Номер провадження: 22-ц/785/5573/15
Головуючий у першій інстанції Маломуж А. І.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Таваркіладзе О.М., Погорєлової С.О.,

з участю секретаря судового засідання - Книгиницького О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 за участю третіх осіб прокуратури Київського району м.Одеси, органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, служби у справах дітей Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 30.04.2015 року,-

встановила :

В червні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 за участю третіх осіб прокуратури Київського району м.Одеси, органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, служби у справах дітей Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав, просила суд позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 Під час перебування у шлюбі у сторін народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Дитина проживає з матір'ю. Позивачка вказує, що відповідач не бере участі у вихованні дитини, його життям не цікавиться, не турбується про його фізичний та духовний розвиток. Дитина батька не бачив. Зазначені обставини на думку позивачки, у відповідності до п.2 ч.1 ст.164 СК України, є підставою для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо його сина.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30.04.2015 року у задоволені позову відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, а саме: неврахування судом доказів ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків по вихованню дитини та відмову в задоволені заяви про допит свідків, наявність нотаріально посвідченої заяви від 06.06.2014 року, в якій відповідач не заперечує проти позбавлення його батьківських прав, просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 30.04.2015 року скасувати, ухвалити нове яким задовольнити заявлені позовні вимоги задовольнити.

Відповідач подав письмові заперечення проти апеляційної скарги в яких просив не позбавляти його батьківських прав, однак в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції, заявив, що погоджується на позбавлення батьківських прав, так як за це позивачка пообіцяла йому не перешкоджати в спілкуванні з дитиною.

Прокурор заперечував проти апеляційної скарги, мотивуючи це тим, що немає підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, однак вважав необхідним попередити його про необхідність зміни ставлення до виховання дитини.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах, заслухавши суддю доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст.ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін впливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення районного суду в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що 04.11.2000 року між позивачкою та відповідачем по справі було зареєстровано шлюб, що підтверджується Довідкою №10-02-76 від 17.01.2008 року, виданою Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси. (а.с.5).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси від 07.06.2005 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано. (а.с.3)

Під час перебування у шлюбі у сторін народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до свідоцтва про народження, виданого Першим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції від 14 жовтня 2010 року батьками ОСОБА_4 є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с.4)

Згідно довідки від 12.06.2014 року, наданої КП ЖКС «Черьомушки» неповнолітній ОСОБА_4 проживає з матір'ю. (а.с.7).

Відповідно до рішення Київського районного суду м.Одеси від 25 червня 2002 року вирішено стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частини доходів відповідача щомісячно до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2. (а.с.66).

Відповідно до наданого Першим відділом державної виконавчої служби ОМУЮ розрахунку заборгованості від 09.09.2010 року, встановлено, що відповідач аліменти сплачує. (а.с.37-38).

З висновку Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради №1117/01-20 від 06.04.2015 року вбачається, що батько дитини ОСОБА_3, на засіданні ради опіки та піклування категорично заперечував проти позбавлення його батьківських прав, пояснив, що працює, щомісячно виплачує аліменти на утримання дитини, з сином має бажання спілкуватися та в межах своїх можливостей бажає приймати участь в його вихованні. Однак суперечки між батьками перешкоджають в налагодженні контакту між батьком та дитиною. Малиновська районна адміністрація як орган опіки та піклування вважає недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 у відношенні його малолітнього сина ОСОБА_4 (а.с. 94).

При прийнятті рішення по справі судом першої інстанції також було узято до уваги, що Європейський суд з прав людини (Справа "Савіни проти України" (Заява N 39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 року наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Крім того діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст.114 наведеного вище Закону).

Такі ж положення містяться у Конвенції ООН про права дитини, де зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію.

Відмовляючи в задоволені позову районний суд виходив з того, що не знайшли своє підтвердження факти винного ухилення батька від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, оскільки ОСОБА_3 бажає брати участь у вихованні дитини, хоче з нею бачитись та спілкуватись, цікавиться її подальшою долею. Крім того, судом було прийнято до уваги та обставина, що відповідач сплачує аліменти на дитину та бажає спілкуватися з дитиною, однак суперечки між батьками перешкоджають у налагодженні контакту між батьком та дитиною, однак дитина у жодному разі не може бути заручником цих стосунків.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4

Колегія суду погоджується з таким висновком районного суду виходячи з наступного.

Згідно ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 50 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Згідно Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року за № 3 «Про практику застосування судами законодавства про розгляді справ про усиновленні та про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не спілкуються з дитиною необхідному для її нормального усвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов'язків з незалежних від неї причин.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Однак, зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення батьків від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім засобом сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належне виховання своїх дітей, є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батьків, та і для їхньої дитини.

Колегія суддів не приймає доводи апелянта щодо необґрунтованості відмови у допиті свідків по справі, так як обставину, що відповідач не брав участі у вихованні сина та не зустрічався з ним, визнано сторонами та ніким не оспорювалось, а тому доказуванню не підлягають.

Посилання апелянта на нотаріально посвідчену заяву про згоду відповідача на позбавлення його батьківських прав, як на підставу задоволення позову є необґрунтованими, оскільки таку згоду, як пояснив відповідач, він надав, тому що помилково вважав, що діє в інтересах дитини, тобто для того щоб син міг безперешкодно подорожувати світом, що в котре підтверджує любов батька до сина.

Надаючи оцінку тій обставині, що відповідач в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції погодився на позбавлення батьківських прав, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як встановлено з пояснень відповідача, в силу своєї довірливості колишній дружині та її теперішньому чоловікові, згоду на позбавлення його батьківських прав надав через обіцянку останніх в подальшому не перешкоджати зустрічі з сином.

На думку колегії суддів дана обставина лише підтверджує бажання брати участь у вихованні сина, а не спростовує його.

Разом з тим, оскільки відповідач тривалий час не вживав активних заходів для виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання дитини, колегія суддів у відповідності до ч. 2 п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3, вважає необхідним попередити ОСОБА_3 про необхідність зміни ставлення до виховання дитини. Покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків, у зв'язку з чим резолютивна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні доповнивши її текс відповідним змістом.

У відповідності до п.п.1 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для зміни рішення суду є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Враховуючи викладе, керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 30.04.2015 року - змінити, доповнивши резолютивну частину рішення наступним змістом.

Попередити ОСОБА_3 про необхідність зміни ставлення до виховання дитини. Покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.М.Таваркіладзе

С.О.Погорєлова