Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді Григоренка М.П.,

суддів : Ковальчук Н.М., Рожина Ю.М.,

секретар судового засідання Шептицька С.С., за участю позивача, представників відповідача ОСОБА_1, ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національного університету водного господарства та природокористування на рішення Рівненського районного суду від 05 листопада 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Національного університету водного господарства та природокористування, третя особа без самостійних вимог Міністерство освіти і науки України про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, визнання трудового договору таким, що укладений на невизначений строк, стягнення середнього заробітку, матеріальної допомоги на оздоровлення та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

02 липня 2015 року ОСОБА_3 звернулась до Рівненського районного суду із позовною заявою, з наступними доповненнями, в якій вказувала, що 01 вересня 2004 року її було прийнято на роботу в Національний університет водного господарства та природокористування на посаду старшого викладача кафедри політології соціології і права, із укладенням строкового трудового договору по 30 червня 2009 року, який в наступному неодноразово переукладався і до нього вносились зміни.

Останній строковий трудовий договір з нею укладався з 01 вересня 2012 року по 30 червня 2015 року.

До закінчення останнього строкового договору, 18 червня 2015 року вона надіслала відповідачу свою заяву із проханням продовжити її трудовий договір на невизначений строк, так як строковий договір з нею вже укладався неодноразово, але їй в задоволенні цієї заяви було відмовлено і 30 червня 2015 року її було звільнено з посади старшого викладача кафедри міжнародного права та юридичної журналістики, у звязку із закінченням строку трудового договору, на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України.

_____________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/787/2384/2015 Головуючий у 1 інстанції : Остапчук Л.В.

Доповідач : Григоренко М.П.

Вважаючи своє звільнення незаконним, оскільки укладений із нею строковий трудовий договір слід вважати укладеним на невизначений строк, відповідно до положень ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України, вона є одинокою матірю, на яку розповсюджуються гарантії, передбачені ст. 184 того ж Кодексу і відповідач не отримав попередню згоду на її звільнення профкому та вищого виборного органу профспілки, так як вона є членом профкому університету. ОСОБА_3 просила суд визнати незаконним наказ Національного університету водного господарства та природокористування від 30 червня 2015 року № 456 щодо звільнення її з роботи, поновити її на посаді старшого викладача кафедри міжнародного права та юридичної журналістики, визнавши, що трудовий договір між нею та відповідачем за вказаною посадою, із ставкою 1.0 укладено на невизначений строк.

Крім того, позивач просила суд стягнути із відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 липня 2015 року по день винесення рішення судом, допомогу на оздоровлення, яка їй не була виплачена при звільнені з роботи, в розмірі посадового окладу старшого викладача в сумі 2556 грн., стягнути моральну шкоду, в розмірі 20000 грн.

Встановити періоди виконання нею роботи на умовах повного робочого часу без оформлення із відповідачем трудових відносин на посаді старшого викладача спеціальних юридичних дисциплін ННІЕМП НУВГП з 01 вересня 2014 року по 08 лютого 2015 року, на посаді старшого викладача кафедри міжнародного права та юридичної журналістики ННІП з 09 лютого по 30 червня 2015 року, включно, зобовязати відповідача оформити з нею ці трудові стосунки належним чином, нарахувати та сплатити їй заробітну плату за вказані періоди роботи, із відрахуванням відповідних податків та єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування.

Рішенням Рівненського районного суду від 05 листопада 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано незаконним і скасовано наказ Національного університету водного господарства та природокористування від 30 червня 2015 року К № 456 про звільнення ОСОБА_3 з роботи.

Поновлено ОСОБА_3 на роботі на посаді старшого викладача кафедри міжнародного права та юридичної журналістики Національного університету водного господарства та природокористування з 30 червня 2015 року.

Визнано таким, що укладений на невизначений строк трудовий договір зі ОСОБА_3 за цією посадою на 1,0 ставки.

Стягнуто з Національного університету водного господарства та природокористування на користь ОСОБА_3:

- середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 липня 2015 року по день винесення рішення судом, в сумі 11643 грн. 87 коп.;

- допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу старшого викладача, в сумі 2556 грн.;

- моральну шкоду, в сумі 10000 грн.

Стягнуто з Національного університету водного господарства та природокористування в дохід держави судовий збір, в розмірі 972 грн. 80 коп.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі та стягнення середньої заробітної плати за один місяць, в сумі 2766 грн. 80 коп., допущено до негайного виконання.

В решті позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, відповідач подав на нього апеляційну скаргу, в якій вказує, що рішення Рівненського районного суду від 05 листопада 2015 року, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_3, є незаконним, необґрунтованим і таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки останню звільнено з роботи із дотриманням вимог чинного законодавства.

Наказом від 30.06.2015 К № 456 ОСОБА_3 звільнено з посади старшого викладача 0,7 ставки кафедри міжнародного права та юридичної журналістики з 30.06.2015р. у звязку із закінченням строку трудового договору, на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Наказ ректора від 05.09.2012 К № 298 про строковість трудового договору з 01.09.2012 року по 30.06.2015 року, укладеного на підставі поданої заяви ОСОБА_3 від 16.07.2012 року, позивачка не оскаржувала.

Зазначена умова трудового договору щодо строку його дії, станом на день звільнення позивачки, є чинною, оскільки не скасована в установленому порядку.

24.06.2015 року в НУВГП надійшла заява ОСОБА_3 з проханням продовжити дію трудового договору, як такого, що переукладався неодноразово, на невизначений строк на 1,0 ставки. Листом від 26.06.2015 року № 001-1072 ОСОБА_3 було повідомлено, що правових підстав для задоволення її заяви немає, оскільки судовим рішенням Рівненського міського суду від 27.03.2015 року, яке було залишено без зміни судами вищих інстанцій, позивачці відмовлено в задоволенні позову щодо зобовязання укласти трудовий договір з нею на нових умовах, а саме на 1,0 ставки.

Проте, незважаючи на ці судові рішення, Рівненський районний суд визнав укладений із ОСОБА_3 трудовий договір таким, що укладений на невизначений строк.

Позивачка була прийнята на посаду науково-педагогічного працівника без конкурсного відбору, а тому переукладення з нею строкового трудового договору в безстроковий спричинило б пряме порушення вимог законодавства України.

Крім того, незасвідчена в установленому порядку ксерокопія рішення Рівненського районного суду від 15.02.2010 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та її чоловіком не може бути визнана достатньою підставою для визнання позивачки одинокою матірю.

Станом на 30.06.2015 року наказом ректора НУВГП від 21.05.2015 № 262 було розподілено ставки науково-педагогічних працівників на 2015-2016 навчальний рік без розподілу їх за посадами. Дійсно по кафедрі міжнародного права та юридичної журналістики було затверджено 3 ставки науково-педагогічних працівників, але розподілу цих ставок за посадами (професора, доцента, старшого викладача, асистента) станом на 30.06.2015 року не було.

Позивачці пропонувалася відповідно до її спеціальності наявна вакантна посада заступника начальника відділу кадрів, від якої вона відмовилася.

Також зазначає, що в рішенні Рівненського міського суду від 27.03.2015 року (справа №569/20559/14-ц), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 19.05.2015 року, встановлено, що позивачка займається адвокатською діяльністю і робота в університеті є не єдиним джерелом доходу її сімї. Вказаного факту позивачка не заперечувала.

Адміністрації НУВГП стало відомо про те, що ОСОБА_3 є членом профкому профспілкової організації працівників НУВГП 26.06.2015 року із заперечення голови профкому ОСОБА_4 до проекту наказу про звільнення ОСОБА_3 30.06.2015 року у звязку із закінченням строку трудового договору. В цей же день було підготовлено та направлено подання про надання згоди на звільнення ОСОБА_3 до профкому НУВГП (вих. № 001-1073 від 26.06.2015), а 30.06.2015 (вих. № 001-1083 від 30.06.2015) до обласної ради Рівненської обласної організації профспілки працівників освіти і науки України.

У звязку з тим, що ОСОБА_3 30.06.2015 року письмово відмовилася від запропонованої посади заступника начальника відділу кадрів, у цей день її було звільнено з посади старшого викладача кафедри міжнародного права та юридичної журналістики, у звязку із закінченням строку трудового договору.

03.07.2015 року в університет надійшла постанова профспілкового комітету профспілкової організації НУВГП від 01.07.2015 № 5-3, а 07.07.2015 року постанова Президії обласної ради Рівненської обласної організації профспілки працівників освіти і науки України від 06.07.2015 № П-3, якими було відмовлено у наданні згоди на звільнення ОСОБА_3 з посади старшого викладача 0,7 ставки кафедри міжнародного права та юридичної журналістики, і обґрунтовано цю відмову тим, що трудовий договір на їхню думку вважається таким, що укладений на невизначений строк, на засіданні кафедри їй визначене навчальне навантаження на 2015-2016 навчальний рік і працевлаштування на посаді заступника начальника відділу кадрів можливе лише за згодою ОСОБА_3

Вважає, що дані відмови є безпідставними та необґрунтованими, а звільнення ОСОБА_3 взагалі не потребує згоди профспілкового органу, оскільки позивачка звільнена не по ініціативі адміністрації університету, а у звязку із закінченням строку трудового договору.

Допомога на оздоровлення виплачується лише у разі надання працівнику відпустки, але позивач категорично відмовилась написати відповідну заяву про надання їй відпустки, у звязку із чим не було і законних підстав для нарахування останній вказаної допомоги, а була виплачена лише компенсація за невикористану відпустку.

Оскільки ОСОБА_3 було звільнено з роботи із дотриманням вимог трудового законодавства, тому її вимога про відшкодування моральної шкоди також задоволенню не підлягала.

Із цих підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути на користь НУВГП судові витрати по справі.

В запереченнях на апеляційну скаргу позивач вказує, що оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим, тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

В ході апеляційного розгляду справи представники НУВГП підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Позивач просила відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_5, щодо визнання незаконним її звільнення з роботи, поновлення на посаді старшого викладача кафедри міжнародного права та юридичної журналістики Національного університету водного господарства та природокористування з 30 червня 2015 року, визнання трудового договору таким, що укладений на невизначений строк, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, матеріальної допомоги на оздоровлення та моральної шкоди, суд першої інстанції керувався положеннями ст. ст. 21, 23, 36, 39-1, 184, ч. 3 ст. 252 КЗпП України, ст.41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та виходив із того, що відповідач безпідставно відмовив позивачу у задоволені її заяви від 18 червня 2015 року про продовження її трудового договору на невизначений строк за займаною посадою, оскільки характер роботи позивача на посаді старшого викладача взагалі не передбачає укладення трудового договору на визначений строк, із останньою вже неодноразово переукладався трудовий договір, а те, що ОСОБА_5 перед укладенням останнього строкового договору була звільнена з роботи, немає істотного значення, оскільки цей останній строковий договір був укладений через незначний проміжок часу.

Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що пропозиція позивачу працевлаштуватись на іншу посаду, це є формальне намагання відповідача створити видимість збереження прав та гарантій ОСОБА_3, як одинокої матері, яка виховує дитину до 14 років, про які зазначено у ст. 184 КЗпП України.

Крім того, позивач не могла бути звільнена відповідачем з роботи без отримання на це попередньої згоди профкому та вищестоящого виборного органу профспілки, так як ОСОБА_3 є членом профкому університету.

Вимога ОСОБА_3 про виплату їй допомоги на оздоровлення є обґрунтованою тому, що ця виплата передбачена ч. 1 ст. 57 Закону України «Про освіту».

Так як позивача було незаконно звільнено з роботи і остання у звязку із цим зазнала моральних страждань, що підтверджується відповідними доказами, тому на її користь має бути стягнуто моральну шкоду, яку суд першої інстанції оцінив в 10000 грн.

Проте, на переконання колегії суддів, оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 підлягає скасуванню, у звязку із невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, з ухваленням в цій частині нового рішення.

По справі встановлено і це не заперечує жодна із сторін у справі, що 01 вересня 2004 року ОСОБА_3 було прийнято на роботу в Національний університет водного господарства та природокористування на посаду старшого викладача кафедри політології соціології і права, із укладенням строкового трудового договору по 30 червня 2009 року, з якої її було звільнено 25 серпня 2012 року, у звязку із закінченням терміну договору, відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Останній строковий трудовий договір з позивачем було укладено із строком з 01 вересня 2012 року по 30 червня 2015 року.

До закінчення останнього строкового договору, 18 червня 2015 року ОСОБА_3 надіслала відповідачу свою заяву із проханням продовжити її трудовий договір на невизначений строк, так як строковий договір з нею вже укладався неодноразово, але їй в задоволенні цієї заяви було відмовлено і 30 червня 2015 року її було звільнено з посади старшого викладача кафедри міжнародного права та юридичної журналістики, у звязку із закінченням строку трудового договору, на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

Із заяви ОСОБА_3 від 16 липня 2012 року (а.с.31) вбачається, що остання, подаючи цю свою заяву, виявила своє бажання на укладення трудового договору саме на визначений строк, а саме з 01 вересня 2012 року по 30 червня 2015 року.

Частина 2 ст. 23 КЗпП України дійсно передбачає, що строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Але, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що позивач зверталась до відповідача із заявою про укладення трудового договору на невизначений строк, останній відмовив їй у цьому і вона у встановленому порядку, із посиланням на ч. 2 ст. 23 КЗпП України, оскаржила цю відмову.

Навпаки, обставини справи свідчать про те, що укладення трудового договору на визначений строк між сторонами у даній справі відбулось за взаємним волевиявленням як позивача так і відповідача, а тому, на розсуд колегії суддів, у суду першої інстанції взагалі були відсутні правові підстави давати оцінку правомірності укладення між сторонами останнього трудового договору на визначений строк.

З висновком суду першої інстанції про те, що відповідач незаконно відмовив позивачу у задоволенні її заяви від 18 червня 2015 року ОСОБА_3 про продовження з нею трудових правовідносин, шляхом укладення трудового договору на невизначений строк, з тих підстав, що до цього з нею вже неодноразово переукладались строкові трудові договори, а тому трудовий договір позивача слід визнати безстроковим, не можна погодиться з огляду на те, що частиною 1 статті 39-1 КЗпП України прямо передбачено, що умовами продовження дії трудового договору на невизначений строк, який вже неодноразово переукладався, є фактичне продовження трудових відносин та відсутність вимог про їх припинення жодної сторони.

З матеріалів справи вбачається, що 26 червня 2015 року Національним університетом водного господарства та природокористування було надіслано позивачу лист (а.с. 52), із змісту якого вбачається, що відповідач повідомив ОСОБА_3 про свій намір не продовжувати з нею трудові відносини за займаною нею посадою, після закінчення строкового трудового договору.

Поза увагою суду першої інстанції також була залишена та обставина, що трудові відносини між позивачем та відповідачем з 01 вересня 2015 року були оформлені не шляхом переукладення трудового договору, як це було раніше і це видно із записів трудової книжки ОСОБА_3 (а.с. 4), а у вигляді прийняття на роботу на загальних підставах, як нового працівника.

На розсуд колегії суддів, період часу між виданням наказу про звільнення позивача у звязку із закінченням попереднього строкового договору та прийняттям на роботу за новим строковим договором, який в даному випадку становить 6 діб, взагалі значення не має, оскільки в даному випадку в першу чергу має значення сам факт припинення трудових відносин, оскільки з цього моменту кожна із сторін у справі були вільні у своєму волевиявленні: позивач щодо свого подальшого працевлаштування, а відповідач щодо прийняття на вивільнену посаду іншого працівника.

За змістом ч. 3 ст. 54 Закону України "Про освіту" педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору.

Пунктом 10 Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 24 грудня 2002 року № 744 передбачено, що при прийнятті на роботу науково-педагогічних працівників може укладатися безстроковий, строковий трудовий договір, в тому числі контракт. Термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін. Вносити пропозиції щодо терміну трудового договору має право кожна із сторін.

Вказані правові норми прямо передбачають, що відповідач не тільки мав право укладати договори на визначений строк із позивачем, як науково-педагогічним працівником, але мав це здійснювати також на конкурсній основі.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог ОСОБА_3, відповідач неодноразово наголошував на тому, що раніше прийняття останньої на посаду науково-педагогічного працівника взагалі відбувалось поза конкурсом, що є порушенням вимог ч. 3 ст. 54 Закону України "Про освіту", а тому, якщо позивач і мала намір надалі продовжувати трудові правовідносини із відповідачем на посаді науково-педагогічного працівника, то це мало відбутись із дотриманням чинного законодавством порядку, тобто, за результатом проведеного конкурсу, а якщо такий конкурс на був призначений або позивач була позбавлена можливості прийняти в ньому участь з вини відповідача, то вона мала це оскаржити окремо.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку його дії (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Посилання позивача на ту обставину, що її було звільнено з роботи без попередньо отриманої згоди профкому та вищого виборного органу профспілки, оскільки вона є членом профкому університету, що суд першої інстанції поклав в основу оскаржуваного рішення, на увагу не заслуговують, оскільки, на розсуд колегії суддів, у разі звільнення працівника з роботи на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, така згода взагалі не потрібна.

Попередню згоду профкому та вищого виборного органу профспілки на звільнення працівника з роботи, роботодавець має отримувати лише у випадках, які зазначені у статті 43 КЗпП України і тільки тоді, коли має місце розірвання чинного трудового договору, а не припинення трудового договору, у звязку із закінченням строку, на який він був укладений.

Більше того, матеріали справи свідчать про те, що відповідач, маючи прагнення максимально дотриматись збереження прав та гарантій свого працівника, який є членом профкому, все ж таки звернувся із відповідним поданням до профкому та вищого виборного органу профспілки для отримання згоди на звільнення з роботи позивача, хоча і не був зобовязаний цього робити.

Ненадання профкомом та вищим виборним органом профспілки згоди на звільнення позивача з роботи, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, також не було перешкодою для звільнення останньої з роботи за вказаною підставою, оскільки ця відмова не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, про що вже вказано апеляційним судом у даному рішенні.

В пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року, з наступними змінами, розяснено, що одинокою матірю вважається жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про народження дитини зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

Те, що позивач є розлучена і на її утриманні знаходяться діти, на утримання яких із колишнього чоловіка позивача стягуються аліменти (а.с.93), ще не означає, що ОСОБА_3 є одинокою матірю чи жінкою, яка виховує і утримує дитину сама, оскільки ніяких належних та допустимих доказів з даного приводу не надано, а це є лише твердженням позивача, яке інша сторона жодним чином не має змоги спростувати, так як це стосується суто особистого життя ОСОБА_3

Але, навіть поряд із цим, як свідчать матеріали справи, відповідач і в даному випадку намагався йти на зустріч позивачу, запропонувавши їй іншу роботу, від якої та відмовилась, хоча і це не був зобовязаний робити.

Частина 3 ст. 184 КЗпП України не передбачає обов'язку роботодавця пропонувати особі тільки ту посаду, яку та забажає, тим більше, якщо ця посада підлягає заміщенню на конкурсній основі.

З огляду на викладене слід прийти до висновку, що відповідач звільнив ОСОБА_3 з посади старшого викладача 0,7 ставки кафедри міжнародного права та юридичної журналістики з 30.06.2015р. наказом від 30.06.2015 К № 456, на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, за наявністю для цього законних підстав і з дотриманням встановленого порядку, в звязку із чим вимоги позивача щодо визнання незаконним її звільнення роботи, поновлення її на посаді старшого викладача кафедри міжнародного права та юридичної журналістики Національного університету водного господарства та природокористування з 30 червня 2015 року, визнання трудового договору таким, що укладений на невизначений строк, є безпідставними і тому задоволенню не підлягають.

Вимоги ОСОБА_3 щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, є похідними від вимоги щодо поновлення на роботі, а тому самостійного обґрунтування апеляційним судом мотивів залишення їх без задоволення не потребують.

З приводу вимоги ОСОБА_3 про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення, то ця вимога також задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до ст. 57 Закону України «Про освіту» допомога на оздоровлення надається науково-педагогічним працівникам лише при наданні їм щорічної відпустки.

По справі встановлено, що заяву про надання щорічної відпустки перед звільненням позивач не подавала, в звязку із чим їй при звільненні з роботи була виплачена відповідна грошова компенсація за невикористану відпустку.

Так як позивач є звільненою від сплати судового збору, судові витрати понесені на оплату судового збору за подання апеляційної скарги підлягають компенсації відповідачу за рахунок держави.

Зі змісту апеляційної скарги відповідача вбачається, що останній оскаржує рішення Рівненського районного суду від 05 листопада 2015 року виключно з приводу тих позовних вимог ОСОБА_3, які були судом першої інстанції задоволені, тому апеляційний суд перевіряв оскаржуване рішення лише в межах доводів поданої апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 315 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Національного університету водного господарства та природокористування задовольнити.

Рішення Рівненського районного суду від 05 листопада 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до Національного університету водного господарства та природокористування, третя особа без самостійних вимог Міністерство освіти і науки України щодо визнання незаконним звільнення позивача з роботи, поновлення його на посаді старшого викладача кафедри міжнародного права та юридичної журналістики Національного університету водного господарства та природокористування з 30 червня 2015 року, визнання трудового договору таким, що укладений на невизначений строк, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, матеріальної допомоги на оздоровлення та моральної шкоди - скасувати та відмовити позивачу в задоволенні цих позовних вимог.

Судові витрати, які понесені Національним університетом водного господарства та природокористування, в розмірі 1070 грн. 08 коп., у звязку із сплатою судового збору за подання апеляційної скарги, компенсувати вказаному відповідачу за рахунок держави.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий М.П. Григоренко

Судді : Н.М. Ковальчук

ОСОБА_6