Провадження № 2/520/4893/15
Рішення

іменем України

21 грудня 2015 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого-судді Прохорова П.А.

при секретарі Цвігун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання розірвання шлюбу фіктивним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2, в якій, з урахуванням уточнень, просить суд визнати фіктивним розірвання шлюбу між ним ОСОБА_1 та відповідачкою - ОСОБА_2, яке було зареєстровано 13.03.2015року, актовий запис №61.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що 27.02.1993року між ним та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено шлюб.

Позивач зазначає, що з моменту укладення шлюбу і до тетепрішнього часу вони з відповідачкою проживають разом, мають спільний бюджет, ведуть сумісне господарство, та від шлюбу мають повнолітню доньку - ОСОБА_3, 21.01.1994року народження.

На початку 2015року, як вказує позивач, вони вирішили придбати житло для дочки, а оскільки їм не вистачало грошей для купівлі квартири, вони мали намір звернутися до банківської установи для отримання кредиту.

Позивач вказує, що під час консультації з представником банку його та відповідачку було попереджено, що наявність в складі сімї непрацюючого пенсіонера з мінімальним розміром пенсії може негативно вплинути на рішення щодо надання кредиту, у звязку з чим, вони вирішили розірвати шлюб, розраховуючи на те, що його дружина як працездатна особа, в складі сімї якої немає пенсіонера, зможе отримати кредитні кошти, для чого вони подали до органу державної реєстрації актів цивільного стану заяву про розірвання шлюбу, а 13.03.2015року їх шлюб було розірвано, актовий запис №61.

У подальшому, як зазначає позивач, у звязку з погіршенням економічної ситуації в країні їх плани змінилися, вони відмовилися від придбання квартири та вирішили виїхати до Ізраїлю на постійне місце проживання, і на теперішній час вони повинні оформлювати документи, які необхідні для еміграції їх сімї, але офіційно вони не є подружжям, оскільки шлюб розірвано, що, в свою чергу, перешкоджає процесу еміграції.

Позивач зазначає, що під час розірвання шлюбу, ні в нього, ні у відповідачки не було наміру розлучатися та дійсно припиняти шлюбні відносини, це був свідомо зроблений крок задля отримання кредитних коштів.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання розірвання шлюбу фіктивним.

У судових засіданнях позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, відповідачка позов визнала у повному обсязі, не заперечувала проти його задоволення, підтвердила факт того, що дійсно, шлюб між нею та позивачем було розірвано фіктивно з метою отримання кредитних коштів.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Враховуючи, що дії відповідачки щодо визнання позову не суперечать чинному законодавству та не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб, суд вважає за необхідне прийняти визнання позову відповідачкою та задовольнити позов ОСОБА_1 про визнання розірвання шлюбу фіктивним, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, 27.02.1993року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_2, який було розірваною 13 березня 2015року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис №61, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу.

У судовому засіданні позивач пояснив, що шлюб між ним та відповідачкою було розірвано з метою отримання кредитних коштів, проти чого не заперечувала відповідачка.

Також на підтвердження своїх вимог, в якості доказів, сторонами було надано довідки з ПАТ КБ «ПриватБанк», з яких вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають в ПАТ КБ «ПриватБанк» картковий рахунок, оформлений на позивача, та дві пластикові картки для його обслуговування, одна з яких знаходться у позивача, а інша у відповідача та вони обидві використовуються сторонами для власного використання, що підтверджує спільний бюджет сторін, та ведення спільного господарства.

З зазначених карток сторони сплачують за житлово-комунальні послуги, що підтверджується копіями відповідних чеків, які наявні у матеріалах справи.

На питання суду, чи не є вказаний позов зловживанням правами, ухилянням від виконання кредитних зобо*язань або поданим з метою введення суду в оману з мотивів приховання інших обов*язків, чи створеним з метою створення інших правових наслідків сторони категорично відмовили. На підтвердження своєї чесності сторони просили суд надати "запити у всі наявні в Україні банки" з метою перевірки відсутності в них правовідносин з кредитними установами, однак вказане клопотання не було судом задоволене оскільки воно є абстрактним та необгрунтованим.

У судовому засіданні 21.12.2015року судом було допитано в якості свідка доньку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_3, яка повідомила суду, що її батьки постійно проживали та на даний час проживають разом, ведуть спільне господарство, мають спільний бюджет, ніколи не розлучались та не припиняли шлюбних відносин, нічого не приховують, а зазначені у позові обставини відповідають дійсності.

Таким чином, судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 після розірвання шлюбу продовжували проживати однією сім'єю і не мали наміру припиняти шлюбні відносини.

Відповідно до ст. 106 СК України подружжя, яке не має дітей, має право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану заяву про розірвання шлюбу . Якщо один із подружжя через поважну причину не може особисто подати заяву про розірвання шлюбу до органу державної реєстрації актів цивільного стану, таку заяву, нотаріально засвідчену або прирівняну до неї, від його імені може подати другий з подружжя. Шлюб розривається незалежно від наявності між подружжям майнового спору.

Відповідно до ч.1 ст. 108 СК України за заявою заінтересованої особи розірвання шлюбу, здійснене відповідно до положень статті 106 цього Кодексу, може бути визнане судом фіктивним, якщо буде встановлено, що жінка та чоловік продовжували проживати однією сім'єю і не мали наміру припинити шлюбні відносини.

При викладених обставинах у суду не виникає сумнівів в тому, що розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, здійснене відповідно до положень ст. 106 СК України, було фіктивним, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору у розмірі 243,60грн. підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання розірвання шлюбу фіктивним, задовольнити.

Визнати розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 13.03.2015 року, актовий запис №61, що зареєстровано Відділом ДРАЦС у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, - фіктивним.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію понесених ним судових витрат в розмірі 243,60 грн.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя П. А. Прохоров