Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області
Справа № 490/13/15-ц
Провадження 2/483/177/2015
РІШЕННЯ

Іменем України

16 липня 2015 року м. Очаків

Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Шевиріної Т.Д.,

за участю секретаря Басової Н.Г.,

представника позивачки ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, про стягнення авансового платежу, -

В С Т А Н О В И В :

29 грудня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом, предметом якого є: стягнення з ОСОБА_3 15 768 грн 86 коп. авансового платежу; стягнення з ОСОБА_6 15 768 грн 86 коп. авансового платежу.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 22 жовтня 2014 року між ОСОБА_2, з одного боку, і ОСОБА_3 та ОСОБА_4, з другого боку, було досягнуто згоди про купівлю позивачкою належного відповідачам житлового будинку, розташованого за адресою: Миколаївська область, Очаківський район, с. Дмитрівка, вул. Набережна, 35, за ціною, еквівалентною 35 000 доларів США. На підтвердження досягнутої домовленості ОСОБА_2 передала ОСОБА_3 та ОСОБА_4 1000 доларів США та 13 000 гривень, що також еквівалентно 1000 доларів США. 22 грудня 2014 року, перебуваючи разом із відповідачами в приміщенні товарної біржі «Нерухомість Миколаїв», позивачка дізналась про відсутність у продавців правовстановлюючого документу на земельну ділянку, на якій розташований жилий будинок. Оскільки відповідачі не мали наміру переоформлювати державний акт на земельну ділянку на своє імя, ОСОБА_2 змушена була відмовитися від майбутнього правочину. Позивачка направила ОСОБА_3 та ОСОБА_4 листи про відмову від покупки нерухомості та повернення авансу. Оскільки авансовані внески не були повернуті ОСОБА_2, вона звернулася з позовом до суду.

21 січня 2015 року відкрито провадження у цивільній справі, а ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 січня 2015 року справу передано на розгляд Очаківському міськрайонному суду Миколаївської області.

Зазначена ухвала набрала законної сили 18 березня 2015 року (а.с. 39-42, 61-64).

18 березня 2015 року суддею Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області постановлено ухвалу про прийняття цивільної справи до свого провадження та призначення її до розгляду.

15 квітня 2015 року до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій ОСОБА_2 просила стягнути на її користь з ОСОБА_4 22 882 грн сплаченого авансового платежу та 182 грн 36 коп. матеріальних збитків; стягнути з ОСОБА_3 22 882 грн авансового платежу та 192 грн 92 коп. матеріальних збитків.

В судовому засіданні представник позивачки вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Дав пояснення, що у жовтні 2014 року позивачка на підставі розписок віддала відповідачам гроші, а в листопаді того ж року отримала електронною поштою копії документів, серед яких побачила державний акт на земельну ділянку, на якій розташований будинок, складений на імя громадянина ОСОБА_7. У грудні 2014 року сторони зустрілися у приміщенні біржі, де відповідачі показали документи на будинок. Дійсно, державний акт був виданий на імя третьої особи, а земельна ділянка, на якій розташований будинок, перебувала в оренді відповідачів строком на один рік. За домовленістю сторін угода щодо купівлі-продажу будинку мала бути укладеною після продажу позивачкою її будинку, однак сукупність вищевикладених обставин, зокрема, відсутність у продавців правовстановлюючого документу на земельну ділянку, стали підставою для сумнівів, що і змусило ОСОБА_2 відмовитися від покупки. Представник також пояснив, що на момент складання ОСОБА_3 розписки, вона взагалі не була власницею будинку, а спадщину оформила тільки у грудні 2014 року.

Представник відповідача ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечувала, пояснивши, що відповідач дійсно отримав від ОСОБА_2 13 000 гривень, що в еквіваленті становило на той час одну тисячу доларів США. Вказані гроші були використані відповідачем для підготовки документів. Незважаючи на те, що відповідач не оформив своє право власності на земельну ділянку, представник вважала, що перешкод для продажу будинку не було. Вважаючи, що причини, з яких позивачка відмовилася від укладення угоди купівлі-продажу будинку, надумані, представник просила відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідачки ОСОБА_3 позов не визнала, надала письмові заперечення та пояснила, що дійсно ОСОБА_3 отримала від позивачки 1000 доларів США для оформлення спадщини. Станом на грудень 2014 року спадщина була оформлена, однак ОСОБА_2 відмовилася від покупки через відсутність у відповідачів документів, що підтверджують їх право власності на землю, на якій розташований будинок. При цьому, представник пояснила, що гроші в сумі 1000 доларів США були отримані ОСОБА_3, однак 500 доларів США вона віддала сестрі ОСОБА_5, яка також є співвласницею будинку.

Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не зявилася, надала письмові пояснення, в який зазначила, що дійсно отримувала 500 доларів США.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, і сторони не заперечують, що між позивачкою та відповідачами була досягнута усна домовленість про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: Миколаївська область, Очаківський район, с. Дмитрівка, вул. Набережна, 35. Сторони домовилися, що позивачка придбає вказаний будинок за ціною 35 тис. доларів США.

22 жовтня 2014 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 13 000 грн, що було еквівалентно 1000 доларів США. Тоді ж ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 1000 доларів США. Вказані обставини підтверджуються складеними відповідачами розписками, копії яких долучено до матеріалів справи (а.с. 8, 9).

Судом також встановлено, що ОСОБА_5 під час складення розписок не була присутня, доручення на отримання коштів на її користь не надавала.

Вказані обставини підтверджуються свідченнями допитаних в судовому засіданні в чкості свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_8, які показали, що на зустрічі, під час якої складалися розписки, були присутні ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_8 та співробітник міліції, який прибув на виклик про вчинення крадіжки з будинку.

З розписок вбачається, що правочин з купівлі-продажу належного відповідачам будинку має бути укладений після продажу позивачкою нерухомості.

Сторони не заперечують, що договір купівлі-продажу будинку між сторонами не був укладений, отримані від ОСОБА_2 гроші відповідачі не повернули.

Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Суд погоджується та, відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує висновок Верховного Суду України у справі №6-176цс12 від 13 лютого 2012 року щодо застосування норм статей 546 та 570 ЦК України, а саме: внесення завдатку як способу виконання зобовязання може мати місце лише в разі наявності зобовязання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу будинку та частин земельних ділянок.

Так, якщо зобовязання відсутнє, то воно і не може бути забезпечене, а тому правових підстав для внесення завдатку немає.

Судом встановлено, що жодних договорів щодо предмету спору сторони не укладали.

Оскільки договір купівлі-продажу будинку, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами спору укладений не був, а сторони лише усно домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана відповідачам грошова сума є авансом, а тому підлягає поверненню позивачці.

Вирішуючи спір в частині розміру суми, що підлягає поверненню, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Суд також враховує висновок Верховного Суду України у справі №6-79цс14 від 02 липня 2014 року щодо застосування ст. 533 ЦК України, а саме.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.

З урахуванням викладеного, а також того факту, що гроші відповідачу ОСОБА_4 були передані в еквіваленті до долара США, сума, що в цьому випадку підлягає стягненню, має бути розрахована виходячи з офіційного, встановленого НБУ, курсу гривні до долара США на день прийняття судом рішення, який становить 22 100 гривень 73 коп за одну тисячу доларів США.

Офіційний курс української гривні до долара США публікується на офіційному сайті Національного банку України та є загальновідомим.

Вирішуючи позов в частині стягнення з відповідачів матеріальних збитків, суд виходить з того, що перелічені позивачем витрати у вигляді плати комісійної винагороди банківській установі, вартості нотаріальних послуг, вартості роботи відділу поштового звязку не входять, відповідно до ч. 3 ст. 79 ЦПК України, до судових витрат.

Разом із тим, позивачем підтверджено сплату судового збору усього у розмірі 465 грн 40 коп. (а.с. 1, 79).

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Враховуючи викладене, суд задовольняє позов частково, стягує з відповідачів судові витрати.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 6-8, 10, 57, 60, 212, 214, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, про стягнення авансового платежу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 22 100 (двадцять дві тисячі сто) гривень 73 коп. сплаченого авансового платежу.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 22 100 (двадцять дві тисячі сто) гривень 73 коп. сплаченого авансового платежу.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 232 (двісті тридцять дві) гривень 70 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 232 (двісті тридцять дві) гривень 70 коп. судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області шляхом подання протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий: