Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2015 року Приазовський районний суд Запорізької області

у складі:

головуючого судді: Апалькової О.М.

при секретарі: Стецюка С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Приазовське цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області Приазовського районного сектору про встановлення факту,що має юридичне значення,

Встановив:

16 листопада заявник ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеною вище заявою в якій просить суд встановити факт її постійного проживання на території України в тому числі і на момент проголошення незалежності України 24.08.1991 року.

В обґрунтування заяви посилається на те,що вона народилася 20 березня 1960 року в м. Маріуполі Донецької області і з самого народження проживає на території України.

12 квітня 2010 року вона була засуджена Новоазовським районним судом Донецької області за ч.1 ст.115 КК України до 7 років 6 місяців позбавлення волі.

В момент розпаду і проголошення незалежності України вона проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до вироку суду вона є громадянкою України. З моменту народження і по нинішній час вона проживала і знаходиться на території України.

В даний час у неї виникла необхідність отримати паспорт громадянки України,для чого їй необхідно встановити юридичний факт постійного проживання на території України,а саме - на 24 серпня 1991 року, на момент проголошення незалежності України.

Іншим способом,окрім судового вирішення,даний факт встановити неможливо.

Без встановлення факту проживання на 24.08.1991 року та на 13.11.1991 року на момент прийняття ЗУ «Про громадянство України» міграційна служба України відмовилась видати їй паспорт громадянина України.

Відповідно до вироку суду зазначено,що вона є громадянкою України. Постійним місцем її проживання до засудження є Донецька область,Новоазовський район, с. Ленінське,вул. Гагаріна,52 і на тепер вона відбуває міру покарання і проживає в Чернігівській виправній колонії № 44 по вул. Промисловій,38.

Заявник про день та час розгляду справи була сповіщена належним чином.

Представник заінтересованої особи, Управляння Державної міграційної служби України в Запорізькій області Приазовського районного сектору проти заяви заперечував та послався на те,що із наданих заявником письмових доказів не вбачається, що ОСОБА_1 постійно проживала на території України,в тому числі і на момент проголошення незалежності України 24.08.1991 року так і на 13 листопада 1991 року,що передбачено Законом України »Про громадянство».

Суд, вислухавши представника заінтересованої особи,вивчивши матеріали цивільної справи встановив наступні фактичні обставини:

- згідно протоколу затримання особи,підозрюваної у вчиненні злочину,який складено у м. Новоазовську Донецької області від 12.12.2009 року зазначено місце проживання ОСОБА_1,ІНФОРМАЦІЯ_2 с.Ленінське,вул. Гагаріна,65;

- згідно вимоги про судимість,складеної в грудні 2009 року (а.с. ) видно,що ОСОБА_1 народилась 20.03.1960 року в м. Маріуполь та проживає ІНФОРМАЦІЯ_3;

- згідно вступної частини вироку Новоазовського районного суду Донецької області від 22.04.2010 року зазначено про те,що ОСОБА_1 є уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_4 та громадянкою України,проживає без реєстрації: Донецька область, Новоазовский район,с. Ленінське,вул. Гагаріна,62 ( а. с. );

Ухвалюючи рішення, суд керується нормою ст. 256 ЦПК України та Законом України» Про громадянство».

п.1 ст.3 Закону України» Про громадянство» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР , які на момент проголошення незалежності України ( 24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

п.2 ст.3 того ж закону, особи, незалежно від раси,кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження,майнового стану,місця проживання,мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (1636-12) ( 13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

Суд критично відноситься до наданих ОСОБА_2 письмових доказів,а саме: протоколу про її затримання, вимоги про судимість та вироку суду,так як дані документи не підтверджують факт постійного проживання останньої на території України,а також на момент проголошення незалежності України (24.08.1991) року та на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» (13 листопада 1991) року.

Відповідно до ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень,крім випадків,встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інших доказів ОСОБА_1 щодо постійного її проживання на території України в тому числі і на момент проголошення незалежності України 24.08.1991 року та на 13.11.1991 року суду не надала. Крім того,на запит суду, Чернігівська виправна колонія № 44,де на тепер відбуває покарання заявник повідомила про те,що інші відомості щодо ОСОБА_1 на серпень так і на листопад 1991 році в особовій справі засудженої відсутні ( а. с. ).

Аналізуючи зібрані у справі докази, в їх сукупності, суд приходить до переконання, що заява не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 212- 215,218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту,що має юридичне значення, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області через Приазовський районний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя : О.М. Апалькова