справа № 243/9672/15-ц
провадження № 2/243/5082/2015
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 грудня 2015 року
Словянський міськрайонний суд Донецької області в складі:
головуючого - судді Ільяшевич О.В.,
при секретареві Хміль О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Слов'янського міськрайонного суду Донецької області (вул. Добровольського,2, м. Словянськ, Донецької області) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Артемвугілля» СП «Шахта ім. О.І. Гайового» про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати, індексації заробітної плати, компенсації у звязку з порушенням строків її виплати, -
В С Т А Н ОВ И В :
25 вересня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату, індексацію заробітної плати, компенсацію у звязку з порушенням строків її виплати. В обґрунтування позову зазначив, що працює на СП «Шахта ім. О.І. Гайового» ДП «Артемвугілля» робочим підземної шахтної професії з повним робочим днем під землею. Підприємство нерегулярно виплачує йому заробітну плату, внаслідок чого утворилася заборгованість за період з серпня 2014 року по травень 2015 року включно, що в грошовому еквіваленті складає 46 666, 34 грн. У звязку з порушенням термінів виплати заробітної плати підприємство не виплачувало йому індексацію заробітної плати, передбачену Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» та компенсацію заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати. З огляду на викладене, а також відповідно до наданого уточненого математичного розрахунку просив суд стягнути з державного підприємства «Артемвугілля» заборгованість із заробітної плати у розмірі 59 867 грн. 90 коп., індексацію заробітної плати за вказаний період, компенсацію заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати.
Суд зазначає, що ухвалою суду від 19 жовтня 2015 року позовну заяву ОСОБА_2 до ДП «Артемвугілля» СП «Шахта ім. О.І. Гайового» в частині вимог про стягнення моральної шкоди позивачу було повернуто у звязку з тим, що позивач не усунув недоліки таяви та не оплатив позов в цій частині судовим збором.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву в якій просив справу слухати у його відсутності, позовну заяву підтримав, з підстав наведених в ній, просив її задовольнити, проти вирішення позову у заочному порядку не заперечував.
Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи судовими повістками, від нього не надійшла заява про розгляд справи у його відсутності.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст. 224-228 ЦПК України із ухваленням заочного рішення.
Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.
В судовому засіданні встановлено, що відповідно записів у трудовій книжці, зокрема наказу № 53 від 22 квітня 2008 року, ОСОБА_2 працює у СП «Шахта ім. О.І. Гайового» ДП «Артемвугілля» машиністом бурової установки.
Із довідки підприємства ДП «Артемвугілля» №102, станом на 02 липня 2015 року, за період з серпня 2014 року по травень 2015 року позивачеві нараховано заробітну плату в розмірі 46 666, 34 грн., а саме за серпень 2014 року 10 316,79 грн., вересень 2014 року 65,17 грн., за жовтень 2014 року 5305,08 грн., за листопада 2014 року 5 235,65 грн., за грудень 2014 року 6313,70 грн., за січень 2015 року 3 624,91 грн., за лютий 2015 року 5 180,23 грн., за березень 2015 року 5 078,33 грн., за травень 2015 року 5 546,28 грн., що разом складає 46 666,34 грн. (а.с. 4).
Позивачем в обґрунтування стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 59 867 грн. 90 коп., був наданий суду особистий математичний розрахунок сум заборгованості.
У вказаному розрахунку позивачем самостійно розраховано суму заборгованості, що підлягає стягненню, а саме: за серпень 2014 року - 12 986 грн. 90 коп., за вересень 2014 року по листопад 2014 року включно 15 627 грн. 00 коп., а також з грудня 2014 року по травень 2015 року включно 31 254 грн. 00 коп., що разом складає 59 867 грн. 90 коп.
В основу розрахунку позивачем покладені відомості про розмір його окладу по професії «машиніст бурової установки», який за переконанням позивача, становить 5 209,00 грн., з посиланням на розрахунковий лист заборгованості роботодавця за серпень 2014 року.
При цьому позивач також у своєму розрахунку посилається на те, що він не працював у період з грудня 2014 року по травень 2015 року у звязку із проведенням на території де розташоване підприємтсов АТО, а тому цей період час слід вважати простоєм, отже при стягнення заборгованості слід виходити не довідки, наданої позивачем про розмір заборгованості, а з середнього заробітку який і становить 5 209,00 грн..
Аналізуючи надані позивачем докази у їх сукупності, і відповідні норми чинного законодавства, суд приходить такого висновку.
Суд відхиляє доводи позивача в тій їх частині, що заборгованість по заробітній платі з грудня по травень 2015 року слід обчислювати з розміру середнього заробітку в сумі 5209 грн. щомісячно на підставі ч.2 ст.6 ЗУ «Про охорону праці» у звязку із вимушеним простоєм, виходячи з таких міркувань.
Поняття «простій» законодавчо наведено у ст. 34 КЗпП України і визначено як призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічним умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.
За змістом ч.3 ст. 113 КЗпП України, за час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.
Відповідно п.9.10 Галузевої угоди між Міністерством вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об'єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 3 липня 2001 року, за вимушені простої, що виникли не з вини працівника (через відсутність обсягів робіт, постачання матеріальними ресурсами тощо), нарахована заробітна плата для робітників не може бути нижче встановленої ставки за відпрацьований час з віднесенням витрат на основну діяльність Підприємства. За час простою, у випадку виникнення виробничої ситуації, небезпечної для життя або здоров'я працівника або оточуючих його людей та навколишнього середовища, не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Протягом простою працівник може бути використаний для виконання робіт не за його спеціальністю та кваліфікацією (якщо це не суперечить законодавству та правилам техніки безпеки). У цьому випадку при виконанні встановлених норм його праця повинна бути оплачена з розрахунку середньої заробітної плати, але не нижче тарифної ставки (окладу) за місцем його основної роботи.
Відповідно ст.6 ЗУ «Про охорону праці», працівник має право відмовитися від дорученої роботи, якщо створилася виробнича ситуація, небезпечна для його життя чи здоров'я або для людей, які його оточують, або для виробничого середовища чи довкілля. Він зобов'язаний негайно повідомити про це безпосереднього керівника або роботодавця. Факт наявності такої ситуації за необхідності підтверджується спеціалістами з охорони праці підприємства за участю представника профспілки, членом якої він є, або уповноваженої працівниками особи з питань охорони праці (якщо професійна спілка на підприємстві не створювалася), а також страхового експерта з охорони праці. За період простою з причин, передбачених частиною другою цієї статті, які виникли не з вини працівника, за ним зберігається середній заробіток.
Виходячи із змісту ч.3 ст. 6 ЗУ «Про охорону праці», наявність ситуації, небезпечної для життя та здоровя працівника повинна бути підтверджена спеціалістом з охорони праці підприємства за участі представника профспілки, а також страхового експерта з охорони праці. Таким чином, питання наявності підстави для застосування частини третьої ст. 113 Кзпп має вирішуватися вже колегіально. Однак це не позбавляє працівника права доводити в суді наявність таких підстав і вимагати оплати часу простою в розмірі, встановленому частиною третьою ст. 113 КЗпП.
Отже, вирішуючи спір про оплату простою, необхідно встановити факт простою й наявність чи відсутність вини працівника в цьому.
Така правова позиції викладена Верховним Судом України в ухвалі від 07 липня 2011 року.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилалася на ту обставину, що з грудня 2014 року по травень 2015 року розпочата антитерористична операція, у зв'язку з чим підприємство не працювало.
Статтею 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року №1669-VII встановлено, що єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.
З приводу збереження місця роботи працівників, які переміщуються з районів проведення антитерористичної операції або залишаються у таких районах є відповідні роз'яснення Міністерства соціальної політики України, в яких роз'яснюється, що неможливість повернення працівника на підприємство, яке знаходиться в зоні проведення АТО, не є простоєм. З метою врегулювання на законодавчому рівні питань збереження трудових відносин та надання відпусток працівникам за місцем роботи на території проведення АТО Міністерство соціальної політики України розробило проект Закону України «Про внесення зміни до ст. 25 Закону України «Про відпустки», яким пропонується надавати працівникам відпустку без збереження заробітної плати на весь період проведення АТО». Прийняття зазначеного проекту на думку Міністерства соціальної політики України сприятиме збереженню робочих місць за такими працівниками, зарахуванню періоду їх відсутності на роботі у зв'язку з проведенням АТО до стажу роботи та дасть змогу таким працівникам вжити заходів для збереження їх життя і здоров'я без ризику втрати роботи.
Відповідно п.18 ч.1 ст. 25 ЗУ «Про відпустки», відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов'язковому порядку зокрема працівникам на період проведення антитерористичної операції у відповідному населеному пункті з урахуванням часу, необхідного для повернення до місця роботи, але не більш як сім календарних днів після прийняття рішення про припинення антитерористичної операції.(частину першу статті 25 доповнено пунктом 18 згідно із Законом України від 15 січня 2015 року N 121-VIII)
Згідно із ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
В обгрунтування вимог щодо здійснення обчислення заробітної плати за час простою позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів.
Суд зазначає, що позивач у судове засідання не зявився, наполягав на розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, будь-яких процесуальних дій(витребування доказів, виклик свідків тощо) суду не заявляв, і отже не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі.
У звязку з викладеним, у судовому засіданні не було встановлено, як факту простою, так і існування виробничої ситуації, небезпечної для життя чи здоров'я працівників, а отже відсутні підстави для покладання на відповідача обов'язку проведення розрахунку з працівником у зв'язку з простою. При цьому, із наданої суду довідки від 02 липня 2015 року видно, що позивачеві з вирахуванням всіх обовязкових платежів належить до виплати заробітна плата за грудень 2014 року у розмірі 6313 грн. 70 коп., за січень 2015 року 3624 грн. 91 коп., за лютий 2015 року 5180 грн. 23 коп., за березень 2015 року 5078 грн. 33 коп., квітень 2015 року 5546 грн. 00 коп.(а.с.4)
В обґрунтування своїх вимог позивачем також зазначено, що окрім невиплати заробітної плати за вказаний період, відповідач не нарахував та не виплачував йому індексацію заробітної плати передбачену Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» та «Порядком проведення індексації грошових доходів населення», затверджених постановою КМУ від 17 липня 2003 року №1078, а також, за вказаний період відповідач не нарахував та не виплачував йому компенсацію заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати, передбачену Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427.
Так, згідно із ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці ( норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обовязки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок ( окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, повязані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Згідно з положеннями частини шостої статті 95 Кодексу законів про працю України, статей 33,34 Закону України « Про оплату праці» від 24 березня 1995 року заходами державного регулювання оплати праці є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати.
Положенням статті 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено компенсацію працівникам втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати, що провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно зі статтями 1,2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу ( особи), а саме у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати нарахованих громадянам грошових доходів: пенсії, соціальних виплат, стипендії, заробітної плати ( грошового забезпечення тощо).
Отже, кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у звязку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Із розяснень, викладених у п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що у справах, повязаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у звязку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: індексація заробітної плати провадиться згідно зі ст. 33 Закону України «Про оплату праці» між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону України « Про індексацію грошових доходів населення» і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 1998 року №663 ( з внесеними змінами та доповненнями), котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 105 відсотків ( величину порога індексації).
За наявності зазначених умов у тому ж самому порядку індексації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у звязку з несвоєчасним виконанням рішення.
Компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі ст. 34 Закону України «Про оплату праці» і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 ( зі змінами, внесеними Постановою від 23 квітня 1999 року №692) підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати ( проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Стаття 7 вищевказаного Закону передбачає, що відмова власника або уповноваженого ним органу ( особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.
Згідно із ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.
В обгрунтування вимог, позивачем надано довідку про заробітну плату № 102 від 02 липня 2015 року та копію розрахункового листка за серпень 2014 року.
Суд зазначає, що позивач у судове засідання не зявився, наполягав на розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, будь-яких процесуальних дій(витребування доказів, виклик свідків) суду не заявляв, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі.
З огляду на викладене, враховуючи наявні у розпорядженні суду докази та їх належність, суд відмовляє у задоволенні вимог позивача в частині стягнення індексації заробітної плати та компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, в звязку недоведеністю обставин, які повинні бути враховані при стягненні вказаних коштів.
Положеннями статті 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що перевищує шістнадцять календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Право на своєчасне одержання винагороди за працю (ст. 43 Конституції України) захищається законом.
Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
У відповідності до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» (далі Закон) (в редакції, що діяла на час звернення позивача до суду) за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яку подано фізичною особою, ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.
Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28 грудня 2014 року № 80-V111, мінімальна заробітна плата станом на 01 січня 2015 року складає 1 218 грн. 00коп.
У відповідності до роз'яснень п. 36 постанови Пленуму ВССУ України № 10 від 17.10.2014 року, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).
Оскільки, згідно вимог Закону, ставка судового збору за вимоги майнового характеру складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати (487 грн. 20 коп.), то за подання даного позову судовий збір має складати саме 598 грн. 67 коп.
Суд приходить до висновку, що з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 466 грн. 66 коп., що є пропорційним до задоволеної частини вимог, оскільки позов судом задоволено частково.
Так, 46 666 грн. 34 коп. Х 100% : 59 867 грн. 90 коп. = 77,94%.
Таким чином, сума задоволеної частини вимог 46 666 грн. 34 коп. становить 77,94% від загальної суми заявлених вимог, а тому з розрахунку (598 грн. 67 коп. Х 77,94%:100% = 466 грн. 66 коп.), сума судового збору яка підлягає стягненню з відповідача складає 466 грн. 66 коп. відповідно.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 88,209, 212-215, 224-228, п.2 ч.1 367 ЦПК України, ст.ст. 116, 237-1 КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», суд,-
В И Р І Ш И В :
Позов задовольнити частково.
В решті позову відмовити.
Рішення в частині стягнення заробітної плати в межах платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Стягнути з Державного підприємства «Артемвугілля» (, юридична адреса: Донецька область, м. Святогірськ, вул. Куйбишева, буд. 66), інші дані суду невідомі, судовий збір у розмірі 466 (чотириста шістдесят шість) грн. 66 коп. у дохід держави.

До суду відповідачем може бути подана заява про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.

На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга до суду апеляційної інстанції через Словянський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення, а відповідачем, в такий же строк з дня залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення складено у нарадчій кімнаті у єдиному екземплярі.

Повний текст рішення суду виготовлений 11 грудня 2015 року

Головуючий суддя: О.В.Ільяшевич