АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6351/15 Справа № 180/1475/14 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі Прудченко В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційні скарги Державної казначейської служби України, ОСОБА_2 на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 13 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, ізолятору тимчасового тримання Марганецького МВ ГУМВС України у Дніпропетровській області про стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, ізолятору тимчасового тримання Марганецького МВ ГУМВС України у Дніпропетровській області (далі ІТТ Марганецького МВ ГУМВС України) про стягнення матеріальної та моральної шкоди, мотивуючи тим, що в різний період часу з 07 листопад 2007 року по 20 травня 2013 року утримувався в ІТТ Марганецького МВ ГУМВС України, оскільки з ним проводились слідчі дії по кримінальній справі.

Зазначав, що приміщення ІТТ не відповідає вимогам, встановленим законодавством України, а саме, ІТТ знаходиться в підвальному приміщенні, що є причиною постійної вологості у камері, вентиляція у камерах не працює, а тому він знаходився в умовах, що негативно впливали на його моральний та фізичний стан.

Вказував, що видача харчів проводилась один раз на добу, в антисанітарних умовах та не в повному обємі, що потягло за собою завдання йому матеріальної шкоди на десятки тисяч гривень. Через нестачу кальцію за час тримання в ІТТ в нього значно пошкодились зуби.

Посилаючись на те, що на даний час покращень в утриманні та в харчуванні в ІТТ немає, що тягне за собою порушення його прав, а тому просив суд ухвалити рішення, яким тягнути з Державного казначейства України на його користь заподіяну матеріальну шкоду у розмірі 50.000 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 50.000 грн.

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 13 травня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державного казначейства України в рахунок відшкодування моральної шкоди 5.000 грн.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити, збільшивши суму, яка підлягає стягненню на його користь, з 5.000 грн. до 50.000 грн.

Перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга Державної казначейської служби України підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 утримувався в ІТТ Марганецького МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області у різні періоди часу, а саме: з 28 березня 2012 року по 05 квітня 2012 року, з 08 жовтня 2012 року по 18 жовтня 2012 року, з 07 грудня 2012 року по 17 грудня 2012 року, з 27 січня 2013 року по 07 лютого 2013 року, з 25 лютого 2013 року по 07 березня 2013 року та з 17 квітня 2013 року по 27 травня 2013 року, а всього 95 днів.

З листів прокуратури м.Марганця від 31 березня 2014 року за №41с-14 вбачається, що перевіркою було встановлено, що в ІТТ Марганецького МВ ГУМВС України виявлені порушення п.3.1.3., 3.1.9 відомчих будівельних норм України В.2.2-49-2004 щодо забезпечення природного освітлення, вентиляції та розташування ІТТ на цокольному поверсі, п.3.1.4. ВБН В.2.2-49-2004, щодо матеріального забезпечення, п.11.3 Інструкції про роботу ізоляторів тимчасового тримання органів внутрішніх справ України, щодо забезпечення нормами гарячого харчування (а.с.54,55).

Частково задовольняючі позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що він дійсно тривалий час перебував в ІТТ в умовах, які не відповідають діючому законодавству, що підтверджено перевіркою прокуратури м.Марганець, та вважав, що йому дійсно спричинена моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню

З таким висновком суду погодитись не можна.

Згідно із ч.ч.1,3 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Відповідно до ч.3 ст.15 ЦПК України суди розглядають справи, визначені у частині першій цієї статті, в порядку позовного, наказного та окремого провадження.

Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 212 ЦПК України визначено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст.ст.1,2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства, - відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали чи постанови суду чи іншому рішенні суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину ; 3) відмови в порушенні кримінальної справи; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовуються (повертаються):

1)заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;

2)майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

3)штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги;

5) моральна шкода.

В своєму позові ОСОБА_2 посилався на те, що ІТТ Марганецького МВ ГУМВС України знаходиться в підвальному приміщенні, що є причиною постійної вологості у камері, оскільки вентиляція у камерах не працює. При таких умовах тримання він неодноразово відчував погіршення свого здоровя, головний біль, підвищення температури, крім того була велика вірогідність захворіти туберкульозом та іншими небезпечними захворюваннями, якісної медичної допомоги в приміщенні ІТТ йому не надавалося, проте Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» саме такі підстави для відшкодування шкоди відсутні.

Крім того, ч.ч.1,2 ст.1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку підстави для відшкодування шкоди відсутні, оскільки відсутнє незаконне притягнення до кримінальної відповідальності та вироком Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 26 березня 2010 року, який чинний на даний час, позивач ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.186, ч.ч.2,4 ст.187 КК України, та відбуває покарання.

Відповідно до глави 82 ЦК України юридичною підставою відповідальності за завдану майнову й моральну шкоду в деліктних правовідносин є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода; протиправна поведінка; причинний звязок між шкодою і протиправною поведінкою та вина заподіювача шкоди.

Згідно розяснень, даних в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди від 27 березня 1992 року №6, з наступними змінами та доповненнями, суди, при розгляді позовів про відшкодування шкоди, повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок та є вина зазначеної особи.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п.4,5 постанови "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року за №4 відповідно до ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. При недотриманні позивачем зазначених вимог настають наслідки, передбачені ст.139 ЦПК. Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, яки б підтверджували факт заподіяння позивачеві матеріальної й моральної шкоди, крім того відсутній причинний звязок та факт самих негативних наслідків.

Зясувавши обставини справи та давши належну правову оцінку зібраним доказам, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції, як таке що постановлене з порушенням норм матеріального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити.

Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 13 травня 2015 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, ізолятору тимчасового тримання Марганецького МВ ГУМВС України у Дніпропетровській області про стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Суддя: Волошин М.П.

ОСОБА_3