грн. 56 коп.

Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Стаття 11 ЦК України передбачає виникнення цивільних прав з рішення суду.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Виходячи з положень ст.625 ЦК України наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу й три проценти річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання.

Як зазначено в правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові №6-113цс14 від 01 жовтня 2014 року, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для судів, будь-яке зобовязання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобовязанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню ч.2 ст.625 ЦК України.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі викладеного суд приходить до висновку про правомірність вимог позивача, щодо стягнення розміру індексу інфляції та 3% річних за період невиконання рішення суду та відповідність розрахунків, наданих у якості додатків до уточненої позовної заяви від 01.12.2015 вх.№49659 та наведених в них даних щодо індексів інфляції за період прострочення офіційним даним Міністерства фінансів України.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню інфляційні нарахування у сумі 20053,73грн. та 3% річних у розмірі 4316,58грн., що разом становить 24370,31грн.

Що стосується посилань відповідача на застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, суд вважає їх необґрунтованими, оскільки у даному випадку норма ст.256 ЦК України не підлягає застосуванню виходячи з того, що право позивача на відшкодування було захищено судом у рішенні, з якого виникло зобовязання по сплаті боргу.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд відповідно до норми ст.88 ЦПК України та враховуючи, відсутність клопотання позивача про повернення суми судового збору у звязку зі зменшенням розміру позовних вимог, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові збір у розмірі 243грн.70коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 інфляційні нарахування у сумі 20053,73грн. та 3% річних у розмірі 4316,58грн., що разом становить 24370,31грн (двадцять чотири тисячі триста сімдесят) гривень 31 копійки.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 70 копійки.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Бабушкінський районний суд м.Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.О. Яковлев