Справа № 466/1241/15 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/6119/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Богонюка М.Я., Ванівського О.М.

при секретарі: Бохонко Е.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 червня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про визнання недійсним з моменту укладення пункту 1.1.2.1.9 "У разі виникнення заборгованості держателя по картковому рахунку в результаті курсової різниці, технічних помилок у роботі обладнання та в інших випадках клієнт зобов"язується погасити заборгованість протягом 30 днів з моменту її виникнення", який є невід"ємною частиною договору про надання банківських послуг, укладеного 23.05.2010 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_2

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що положення пункту, який позивач просить визнати недійсним, їх зміст є нечітким та двозначним, що дає можливість відповідачу в будь-який час перекласти відповідальність за недоліки роботи банку на позивача, що є ознакою нечесної підприємницької практики в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». Також судом не взято до уваги, що на позивача поширює свою дію дебетова схема розрахунків, яка унеможливлює кредитування клієнта за рахунок курсових різниць. Крім того, ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції застосував норми закону, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Суд не врахував, що банк не повідомляв позивача про можливе «кредитування» та «несанкціоновані овердрафти», що є порушенням ст.ст.4, 15 Закону України «Про захист прав споживачів». З наведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний позивачем пункт 1.1.2.1.9 Договору про надання банківських послуг відповідає спеціальним нормам права та з відсутності, передбачених законом підстав, для визнання окремого пункту договору недійсним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Згідно зі ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «Приват Банку», 23.05.2010 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського дебетового карткового рахунку з видачею дебетової картки міжнародного зразка.

Пунктом 1.1.2.1.9 Умов та Правил надання банківських послуг, які становлять невідємну частину договору, який позивачка просить визнати недійсним, передбачено, що у разі виникнення заборгованості держателя по картковому рахунку в результаті курсової різниці, технічних помилок у роботі обладнання та в інших випадках, клієнт зобовязується погасити заборгованість протягом 30 днів з моменту її виникнення.

Як на підставу для визнання п.1.1.2.1.9 договору недійсним позивачка посилалася на ч.1 ст. 215 ЦК України, згідно з якою підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Однією із підстав недійсності пункту 1.1.2.1.9 договору позивачка посилається на ту обставину, що при укладенні договору про надання банківських послуг її не було ознайомлено під розписку з Умовами та Правилами надання банківських послуг, які і містять в собі оспорювані положення договору, і такі їй вручені не були.

Разом з тим, як вбачається із змісту підписаного ОСОБА_2 Договору банківського дебетового карткового рахунку від 23.05.2010 року, при його укладенні вона погодилась, що подана нею анкета-заява разом з Памяткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складають між сторонами договір про надання банківських послуг. Крім цього, в тексті заяви міститься відмітка про ознайомлення позивачки з Умовами та Правилами надання банківських послуг.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для визнання правочину таким, що укладений з порушенням ч.4 ст.203 ЦК України, оскільки на момент укладення договору банківського дебетового карткового рахунку від 23.05.2010року сторонами договору було дотримано передбачені ст.207 ЦК України вимоги щодо письмової форми правочину.

Суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову про визнання недійсним п. 1.1.2.1.9 договору з підстав, передбачених ч.1 ст.203 ЦК України, невідповідності його іншим законодавчим актам, а саме положенням Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, ст. 18 цього Закону.

Обгрунтовучи позовні вимоги, позивачка посилається на те, що п.1.1.2.1.9 є несправедливим в розумінні ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», порушує її законні права, як споживача, оскільки фактично передбачає покладення на неї майнової відповідальності за недоліки в роботі відповідача, а саме в частині понесення додаткових витрат у випадку збою компютерної програми з вини відповідача, а також внаслідок коливань валютного курсу, що на її думку свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обовязків сторін договору на шкоду позивачці.

Враховуючи те, що предметом договору про надання банківських послуг є обслуговування банком карткового рахунку позивача, а оспорюваним пунктом договору регулюються правовідносини при виникненні заборгованості держателя при здійсненні операцій з валютою, в тому числі і внаслідок номінування (купівлі-продажу) позивачем за межами України суми коштів із національної в іноземну валюту за курсом іноземного Банку, висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного пункту договору недійсним з підстав того, що такі є несправедливими та суперечать положенням ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», є обґрунтованим.

В обгрнутування невідповідності змісту п.1.1.2.1.9 договору іншим законодавчим актам (ч.1 ст.203 ЦК України), позивач зазначає що такий правочин укладений в порушення встановленої заборони ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо проведення нечесної підприємницької практики, тобто, здійснення банком будь-якої діяльності (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Стаття 230 ЦК України передбачає, що обман має місце тоді, коли одна сторона навмисно вводить в оману іншу сторону правочину стосовно природи правочину, прав та обов'язків сторін, а також, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або вона замовчує їх існування.

Згідно з п.1 ч.1 ст.230 ЦК України суд визнає угоду недійсною у випадку, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ст.229 цього Кодексу).

Відповідно до ст.229 ЦК України, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

При цьому, відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Судом першої інстанції встановлено, що договір банківського дебетового карткового рахунку, підписаний сторонами, з врахуванням Умов та Правил надання банківських послуг, які становлять невідємну частину договору містить детальний опис послуг, що надаються відповідачем, а відтак підписавши заяву-анкету разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, позивачка тим самим підтвердила свою обізнаність з умовами цього договору та поголилася з цими умовами.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсним п.1.1.2.1.9 Договору банківського дебетового карткового рахунку, суд першої інстанції, враховуючи те, що позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження введення його в оману, усі його посилання про наявність в діях відповідача обману ґрунтувалися виключно на його поясненнях, не підтверджених належними та допусимими доказами, частина з яких стосується дій відповідача, які вчинялися уже після укладення договору, а не під час його укладення, що не може братися судом до уваги при перевірці дійсності правочину в частині оспорюваних його положень, вірно відмовив у задоволенні позову про визнання недійсним цього положення договору з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України.

А відтак вірним є висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про визнання правочину недійсним з підстав ведення відповідачем нечесної підприємницької практики через введення позивача в оману щодо істотних умов договору є недоведеними та безпідставними.

Позивачкою всупереч вимонам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надано доказів проведення відповідачем агресивної підприємницької практики в розумінні значення, передбаченого ч.4 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», так як не доведено перед судом, що в діях відповідача при укладенні договору, а зокрема, оскаржуваного пункту, були наявні елементи примусу, докучання або неналежного впливу що істотно вплинуло чи могло вплинути на свободу вибору або поведінку позивача, як споживача.

Не є проявом нечесної підприємницької практики зі сторони Банку та підставою для визнання недійсним оспорюваного пункту договору, незаконне, на думку позивачки, пред»явлення Банком додаткових вимог щодо погашення курсової різниці, котра виникла після зняття за межами України із гривневої картки іноземної валюти, оскільки такі обставини виникли уже після укладення самого договору, а відтак жодним чином не могли вплинути на його недійсність в момент його укладення.

Відповідно до п.1.4 ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні, за умовами договору, позивач є держателем електронного платіжного засобу, фізичною особою, яка на законних підставах використовує електронний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного електронного платіжного засобу.

Пунктом 1.27 ст.1 цього Закону визначено, що платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунку платника або з відповідного рахунку банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Статтею 28 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено особливості виконання міжбанківського переказу, ініційованого за допомогою електронного платіжного засобу.

Згідно зі ст.28.2 даного Закону передбачено, що Міжбанківський переказ між банками учасниками міжнародних платіжних систем за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, здійсненими їх держателями за межами України, а також за операціями, здійсненими в межах України держателями електронних платіжних засобів нерезидентами України, проводиться у валюті, визначеній у відповідних договорах із платіжними організаціями міжнародних платіжних систем.

Статтею 28.5 даного Закону передбачено, якщо валюта, в якій проводиться міжбанківський переказ, не збігається з валютою, списаною з рахунка клієнта, емітент може виконати операції з купівлі-продажу необхідної валюти на міжбанківському валютному ринку України в порядку, встановленому Національним Банком України, або провести внутрішньобанківський кліринг.

Відповідно до п.3 розділу IX Міжбанківські перекази за операціями з використанням електронних платіжних засобів Постанови Національного Банку України № 705 від 05.11.2014 року «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» емітент зобов'язаний у разі виконання користувачем платіжної операції з використанням електронного платіжного засобу у валюті, яка відрізняється від валюти рахунку, здійснювати перерахунок суми за операцією в порядку, визначеному договором.

Зазначеними спеціальними нормами матеріального права, що підлягають застосуванню для даного виду правовідносин, визначається порядок формування курсової різниці, яка може виникати після номінування користувачем картки (позивачем) суми коштів із національної в іноземну валюту за межами України та купівлею банком-емітентом (відповідачем) на міжбанківському валютному ринку України тієї кількості іноземної валюти, що була знятою в банкоматі іноземного Банку клієнтом.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до вірного та обгрунтованого висновку, що оспорюваний позивачкою пункт договору 1.1.2.1.9 відповідає вищезазначеним правовим нормам та по своїй суті лише повторює їх, і ніяк не суперечить такому, та за недоведеністю зазначених позивачкою підстав для визнання недійсним п.1.1.2.1.9 договору, прийшов до вірного висновку про безпідставність позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, такими, що не спростовують правильних висновків суду, законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Богонюк М.Я.

ОСОБА_4