Справа №591/5197/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1376/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Шевченка В. А.,

суддів - Семеній Л. І. , Бойка В. Б.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 червня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Сумижитло» Сумської міської ради, третя особа ОСОБА_4, про визнання звільнення незаконним, встановлення порушень законодавства про працю, зміну наказу про звільнення, стягнення грошових сум та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до КП «Сумижитло» з позовом, у якому зазначалося, що з серпня 2011 року вона перебувала в трудових відносинах з відповідачем; останнім часом працювала паспортистом.

Наказами від 03 та 26 грудня 2013 року їй були оголошені догани, а 08 січня 2014 року її було звільнено за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

15 січня 2014 року їй частково була виплачена заборгованість по заробітній платі в сумі 2954 грн. 07 коп., але грошова компенсація за невикористану відпустку не нараховувалася і зарплата за січень 2014 року на той час не виплачувалася.

Після скасування наказу про її звільнення наказом від 27 січня 2014 року вона з 28 по 31 січня 2014 року працювала паспортистом у сервісному центрі по вул. Рибалко, 8 у м. Суми, а наказом від 31 січня 2014 року її звільнено з роботи за п. 2 ст. 36 КЗпП України. При цьому повторно не було здійснено розрахунку в день звільнення.

12 лютого 2014 року на її картковий рахунок надійшло 3663 грн. 03 коп., хоча станом на 31 січня 2014 року повинно бути нараховано 4695 грн. 75 коп. і виплачено за мінусом ЄСВ в сумі 169 грн. 05 коп. і ПДФО у розмірі 679 грн. 01 коп. 3847 грн. 69 коп. Звідси сума заборгованості підприємства перед нею становить 184 грн. 66 коп.

Посилаючись на вказані обставини та порушення відповідачем норм трудового законодавства, позивачка з урахуванням уточнених вимог остаточно просила:

визнати її звільнення за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП незаконним;

визнати, що незаконні притягнення її до дисциплінарної відповідальності та звільнення за наказом від 08 січня 2014 року є порушенням законодавства про працю;

змінити формулювання п. 1 наказу № 34-к від 27 січня 2014 року, виклавши його у такій редакції: «скасувати наказ від 08.01.2014 року № 1-к про звільнення з посади паспортиста відділу роботи з населенням ОСОБА_3 за п. 3 ст. 40 КЗпП України в звязку зі скасуванням наказів № 249 від 03 грудня 2013 року про винесення догани і № 270 від 26 грудня 2013 року про повторне винесення догани, як незаконних»;

стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, компенсаційним та іншим виплатам у сумі 184 грн. 66 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 09 січня 2014 року по 07 квітня 2015 року в сумі 34893 грн. 24 коп. та три проценти річних від простроченої суми за один рік у розмірі 05 грн. 54 коп.;

відшкодувати інфляційні втрати за період з 09 січня 2014 року по 07 квітня 2015 року в сумі 65 грн. 74 коп. і моральну шкоду в розмірі 14600 грн. (т. 2, а. с. 25-29).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 03 червня 2015 року позов задоволено частково:

з відповідача на користь позивачки постановлено стягнути 200 грн. на відшкодування моральної шкоди;

у задоволенні інших позовних вимог відмовлено;

вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на ті ж обставини, що і у заявах, поданих до суду першої інстанції, а також на порушення судом норм матеріального і процесуального права, незаконність і необґрунтованість рішення, просить його скасувати і ухвалити нове по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Як встановлено судом і вбачаться з матеріалів справи, за наказом від 09 серпня 2011 року позивачка була прийнята на роботу в КП «Сумижитло» на посаду фахівця відділу по роботі з населенням.

04 січня 2012 року її було переведено на посаду паспортиста відділу роботи з населенням на період відпустки працівника ОСОБА_5 у звязку з вагітністю, пологами і догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (т. 1, а. с. 114-115).

08 січня 2014 року відбулося звільнення ОСОБА_3 з роботи за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання нею без поважних причин обовязків, покладених на неї трудовим договором і правилами внутрішнього розпорядку.

Водночас інспектору з кадрів було наказано видати позивачці трудову книжку, а головному бухгалтеру підприємства провести з нею повний розрахунок (т. 1, а. с. 111).

Проте наказом від 27 січня 2014 року вказаний наказ про звільнення позивачки було скасовано з відрахуванням з її заробітної плати суми, виплаченої за невикористану відпустку (т. 1, а. с. 112), а потім з 31 січня 2014 року ОСОБА_3 знову було звільнено з роботи у звязку з виходом на роботу основного працівника ОСОБА_5 та закінченням строку трудового договору за п. 2 ст. 36 КЗпП з виплатою компенсації за невикористану основну щорічну відпустку тривалістю 10 календарних днів, додаткову відпустку за особливі умови праці, тривалістю 04 календарні дні за період з 09 серпня 2012 року по 08 серпня 2013 року, та основну щорічну відпустку тривалістю 12 календарних днів за період з 08 серпня 2013 року по 31 січня 2014 року (т.1, а. с. 113).

Набравшим законної сили рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 05 серпня 2014 року накази про оголошення позивачці доган від 03 і 26 грудня 2013 року, на підставі яких її було звільнено з роботи з 08 січня 2014 року, визнані незаконними зі стягненням користь ОСОБА_3 400 грн. на відшкодування моральної шкоди (т. 1, а. с. 73-77, 78-80).

Після звільнення позивачки на її рахунок 15 січня та 12 лютого 2014 року перераховано відповідачем відповідно 2954 грн. 07 коп. і 3663 грн. 03 коп. заробітної плати та прирівняних до неї виплат, що підтверджується випискою з її банківського карткового рахунку (т. 2, а. с. 69).

З повідомлення відповідачки та картки рахунку позивачки в КП «Сумижитло» слідує, що кошти в сумі 2954 грн. 07 коп. складаються із залишку заробітної плати за грудень 2013 року в розмірі 1921 грн. 35 коп. і 1032 грн. 72 коп. авансу за січень 2014 року, а 3663 грн. 03 коп. це залишок по зарплаті за січень 2014 року.

Всього за січень 2014 року позивачем виплачено 4695 грн. 75 коп.

Станом на 12 лютого 2014 року заборгованості підприємства перед позивачкою не було (т. 2, а. с. 84, 85).

Відповідно до висновку судової економічної експертизи за січень 2014 року позивачці було нараховано 5730 грн. 72 коп., з яких належало до виплати 4695 грн. 75 коп. (т. 1, а. с. 245-248).

Наведені дані спростовують доводи позивачки щодо проведення відповідачем розрахунку з нею не у повному обсязі.

Крім того, часткова затримка остаточного розрахунку з позивачкою, яка тривала з 31 січня по 11 лютого 2014 року була викликана, як вірно зазначив суд, поважними причинами, а саме арештом коштів відповідача згідно з постановою державного виконавця відділу ДВС Сумського міського управління юстиції від 24 січня 2014 року (т. 2, а. с. 90-91, 92-93), що свідчить про відсутність вини у цьому відповідача, яка є обовязковою умовою для притягнення його до цивільно-правової відповідальності за ст. 117 КЗпП України.

Отже вимоги позивачки про стягнення на її користь заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, трьох процентів річних від простроченої суми та відшкодування їй інфляційних втрат суд обґрунтовано визнав безпідставними.

Вимоги ОСОБА_3 щодо визнання того, що незаконні притягнення її до дисциплінарної відповідальності та звільнення є порушенням законодавства про працю, а також відносно зміни формулювання п. 1 наказу від 27 січня 2014 року суд теж вірно відхилив, оскільки вони не відповідають способам захисту цивільних прав та інтересів, передбаченим ст. 16 ЦК України та КЗпП України.

До того ж факти незаконного притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності та порушення у звязку з цим відповідачем законодавства про працю встановлені згаданим вище судовим рішенням у іншій справі.

Скасовуючи наказ про перше звільнення позивачки, відповідач повністю відновив її трудові права, внаслідок чого сама по собі зміна формулювання п. 1 наказу від 27 січня 2014 року є зайвою.

У той же час, добровільне скасування відповідачем наказу про звільнення позивачки не позбавляє її права на звернення до суду з позовом про визнання цього наказу незаконним і відшкодування у звязку з цим моральної шкоди, завданої порушенням її трудових прав.

У даному випадку незаконність звільнення позивачки з роботи 08 січня 2014 року підтверджується скасуванням у судовому порядку наказів про застосування до неї дисциплінарних стягнень, які були покладені в основу її звільнення.

Оскільки при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суд урахував факт незаконного звільнення позивачки 08 січня 2014 року, рішення суду в цій частині є по суті правильним.

Визначений судом розмір моральної шкоди відповідає характеру правопорушення, глибині душевних страждань позивачки та принципам розумності й справедливості.

Таким чином, оскаржене рішення суду в частині вирішення спору про визнання звільнення незаконним на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення цієї вимоги, а відносно вирішення інших вимог дане рішення згідно зі ст. 308 ЦПК України слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути 243 грн. 60 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 121 грн. 80 коп. судового збору за розгляду справи в апеляційному суді.

Керуючись ст. ст. 88, 303, 304, 307, ч. 2 ст. 308, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 червня 2015 року в частині вирішення спору про визнання звільнення незаконним скасувати.

Звільнення ОСОБА_3 за наказом по Комунальному підприємству «Сумижитло» № 1-к від 08 січня 2014 року за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України визнати незаконним.

Стягнути з Комунального підприємства «Сумижитло» Сумської міської ради на користь держави 243 грн. 60 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 121 грн. 80 коп. судового збору за розгляду справи в апеляційному суді.

В інших частинах це рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього дня на нього може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -