Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі головуючого: Леміша О.М.

при секретарі: Химинець О.Я.

з участю позивача ОСОБА_1М

представника ОСОБА_2І

розглянувши у відкритому судовому в м. Ужгород засіданні справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради відділ землекористування, третя особи без самостійних вимог Закарпатське релігійне братство ОСОБА_3 ОСОБА_1 і ОСОБА_4, третя особи без самостійних вимог Інспекція державного будівельного архітектурного контролю про встановлення права власності на житловий будинок

Встановив:

ОСОБА_1, звернувся до суду із позовом до виконкому Ужгородської міської ради про встановлення права власності на житловий будинок, розташований за адресою: м. Ужгород, вул. Івана Франка, 18.

Свій позов ОСОБА_1, мотивував тим, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 10 лютого 2014 року (справа № 308/15255/13-ц) зобовязано Ужгородську міську раду включити до порядку денного пленарного засідання та внести на розгляд сесії питання про надання фізичній особі ОСОБА_1, у приватну власність земельну ділянку площею 0,0276 га за адресою м. Ужгород, вул. І.Франка, 18, на якій побудовано житловий будинок.

Вказане рішення набуло законної сили 24 лютого 2014 року, так як Ужгородською міською радою оскаржено не було.

Позивач зазначив, що відповідно до вимог діючого цивільно-процесуального законодавства вказане рішення, щодо розгляду його позову про встановлення права власності на житловий будинок та справи, є документальним доказом правового характеру, а тому констатує, що 29 березня 2001 року рішенням 31 сесії 3 скликання Ужгородської міської ради, Закарпатському релігійному братству ОСОБА_3 ОСОБА_1 і ОСОБА_4 (надалі Братство) надано у постійне користування земельну ділянку площею 0,08 га для будівництва каплиці по вул. Яна Гуса ОСОБА_5 (кутова ділянка), що напроти стадіону «Авангард» на яку, 21 грудня 2001 року Братству був виданий державний Акт на право постійного користування зазначеною вище землею, та на якій, у подальшому, була збудована церква ОСОБА_3 ОСОБА_1 і ОСОБА_4.

Також, позивач звертає увагу на те, що у цьому ж судовому рішенні зазначено, що поруч біля вказаної вище земельної ділянки та збудованої церкви, на суміжній земельній ділянці площею 0,0276 га ним, ОСОБА_1 побудований житловий будинок , що в свою чергу підтверджується висновками геодезичних вимірювань шляхом проведення супутникової зйомки цієї земельної ділянки. ОСОБА_1, зазначає, що судовим рішенням констатовано про відсутність порушення ним будь яких прав Братства на його земельну ділянку.

Надалі позивач посилається на вказане рішення суду, а саме на дані про проведення геодезичних вимірювань шляхом супутникової зйомки земельної ділянки по вул. І.Франка, 18, м. Ужгорода, якою він користується і на якій ним побудований індивідуальний житловий будинок, площа якої в натурі склала 0,0276 га, однак обидві ділянки є під одним кадастровим номером № НОМЕР_1, так як помилково вважалось, що ці 0,0276 га також є в користуванні Братства.

Фактично ж є дві ділянки загальною площею 0,10 га, із яких по Акту на право постійного користування тільки однією ділянко площею 0,08 га має Братство. Окрім того, позивач стверджує, що у збудованому ним будинку проживає він та його сімя - дружина, і два сина, що також зазначено у вищевказаному рішенні суду.

Отже, між земельною ділянкою Закарпатського релігійного братства ОСОБА_3 ОСОБА_1 і ОСОБА_4 та домоволодінням № 16 по вул. І.Франка, позивачем у 20012002 роках був збудований за власні кошти індивідуальний житловий будинок на земельній ділянці площею 0,0276 га, де він став суміжним землекористувачем між цими обєктами. Цією земельною ділянкою та будинком ОСОБА_1, та його сімя користуються і на даний час і використовують ділянку для обслуговування свого індивідуального житлового будинку, господарських будівель та споруд, а саме за цільовим призначенням.

До теперішнього часу, жодних претензій з приводу самочинно збудованого позивачем будинку та його експлуатації, а так само і користування 0,0276 га земельною ділянкою від суміжних землевласників (користувачів), від Ужгородської міської ради, або інспекції державного будівельного архітектурного контролю, до нього не було. Судових позовів, судових рішень, або рішень органів місцевого самоврядування і вказаної інспекції з приводу володіння і експлуатації самочинно збудованим ним будинком, і користування ним земельною ділянкою із грудня 2001 року, використання її за іншим не цільовим призначенням, або знесення будинку, чи усунення позивачем можливих перешкод , також не було.

Разом з тим, ОСОБА_1, у позовній заяві вказує, що ігноруючи вищевказане судове рішення, Ужгородська міська рада своїм рішенням 25 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради № 1430 від 12 вересня 2014 року відмовила йому- Івашко ОСОБА_6 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,02676 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вул. І Франка, 18, у м. Ужгороді.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду від 06 листопада 2014 року, прийнятою по адміністративній справі №308/12487/14-а, яка набула законної сили 18 листопада 2014 року і також, щодо цього позову та у справі є доказом цивільно-процесуального правового характеру, вказане рішення Ужгородської міської ради було визнано не чинним та скасовано.

Ужгородську міську раду зобовязано включити до порядку денного пленарного засідання та винести на розгляд сесії питання про передачу у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0276 га для обслуговування індивідуального житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованого за адресою м. Ужгород, вул. Івана Франка, 18.

Разом з тим, у постанові суду від 06 листопада 2014 року, як зазначає позивач, також констатовано, що при вирішенні земельного питання сесія міськради мала б взяти до уваги факт, що між земельною ділянкою Братства та домоволодінням №16 по вул. І.Франка у м. Ужгороді, позивачем ОСОБА_1, уже був збудований у 2001-2002 роках за власні кошти індивідуальний житловий будинок на земельній ділянці площею 0,0276 га, де він став суміжним користувачем між цими обєктами. Цією земельною ділянкою позивач користується і на даний час та використовує її для обслуговування свого індивідуального житлового будинку, господарських будівель та споруд, а саме за цільовим призначенням.

У постанові також зазначено, що з приводу користування ОСОБА_1, земельною ділянкою 0,0276 га та самочинно збудованим індивідуальним житловим будинком, із грудня 2001 року жодних претензій або можливих судових позовів від жодних юридичних або фізичних осіб до нього або стосовно нього ні йому, ні до суду не висувались і не були подані.

Для подальшого виконання вказана вище Постанова Ужгородського міськрайонного суду від 06 листопада 2014 року із додатковими матеріалами через центр надання адміністративних послуг була передана до відділу землекористування Ужгородської міської ради для підготовки цих матеріалів та їх розгляду на черговій сесії Ради.

Однак, 09 грудня 2014 року відділ землекористування усно повідомив позивача і предявив для огляду відповідний протокол комісії про те, що зазначена постанова суду та надані ним інші, в т.ч. графічні матеріали розглянуті, внесені у проект рішення Ужгородської міської ради, однак комісією у передачі йому земельної ділянки та наданні дозволу на розробку проекту землеустрою відмовлено, так як рекомендовано спочатку встановити право власності на нерухоме майно збудований ним будинок.

Таким чином, на сьогоднішній день у позивача склалася така ситуація, що:

- він не може здати будинок в експлуатацію і зареєструвати своє право власності на нього, так як йому не надана у встановленому законом порядку земельна ділянка, на якій розташований будинок для будівництва це з одного боку;

- а з другого боку, він не може отримати дозвіл на розробку проекту землеустрою та отримати у приватну власність земельну ділянку, так як не має права власності на збудований ним будинок, тобто утворено «замкнуте коло» щодо вирішення цих питань.

У судовому засіданні позивач та його представник позов з наведених у ньому мотивів підтримали у повному обємі , а представник додатково мотивував, що наведені у позові дані є обєктивні і достовірні, і на даний час є необхідність у встановленні права власності позивача на будинок, так як це впливає на його право щодо володіння, розпорядження, користування будинком, отримання у приватну власність земельної ділянки для його обслуговування та просили суд позов задовольнити визнати право власності позивача на збудований ним будинок №18 по вул. І.Франка у м. Ужгороді в 1/1 частині в цілому.

Відповідач, будучи належним чином у встановленому ЦПК України порядку повідомлений про час та день розгляду справи, в судове засідання не зявився і не повідомив суд про причини неявки.

Третя особа без самостійних вимог - Інспекція державного будівельного

архітектурного контролю також, будучи належним чином у встановленому ЦПК України порядку повідомленою про час та день розгляду справи, в судове засідання не зявилася і про причини неявки суд не повідомила.

Третя особа без самостійних вимог - Закарпатське релігійне братство ОСОБА_3 ОСОБА_1 і ОСОБА_4 надало до суду заяву в якій зазначає, що не має жодних заперечень проти позову ОСОБА_1, у дійсності будинок на який просить позивач встановити його право власності, збудований позивачем за його кошти, належить йому, Братство позовні вимоги підтримує, а справу просить розглянути без його участі.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов із наведених у ньому мотивів підлягає до повного задоволення.

Так, в судовому засіданні встановлено, що у 2001 2002 роках ОСОБА_1 за власні кошти, самочинно, збудував індивідуальний житловий будинок на земельній ділянці площею 0,0276 га, яка розташована за адресою: м. Ужгород, вул. І.Франка,18 та на момент будівництва цього будинку була вільна. Будівництво позивачем вказаного будинку саме за цією адресою було обумовлено тим, що поряд на суміжній земельній ділянці площею 0,08 га була збудована церква, в якій ОСОБА_1, постійно працює служить, як настоятель храму.

З моменту завершення будівництва і до цього часу ОСОБА_1, та його сімя користуються будинком та земельною ділянкою безперешкодно. Вказані обєкти використовують за їх цільовим призначенням будинок, як житло, земельну ділянку для обслуговування цього житлового будинку, господарських будівель та споруд. З приводу самочинного будівництва на вказаній земельній ділянці будинку та його експлуатації, із грудня 2001 року до ОСОБА_1, не висувались ні власником земельної ділянки - Ужгородською міською радою, ні інспекцією державного будівельного архітектурного контролю, ні Братством, ні суміжними землевласниками, ні іншими фізичними чи юридичними особами жодні претензії або позови.

До інспекції ДБАК про прийняття об'єкта будинку до експлуатації ОСОБА_1, не звертався, так як вказаною інспекцією на нього вже був накладений штраф за самочинне будівництво вказаного будинку і така вимога перед ним не ставилась. Судом встановлено, що збудований ОСОБА_1, будинок вже зареєстрований у КП « Архітектурно планувальне бюро» про що цим же бюро позивачу видано на будинок технічний НОМЕР_2 від 24 червня 2014 року. Також , ОСОБА_4 видана будинкова книга, в якій проставлені реквізити про реєстрацію та проживання у будинку ОСОБА_1, та членів його сімі.

Разом з тим, встановлено, що ОСОБА_1 звертався, в т.ч., на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду від 10 лютого 2014 року та Постанови Ужгородського міськрайонного суду від 06 листопада 2014 року до Ужгородської міської ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою по відведенню йому земельної ділянки площею 0,0276 га для обслуговування збудованого ним житлового будинку, господарських будівель та споруд з подальшою передачею йому ділянки у приватну власність,

Однак, відділом землекористування виконкому Ужгородської міської ради з відповідним посиланням на рішення комісії виконкому, яка розглядала зазначені звернення ОСОБА_1, йому було рекомендовано першочергово встановити право власності на збудований ним житловий будинок, а далі вирішувати із відповідачем всі земельні питання.

Відповідно до цивільного законодавства України ОСОБА_1 має право на захист своїх цивільних прав в т.ч., щодо встановлення права власності на самочинно збудований будинок, що напряму впливає на подальше володіння, розпорядження та користування ОСОБА_1 цим майном. Суд приходить до висновку про те, що позивач вірно, напряму звернувся до суду із чітко мотивованим, аргументованим позовом.

Зокрема, Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» констатовано, що з огляду на положення статті 376 ЦК право власності за набувальною давністю на об'єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Ст. 392 ЦК України не регулює правовідносин щодо самочинно збудованого нерухомого майна.

Однак, ст. 376 ЦК України « Самочинне будівництво», зазначає:

1. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

3. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

В той же час, Постанова ПВССУ від 30 березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва) », регламентує і деталізує порядок виконання ч. 3 ст. 376 ЦК та розгляду позовів про встановлення права власності на самочинно збудовані будинки.

Так, «…При розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-ХІІ спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання - ч.1 ст. 15 ЦК, ч.1 ст. 3 ЦПК України.

У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Враховуючи наведене, при вирішенні питання про відкриття провадження у справі за позовом про визнання права власності на самочинно збудовані об'єкти суд має звертати увагу чи зазначено у позовній заяві відповідно до вимог ст. 119 ЦПК обставини щодо звернення позивача до інспекції державного будівельного архітектурного контролю про прийняття об'єкта до експлуатації та посилання на докази щодо зазначених обставин. У разі відсутності посилання на такі обставини або докази суд має відповідно до вимог статті 121 ЦПК залишити позовну заяву без руху та надати строк для усунення недоліків із наслідками, передбаченими частиною другою статті 121 ЦПК…».

Суд бере до уваги той факт, що інспекцією ДБАК на ОСОБА_1 та Братство накладався адміністративний штраф за самочинне будівництво церкви та будинку без вимоги або припису про здачу обєктів в експлуатацію, а також те, що будинок вже зареєстрований у КП « Архітектурно планувальне бюро» про що видано технічний НОМЕР_2 від 24 червня 2014 року.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. ст. 8 та 41 Конституції України та вказаної Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України громадянину не заборонено напряму звернутися до суду із таким позовом без звернення до інспекції ДБАК, так як суд вправі відповідно до вимог ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст.ст. 3, 15 ЦПК України розглянути позов та прийняти остаточне рішення. Вказана Постанова ПВСС України чітко констатує : «… Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону…».

Суд встановив, що ОСОБА_1 вірно подав позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на чужій земельній ділянці п. 10 ППВССУ «… позов може бути пред'явлено до органу державної влади або органу місцевого самоврядування та власника (користувача) земельної ділянки у випадку забудови на земельній ділянці, яка належить до державної чи комунальної власності або фізичній чи юридичній особі».

Відповідно до вимог п.16. вказаної Постанови ПВСС України позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі частини третьої статті 376 ЦК, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам.

Судом встановлено, що з 2001 року до теперішнього часу від власника земельної ділянки Ужгородської міської ради, Інспекції державного будівельного архітектурного контролю, Братства ОСОБА_3 апостолів ОСОБА_1 і ОСОБА_4 та інших суміжних землевласників по вул. Івана Франка у м. Ужгороді до ОСОБА_1 не було жодних претензій усного чи письмового характеру, жодних приписів, судових позовів та можливих судових рішень, або рішень органів місцевого самоврядування і вказаної Інспекції з приводу:

- припинення володіння, розпорядження, користування та експлуатацію самочинно збудованим житловим будинком та земельною ділянкою площею 0,0276 га за адресою : м. Ужгород, вул. І.Франка, 18, шляхом знесення будинку і усунення будь-яких можливих перешкод.

Вказані обставини підтверджуються дослідженими судом доказами……………….

Зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на їх обєктивність, достовірність і достатність для прийняття рішення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.10,11,214,215,256-259 ЦПК України , суд,-

Рішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради відділ землекористування, третя особи без самостійних вимог Закарпатське релігійне братство ОСОБА_3 ОСОБА_1 і ОСОБА_4, третя особи без самостійних вимог Інспекція державного будівельного архітектурного контролю про встановлення права власності на житловий будинок - задоволити.

Визнати право власності ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на нерухоме майно індивідуальний житловий будинок № 18 по вул. Івана Франка у м. Ужгороді, в цілому.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено в загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_7