Справа № 346/1540/15-ц
Провадження № 22-ц/779/2499/2015
Головуючий у 1 інстанції Хільчук І. І.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Соколовського В.М.

за участю секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області про встановлення факту, що має юридичне значення за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 28 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_2, заінтересована особа Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, подав до суду заяву про встановлення факту, що має юридичне значення.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 28 вересня 2015 року заяву залишено без розгляду.

На вказану ухвалу ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Зазначає, що він та його батьки народилися та постійно проживали як до 24 серпня 1991 року, так і після цього на території Черемхівської сільської ради, є громадянами України. В період з кінця 1991 року по 2010 рік він періодично виїжджав в Росію на роботу, однак від громадянства України не відмовлявся, добровільно громадянство інших держав не приймав. У звязку із втратою паспорта громадянина України неодноразово звертався до Коломийського районного відділу державної міграційної служби про видачу йому такого паспорта та реєстрацію місцепроживання в Україні. Проте, йому безпідставно було відмовлено в цьому, оскільки він не належить до громадянства України. Вищезазначених обставин суд першої інстанції до уваги не прийняв та відповідно прийшов до необґрунтованого висновку про залишення його заяви без розгляду.

Також вказує, що в оскаржуваній ухвалі судом не наведено мотивів необхідності вирішення його спору в порядку позовного провадження.

З цих підстав просив ухвалу скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник доводи скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

Представник Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області доводів скарги не визнала посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали, справи колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України та ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст.234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

При цьому як передбачено ч.6 ст. 235 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і розяснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виник спір про право, а тому враховуючи, що дана обставина встановлена після відкриття провадження у справі, позовну заяву слід залишити без розгляду.

Однак, погодитися з таким висновком місцевого суду колегія суддів не може з огляду на наступне.

В силу ч.2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав фізичної особи, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито закриває провадження в ній.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 просив встановити факт належності його до громадянства України. В обґрунтування цієї вимоги зазначав, що встановлення такого юридичного факту необхідно йому для отримання паспорта громадянина України, оскільки паспорт громадянина колишнього СРСР ним втрачено, а у відділі Державної міграційної служби йому відмовлено в оформленні паспорта. При цьому заявник просив встановити факт його перебування у громадянстві України з тих підстав, що з липня 1991 року і до цього часу він добросовісно і безперервно здійснює права громадянина України.

Разом з тим, до переліку фактів, визначеному в ч. 1 ст. 256 ЦПК України, юридичний факт, який просив встановити заявник не відноситься.

Водночас підстави виникнення, порядок набуття і припинення громадянства України врегульовані Законом України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями).

Зокрема, належність до громадянства України визначена ст. 3 Закону України «Про громадянство України».

Згідно з пп. 1, 2 ч. 1 громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Отже, встановлення факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності зазначеним вище Законом України.

Однак, з вимогою про встановлення факту проживання на території України ОСОБА_2 до суду не звертався.

Питання подання заяви та інших документів для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України врегульовані Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, в редакції, затвердженій Указом Президента України від 30 травня 2012 року N 367/2012.

Відповідно до положень цього Порядку для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом II цього Порядку. Заяви про встановлення та оформлення належності до громадянства України особою, яка проживає на території України, оформляється на ім'я начальника головного управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, області, містах Києві та Севастополі за місцем проживання особи.

Порядок провадження за заявами про встановлення або оформлення належності до громадянства України визначено ст.89-90 цього Порядку (розділ IV).

Тому оскільки розділом І цього Порядку передбачено, серед іншого, порядок подання заяви, яка стосується перевірки належності до громадянства України, що фактично і є предметом заяви ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту, тому справа не може розглядатися у порядку встановлення факту, що має юридичне значення.

З врахуванням наведеного колегія суддів приходить до переконання, що заявником обрано невірний спосіб судового захисту.

Оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, посадових і службових осіб врегульовано розділом V Закону України «Про громадянство України» (з наступними змінами та доповненнями), зокрема ст.ст.26,27.

Відповідно до п.2 ст.2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень.

Згідно зі ст.4 КАС України до адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Частина 1 п.1 ст. 17 КАС України передбачає, що компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що дана справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства і на підставі п.1 ч.1 ст. 205 ЦПК України провадження у ній підлягає закриттю.

Керуючись ст.ст. 307, 312, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 28 вересня 2015 року скасувати, провадження у справі закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

ОСОБА_3