17 грудня 2015 року м. Токмак
Токмацький районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Курдюкова В.М., при секретарі судового засідання Груздєві П.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Токмацького районного суду Запорізької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Токмацького районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
Позов обґрунтовує наступним.
Позивач, на підставі свідоцтва про право на спадщину від 26.08.2010 року, копія якого додана до позову, є власницею житлового будинку, що розташований за адресою: Токмацький р-н, с. Кутузівка, вул. Нова, 10.
В зазначеному будинку 07.12.2010 року, вона на прохання сина зареєструвала громадянина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований в будинку до теперішнього часу, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Жовтневої сільської ради від 03.11.2015 року № 800.
Відповідач зареєстрований у належному їй будинку, але ніколи не проживав та не проживає у ньому, реєстрація йому була потрібна, як він пояснив, для оформлення необхідних документів, де він мешкає в теперішній час їй не відомо.
В зв'язку тим, що відповідач не знявся самостійно з реєстрації, вона змушена нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг, не має змоги оформити субсидію, а також не може розпоряджатися належним їй майном у повному обсязі.
Згідно ст.72 Житлового Кодексу України особа втрачає право користування житловим приміщенням, якщо більше 6 місяців там не проживає.
Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України", при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.
Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Згідно ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
За положеннями ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-ІУ від 11 грудня 2003 року зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.
Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення, про позбавлення права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою, про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.
Будинок має статус приватної власності, жодних договорів про право користування ним, в тому числі про встановлення сервітуту, позивачем не укладалося.
Згідно ст. 109 ЦПК України позови до фізичної особи предявляються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.
Оскільки відповідач з моменту реєстрації з 14.05.2011 року в її будинку не проживає, не знімається добровільно з реєстраційного обліку, вона змушена просити суд визнати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням.
Позивач в судове засідання не з'явилась, надала заяву, про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала.
Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив, заперечення на позов не надав.
Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позову не заперечує.
Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Згідно довідки Жовтневої сільської ради №800 від 03.011.2015 року, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який з 07.12.2010 року перебуває на реєстраційному обліку за адресою: Запорізька область, Токмацький район, с. Кутузівка, вул. Нова,10, фактично за вищезазначеною адресою не проживає.
За таких обставин суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, з наступних підстав.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Таким чином, реєстрація відповідача за адресою належного позивачу будинку, позбавляє останнього права вільного розпоряджання своїм майном, яке підлягає судовому захисту шляхом визнання відповідача такими, що втратив право користування зазначеним житловим будинком.
Керуючись ст.ст. 213-215, 226 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Токмацького районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_2, таким, що втратив право користування житловим будинком № 10 по вул. Новій у с Кутузівка, Токмацького району Запорізької області.
Відповідач протягом десяти днів з дня отримання копії рішення мають право подати до Токмацького районного суду Запорізької області заяву про перегляд заочного рішення.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через Токмацький районний суд шляхом подачі в десятиденний строк апеляційної скарги з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: