Справа № 761/4654/15-ц
Провадження №2/761/3483/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05 жовтня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Гуменюк А.І.

при секретарі Панасенко Ж.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Стрюкової Ірини Олександрівни про визнання правочину недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - Позивач) 18 лютого 2015 року, звернувся через представника до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» (далі - Відповідач) про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є правонаступником прав та обов'язків свого померлого брата, ОСОБА_3, який у свою чергу за життя 07 березня 2007 року уклав із Публічним акціонерним товариством «Комерційний Банк «Надра» кредитний договір №12/МК/2007-840. Заважує, що грошові вимоги банку до спадкодавця за вказаним кредитним договором увійшли до складу спадкової маси, проте він вважає кредитний договір недійсним, оскільки Відповідачем не була отримана індивідуальна ліцензія НБУ для укладання спірного правочину. Крім того, зауважує, що спірний договір не містить умов про порядок припинення договору та відповідальність банку (всупереч ч. 1 ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"), крім того вважає, що при укладанні кредитного договору Відповідач ввів в оману, порушивши ст. ст. 11, 15 Закону України "Про захист прав споживачів". Крім того, на його думку, що при укладанні додаткової угоди № 1 від 19 вересня 2007 року до кредитного договору, Відповідач порушив вимоги п.п. 2.4, 2.5, 3.2, 3.3. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та скупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.07 року № 168. Просив суд ухвалити судове рішення, яким визнати недійсним кредитний договір №12/МК/2007-840, укладений 07 березня 2007 року між ОСОБА_3 та Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра».

У судовому засіданні представники Позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі, з підстав, викладених у позові. Просили суд позов задовольнити.

Представник Відповідача у судовому засіданні позов не визнав, просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що при укладенні спірного правочину, позичальник був ознайомлений із умовами договору і, що станом на момент укладання кредитного договору Відкрите акціонерне товариство «Комерційний Банк «Надра» мало всі необхідні дозволи, а сам кредитний договір, на його думку, не містить в собі умов, які є несправедливими або такими, що вводять позичальника в оману.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд знаходить позов таким, що підлягає не задоволенню, з таких підстав.

Судом встановлено, що 07 березня 2007 року між ОСОБА_3 та Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра», в особі заступника начальника з роздрібного продажу відділення № 11 філії ВАТ «КБ «Надра» Чернігівського регіонального управління ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №12/МК/2007-840.

Предметом даного Договору є грошові кошти в сумі 30 000,00 (тридцять тисяч) доларів США 00 центів. Цілі кредитування - споживчі потреби.

19 вересня 2007 року між тими самими сторонами була укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору № 12/МК/2007-840 від 07 березня 2007 року. Згідно даної Угоди сторони домовились пункт 1.1. розділу 1 «предмет договору» викласти в наступній редакції: "1.1. Банк надає Позичальнику грошові кошти в сумі 38 829, 81 (тридцять вісім тисяч вісімсот двадцять дев'ять) доларів США 81 центів".

Як вбачається із матеріалів справи, 23 серпня 2002 року Відкрите акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» одержало банківську ліцензію № 21 на право здійснювати банківську діяльність. Згідно додатку до дозволу № 21-2 від 04 листопада 2005 року, банк має право здійснювати операції з валютними цінностями.

Із матеріалів справи також вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Цей факт підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 27 липня 2010 року, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції.

28 січня 2011 року Другою Чернігівською державною нотаріальною конторою було видане Свідоцтво про право на спадщину за законом. Відповідно до даного Свідоцтва спадкоємцем ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 є його брат - ОСОБА_1.

До складу спадщини увійшло наступне майно: автомобіль марки Renault Megan, 2007 року випуску; напівпричеп бортовий - Е, марки KOGEL, модель SN24P100/1.120, 2000 року випуску; напівпричеп-фургон марки ПР, модель PACTON TLX42199, 1991 року випуску, напівпричеп бортовий - Е, марки KRONE, модель SDP24EL, 1992 року випуску.

Згідно рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 березня 2012 року, із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» стягнуто заборгованість за кредитним договором № 12/МК/2007-840 від 07.03.2007 року в розмірі 18 825 доларів 33 центи США.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, однією з підстав для визнання спірного договору недійсним є неодержання банком на момент укладення договору індивідуальної ліцензії Національного банку України на надання резиденту кредиту в іноземній валюті.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

За положеннями ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет КМУ).

Відповідно до ст. 5 цього Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ.

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету.

Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п. 5. 3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ.

За таких обставин, правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог пп. «в» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою. Тим самим, надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Вказаний висновок міститься у постанові від 21 березня 2011 року Верховного Суду України по справі № 6-7ц11.

Крім того, доводи Позивача про те, що в спірному договорі не зазначено обов'язкові умови про порядок припинення договору та відповідальність сторін, встановлені, ч. 1 ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", спростовуються матеріалами справи, зокрема, п. 12.1 і п. 12.2. кредитного договору встановлюють порядок зміни та припинення дії договору, а розділ 9 визначає відповідальність сторін.

Крім того, доводи сторони Позивача про порушення банком п.п. 2.4, 2.5, 3.2, 3.3. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та скупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, під час укладання додаткової угоди № 1 від 19 вересня 2007 року судом не можуть бути взяті до уваги, оскільки спірний правочин було укладено до видання вказаної постанови, яка підлягає застосуванню під час укладення кредитних договорів зі споживачами (п. 1.3.), а не під час внесення змін до них.

За змістом частини 1 статті 60 Цивільного процесуального Кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки в ході розгляду справи сторона Позивача не довела перед судом обставини, викладені у позові, суд знаходить позов необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.

З урахуванням викладеного, на підставі статті 99 Конституції України, статтей 192, 1054 Цивільного кодексу України, Закону України «Про банки і банківську діяльність», Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», керуючись статтями 10, 11, 13, 60, 61, 88, 209, 212-215 Цивільного процесуального Кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Стрюкової Ірини Олександрівни про визнання правочину недійсним - в і д м о в и т и у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Шевченківський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а у разі, якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків або після розгляду справи в апеляційному порядку Апеляційним судом м. Києва, якщо воно не буде скасоване.

СУДДЯ :