Справа № 461/9002/15 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/783/7210/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого Федоришина А.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Тропак О.В.

при секретарі: Івановій О.О.

за участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 7 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Львівська міська рада, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання правочину нікчемним, стягнення грошей, -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням відмовлено у задоволенні зазначеного позову, яким ОСОБА_4 просив визнати нікчемним правочин приватизацію квартири №9 у будинку №107 на вул. Івана Франка у м. Львові, набутою у власність його колишньою дружиною ОСОБА_7 і сином ОСОБА_6 в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Рішення оскаржив ОСОБА_4 Просить його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що суд невірно встановив фактичні обставини справи, його висновки не відповідають дійсним обставинам, суд неправильно застосував норми матеріального права і порушив норми процесуального права. Зокрема посилається на те, що відносини з переходу права власності на квартиру від держави до фізичної особи є правочином і тому суд мав вирішувати питання про його правомірність.

Вирішуючи клопотання апелянта про відкладення розгляду справи, колегія суддів не знаходить законних підстав для її задоволення, так як ОСОБА_4 не надав підтверджуючих його хворобу документів і тому поважність причин неявки не є доведеною.

Відповідно до приписів ст. 305 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи встановлено не було.

Встановлено, що сторони у справі є колишнім подружжям, шлюб між якими розірвано 29.10.1996 року.

Із свідоцтва про право власності на квартиру №9 у будинку № 107 на вул. Івана Франка у м. Львові убачається, що відповідач ОСОБА_8 (прізвище змінено на ОСОБА_7 після розірвання шлюбу) набула її у власність із членами сімї: ОСОБА_6, ОСОБА_7 в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» відповідно до розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду Галицької районної адміністрації №748 від 24.10.1995 року.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_4 виходив із того, що перехід права власності на квартиру від держави до фізичної особи в порядку приватизації є правочином і нікчемність цього правочину є наслідком допущених порушень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, характер спірних правовідносин і застосував норми матеріального права, які їх регулюють.

Поняття приватизації державного житлового фонду визначено у статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до цієї норми - приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно приписів ч. 1 ст. 8 цього Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Частиною третьою цієї статті передбачено, що передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Отже, з аналізу наведених норм випливає висновок, що правочин відрізняється від інших юридичних фактів, зокрема тим, що правочин завжди є діями фізичної або юридичної особи, а не адміністративним актом (актом управління), які видають органи державної влади та управління і їхні службові особи.

Оскільки передача спірної квартири №9 у будинку №107 на вул. Івана Франка у м. Львові у власність ОСОБА_5 відбулася за підставі адміністративного акту - розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду Галицької районної адміністрації №748 від 24.10.1995 року, то цей акт не є правочином і не може визнаватися недійсним/нікчемним з підстав, передбачених главою 16 Цивільного кодексу України.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність його висновків, то рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 317 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 7 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді: