АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у суді першої інстанції: Супрун Г.Б.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2015 року колегія суддів судової палати по розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі

головуючого: судді Білич І.М

суддів Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі Горбачовій І.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача ОстапчукТ.М. розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_5 - ОСОБА_3 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФРАСТРУКТУРА ТЕХНОЛОДЖІ СЕРВІСІЗ ТА ІНЖИНІРИНГ УКРАЇНА» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення матеріальної та моральної шкоди.

в с т а н о в и л а :

Позивач звертаючись до суду із зазначеним вище позовом, ставила питання про поновлення строку для звернення до суду з позовом, також про поновлення її на роботі на посаді бухгалтера ТОВ «ІНФРАСТРУКТУРА ТЕХНОЛОДЖІ СЕРВІСІЗ ТА ІНЖИНІРИНГ УКРАЇНА», стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди у розмірі 10 000 гривень, матеріальної шкоди, пов'язаної з діями для відновлення її прав, зокрема: 600 гривень на дитсадок дитині, одяг на літо 2000-3000 гривень, втрати на їжу щомісячно 2000 гривень, лікування дитини 500 гривень, проїзд 300 гривень та витрати на правову допомогу. Обґрунтовуючи свої вимогти тим, що під час скорочення штату та чисельності працівників її незаконно звільнено як матір-одиночку, чим порушено ст. 184 КЗПП України. При цьому зазначала, що колишній чоловік (батько її дитини) аліменти не сплачує, у зв'язку з чим виник тяжкий матеріальний стан. Знайти нову роботу не має можливості у зв'язку з тим, що дитина постійно хворіє і потребує догляду. А відтак, вона бажає поновитись на останньому місці роботи, тому що була юридично необізнана.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2015 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача подав апеляційну скаргу, де ставив питання про його скасування та постановлення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Вказуючи при цьому на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Представник апелянта у судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити.

Представник відповідача апеляційну скаргу не визнала, заперечувала проти її задоволення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом при розгляді справи встановлено, що 20.11.2012 року ОСОБА_5 була прийнята на роботу на посаду бухгалтера ТОВ «ІНФРАСТРУКТУРА ТЕХНОЛОДЖІ СЕРВІСІЗ ТАІНЖИНІРИНГ УКРАЇНА», з щомісячним окладом 5000 грн.

У січні 2015 року її було повідомлено про наступне звільнення у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників.

Наказом №25 від 31.03.2015 року її звільнено на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

З наказом про припинення трудового договору позивача було ознайомлено, проведено повний розрахунок.

Відмовляючи у задоволенні заявлених вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач не підтвердила статусу одинокої матері який би давав їй право на підтвердження заявлених вимог щодо неправомірності звільнення її з роботи з підстав скорочення штату. А відтак вважав, що позивача було звільнено з дотриманням законодавчо встановлених процедур звільнення працівників у зв'язку зі скороченням штату працівників ( попереднє повідомлення про вивільнення).

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою представник позивача вказував на те, що суд першої інстанції не обґрунтував причин відсутності підстав для поновлення строку звернення до суду із даним позовом, а також не врахував обставини наведені в позовній заяві, що ОСОБА_5 при звільненні не була обізнана щодо обмежень у звільненні одиноких матерів з дітьми до 14 років.

Однак, колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги з урахуванням положень ч. 2 ст. 308 ЦПК України не можуть бути підставою для скасування судового рішення. Так як суд в рішенні вказав про відмову у задоволенні позову з підстав його недоведеності, а не за пропуском строку позовної давності як це передбачено положеннями ст. 233 КЗпП України. Фактично розглянувши справу по суті, суд поновив строки, однак причин поновлення у судовому рішенні не вмотивував, при цьому відобразивши у вступній частині рішення обставини про які повідомляла позивач як підстави щодо поновлення строку звернення до суду.

Апелянт вказує також на свою незгоду з висновками суду щодо недоведеності позивачем статусу одинокої матері. Та як підтвердженням статусу одинокої матері є рішення суду за яким її шлюб із батьком дитини було розірвано в 2011 році, малолітній син залишений на проживання та виховання разом з нею. Саме визначення одинокої матері, яке малося в Постанові Пленуму ВСУ за № 9 від 06.11.1992 року не повинно уже застосовуватися після набрання чинності Закону України «Про відпустки», де одинока матір це та що виховує дитину без батька. На час роботи відповідач був обізнаний про те, що позивач виховує та утримує одна дитину, тому її звільнення суперечить як положенням як ст. 40 так і ст. 184 КЗпП України.

Колегія суддів вважає, що зазначені вище доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду.

Так у відповідності до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» одинока мати була визначена як жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка (яка виховує і утримує дитину сама) при наявності дитини віком до 14 років або дитини - інваліда.

Судом першої інстанції правомірно було вказано на те, що з урахуванням наданих позивачем доказів вбачається, що вона не може бути визнана одинокою матір'ю з урахуванням того що перебувала у шлюбі ( шлюб розірвано у 2011 році) і в свідоцтві про народження дитини запис про батька внесено не з підстав передбачених положеннями ст. 135 СК України.

Поняття « інша жінка» вказує на те, що вона одна виховує і одна утримує дитину віком до 14 років.

Міністерство праці та соціальної політики згідно до листа від 19.05.2009 року за № 5565 // Р4 - 09/13 дало роз'яснення, що для підтвердження факту, що мати одна виховує дитину, можуть бути надані наступні документи : - рішення суду про позбавлення батька дитини батьківських прав; - постанова про розшук батька дитини; - акт комісії; - довідка зі шкоди ( дошкільного навчального закладу); - рішення органів опіки та піклування; - довідка про те, що бувший чоловік не виплачує аліменти, чи має заборгованість.

При цьому факт надання допомоги від інших осіб, крім батька дитини, значення не має для визначення статусу одинокої матері.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що позивач при розгляді справи як в суді першої так і апеляційної інстанції надала лише докази на підтвердження того, що вона одна виховує дитину ( шлюб розірвано, дитина залишилася проживати разом з нею). У той же час не надала доказів у розумінні положень ст.ст. 58, 59 ЦПК України з урахуванням вищезазначеного листа на підтвердження того, що вона одна утримує дитину.

Хоча у відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Довідка дошкільного навчального закладу № 398 надана позивачем вказує лише на те, що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 відвідує дошкільний заклад( а.с. 8), виписки свідчать про звернення за наданням медичної допомоги ( а.с. 14 - 21).

За таких обставин, звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України відбулося з дотриманням відповідачем норм трудового законодавства без порушень положень ч. 3 ст. 184 КЗпП України. А саме, вона завчасно з дотриманням строків була попереджена про подальше вивільнення, в день звільнення відповідачем було видано наказ, видана трудова книжка та проведений повний розрахунок.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_3 відхилити

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: