Справа №592/2542/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Алфьоров А. М.
Номер провадження 22-ц/788/2012/15 Суддя-доповідач - Дубровна В. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Дубровної В. В.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Сибільової Л. О.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_4, які діють у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей, ОСОБА_5

на рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 07 серпня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_6 до Арбітражного керуючого Калініної Вікторії Вікторівни, третя особа - Сумська міська рада,

про визнання права власності на будівельні матеріали, конструкції та обладнання, які були використані в процесі будівництва і знаходяться у незавершеному будівництві та на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зазначеним позовом до Арбітражного керуючого Калініної В.В. Свої вимоги мотивував тим, що15 вересня 2014 року він придбав з публічних торгів майно: житловий будинок Літ.А-1 з надвірними господарчими та побутовими будівлями: сарай Літ.Б, погріб Літ.пг, вбиральня Літ.У, гараж Літ.Д, огорожа № 1,2, земельну ділянку площею - 0,0942 та., що належить ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого у реєстрі 19.12.1998 року за № 2-67 та державного акта на право власності на земельну ділянку від 29.01.2007 року № НОМЕР_3, кадастровий № НОМЕР_2.

Договір купівлі-продажу від 24 вересня 2014 року № 67 укладений на підставі Протоколу № 68 Лот №1, відповідно до якого ТОВ «Професіонал» було проведено публічні торги (аукціон) з продажу Лота № 1, за адресою: АДРЕСА_1. За результатами публічних торгів він став переможцем.

22 жовтня 2014 року він звернувся до ОСОБА_8, приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу, з проханням посвідчити договір купівлі-продажу майна банкрута на відкритих торгах (аукціоні), укладений з арбітражним керуючим Калініною В.В., а саме житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки, на якій він розташований, за адресою: АДРЕСА_1. Нотаріус відмовив йому у вчиненні нотаріальних дій на підставі того, що йому позивачем не було подано необхідних документів для посвідчення договору відчуження нерухомого майна (документи, що підтверджують право власності, витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, документ про оціночну вартість майна, документ про відсутність (наявність) обмежень (обтяжень) земельної ділянки, тощо). У Протоколі №68 Лот №1 від 15.09.2014 року про визнання переможця аукціону та у проекті договору №67-А-Лот №1 купівлі-продажу майна банкрута на відкритих торгах (аукціоні) відсутній достатній опис об'єкта: щодо загальної та житлової площі будинку, цільового призначення земельної ділянки. Згідно технічного паспорту на житловий будинок, виготовленого Комунальним підприємством "Сумське міське бюро технічної інвентаризації" 15 травня 2007 року, житловий будинок літ.А будується самовільно та знаходиться в процесі реконструкції.

На момент проведення аукціону він не знав про те, що будинок знаходиться у стадії реконструкції та не введений в експлуатацію. Крім того, як стало відомо після проведення аукціону, ліквідатор не мав на руках оригіналів правовстановлюючих документів на будинок та землю і фактично ввела його в оману. В технічному паспорті вищевказана будівля визначена як житловий будинок літ.А, що будується самовільно та знаходиться в процесі реконструкції, але враховуючи неможливість звернення до інспекції державного будівельного архітектурного контролю з заявою про прийняття об'єкта до експлуатації у зв'язку з тим, що будівництво визначених в технічному паспорті будівель було здійснено не ним, а попереднім власником, зареєструвати право власності на придбане з публічних торгів нерухоме майно не передбачається за можливе. Крім того, саме відповідач не надала документів, необхідних для посвідчення договору відчуження нерухомого майна, що в подальшому призвело до відмови у вчинені нотаріальних дій.

На підставі укладеного договору купівлі-продажу майна банкрута на відкритих торгах від 24.09.2014 р. № 67 просив визнати за ним право власності на будівельні матеріали, конструкції та обладнання, які були використані в процесі будівництва і знаходяться у незавершеному будівництві та розташовані за адресою: АДРЕСА_1; Визнати на підставі укладеного договору купівлі-продажу майна банкрута на відкритих торгах від 24.09.2014 р. № 67 за ОСОБА_6, зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_2, право власності на земельну ділянку площею - 0,0942 га. розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Ковпаківського районного суду м.суми від 07 серпня 2015 року позов ОСОБА_6 задоволений.

Визнано за ОСОБА_6., зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_2, право власності на будівельні матеріали, конструкції та обладнання, які були використані в процесі будівництва і знаходяться у незавершеному будівництві та розташовані за адресою: АДРЕСА_1, на підставі укладеного договору купівлі-продажу майна банкрута на відкритих торгах (аукціоні) від 24 вересня 2014 року № 67 - (А) - Лот № 1.

Визнано за ОСОБА_6, зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_2, право власності на земельну ділянку площею - 0,0942 га., цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, на підставі укладеного договору купівлі-продажу майна банкрута на відкритих торгах (аукціоні) від 24 вересня 2014 року № 67 - (А) - Лот № 1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4, які діють у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_9 та ОСОБА_3 просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити за необгрунтованістю. При цьому зазначають, що цивільний позов у даній справі стосується нерухомого майна, а тому, вирішуючи спір про визнання права власності на нерухоме майно, в силу приписів статті 182 ЦК України ч.3 ст.3 Закону України «Про порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.388 КК України, суд повинен був перевірити, за ким зареєстроване право власності на спірне майно, чи зазначені ці особи у якості відповідачів або третіх осіб, чи існують арешти, заборони або іпотека спірного майна, чи проживають у ньому та чи є зареєстрованими певні особи, у тому числі, і непо¬внолітні діти. Однак, суд першої інстанції грубо порушив принципи повноти, всебічності та об'єктивності судового розгляду спору, належності та допустимості доказів, та вирішив спір без залучення власника ОСОБА_5 та осіб, які зареєс¬тровані та постійно проживають у спірному житловому будинку (апелянтів та їх дітей). Вважають, що задовольнивши позов та не застосувавши положень ст. 182 ЦК Ук¬раїни, ст.3 Закону України «Про порядок державної реєстрації речових прав на неру¬хоме майно та їх обтяжень», суд першої інстанції фактично допустив перехід права влас¬ності від однієї особи до іншої, всупереч накладеному арешту, а тому суд першої інстанції, грубо порушив приписи ч.5 статті 154 ЦПК України, відповідно до якої, арешт скасовується тим судом, який його наклав. Виключення з цього правила міститься лише у Законі України «Про відновлення платоспроможності боржника або ви-знання його банкрутом», де передбачена можливість скасування всіх арештів у конкретній судовій справі про банкрутство з метою забезпечення заходів ліквідаційної процедури бо¬ржника, однак справи про банкрутство не підсудні судам загальної юрисдикції. Крім того, із системного аналізу змісту оскаржуваного рішення суду першої інстанції вбачаєтьс, що як приватний нотаріус Давиденко І.А., так і суд першої інстанції застосували Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банк¬рутом» у старій редакції, яка не діє від дати вступу в дію редакції Закону № 4212-VI від 22.12.2011, ВВР, 2012, № 32-33, ст.413. Вказують, що чинною редакцією Закону України «Про відновлення платоспроможності боржни¬ка або визнання його банкрутом» не передбачено за результатами проведення відкритих торгів по продажу майна банкрута (аукціону) укладення нотаріально посвідченого дого¬вору купівлі - продажу нерухомого майна, а відтак, вже сама відмова приватного но¬таріуса Давиденко І.А. є нікчемною. Також вказують, що зі змісту оскаржуваного рішення взагалі не-можливо зрозуміти, чи сплатив взагалі позивач (переможець аукціону) передбачену умо-вами протоколу відкритих торгів грошову суму (ціну) розміром 193471,00 грн., якщо ні, то тоді і з цих підстав при будь - якій підсудності спору, ОСОБА_6 слід було від¬мовити у задоволенні його вимог. Крім того, вважають, що з самого змісту позовної заяви суду пер¬шої інстанції вже було зрозуміло, що об'єкту, який був предметом відкритих торгів (житлового будинку з певними технічними параметрами), на момент проведення відкритих то¬ргів не існувало, а позивач просив визнати право власності зовсім на інші об'єкти - буді¬вельні матеріали, однак будівельних матеріалів на аукціоні позивач не придбавав, тому, з даних підстав слід було відмовити позивачу у задоволенні позову. Вказують, що саме будівельні матеріали об'єкта незавершеного буді¬вництва належать їм на праві власності, ніколи не належали банкруту ФОП ОСОБА_5, не були та могли бути предметом продажу ліквідатором у ліквідаційній процедурі у справі №136/5014/2841/2012. Вважають, що суд порушив правила підсудності розгляду спору, оскільки згідно ч.8 ст.44 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», спори, які виникають при проведенні та вико¬нанні результатів аукціонів, у тому числі про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна, розглядаються в межах провадження у справі про банкрутство. Саме тому особи, які постійно проживають у спірному будинку разом із своїми непо¬внолітніми дітьми, та які побудували цей будинок (хоча він і знаходиться на стадії незаве¬ршеного будівництва), і вважають свої права порушеними, оскаржили результати аукціо¬ну, у першу чергу, до господарського суду у справі про банкрутство, справа до цього часу перебуває на розгляді Господарсько суду Луганської області.

ОСОБА_5 у апеляційній скарзі просить скасувати рішення першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовити за необгрунтованістю.

При цьому зазначає, що суд вирішив питання права власності на жит¬ловий будинок, що перебуває на стадії будівництва та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, які на час вирішення спору та на дату прийняття су¬дового рішення, і до даного часу, зареєстровані на праві власності за ним - ОСОБА_5, що підтверджується відповідними доказами, наявними в матеріа¬лах справи. Однак, він судом залучений не був відповідачем (співвідповідачем) як власник земельної ділянки та житлового будинку. Натомість, в якості третьої особи безпідставно була залучена Сумська міська рада. Вважає, що судове рішення може зачепити цивільні права Сумської міської ради лише у тому випадку, коли земельна ділянка пере¬буває у власності територіальної громади, або коли власник нерухомого майна у розумінні ст.182 ЦК України, ст. 3 Закону України «Про державну реєстра¬цію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Але, у такому випадку, орган місце¬вого самоврядування залучається в якості відповідача, а не третьої особи. Тому, належним відповідачем у справі повинен бути він - ОСОБА_5. Зі змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що причиною звернення позивача до суду з позовом слугувало те, що за результатами проведеного аукціону по продажу нерухомого майна банкрута та оформлених замовником та організатором аукціону документів, переможець аукціону не зміг оформити право власності на придбане з аукціону нерухоме майно, оскільки майно (житловий будинок), який він купив, насправді не існує. З посиланням на ч.8 ст.44 Закону україни «про відновлення платоспроможності боржника» або визнання його банкрутом» та п.3 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №3 вважає, що у такому випадку, позивач обрав невірний спосіб захисту свого цивільного права та інтересу, а суд розглянув спір, порушивши правила відомчої підсудності. Отже, судові спори стосовно нерухомого майна, придбаного за результатами про¬ведення відкритих торгів по продажу майна банкрута, розглядаються виключно господар¬ським судом, який розглядає справи про банкрутство.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3, ОСОБА_4, які діють у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_9 та ОСОБА_3, ОСОБА_5, представника ОСОБА_12, прокурора Воробей Л.В., які апеляційні скарги підтримують з мотивів у них викладених, пояснення позивача ОСОБА_6, його представника ОСОБА_13, які проти скарги заперечують, вивчивши матеріали справи, перевіривши рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов ОСОБА_6, суд першої інстанції, з урахуваннм положень ч.2 ст.331, ч.1 ст.376, 375 ЦПК України, дійшов до висновку про те, що оскільки позивач під час придбання майна не знав, що будинок знаходиться в стадії реконструкції, то останній на даний час позбавлений можливості реалізовувати право власності, як його власник, а саме володіти, користуватися, розпоряджатися на власний розсуд, а тому його права підлягають захисту.

Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду в оскаржуваній частині не відповідає вказаним вимогам процесуального закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 24 вересня 2014 року між ліквідатором арбітражним керуючим Калініною В.В., яка діяла на підставі Постанови Господарського суду Луганської області від 24 грудня 2012 року та ОСОБА_6 укладений Договір № 67 (А) Лот № 1 купівлі-продажу майна банкрута на відкритих торгів (аукціон). Предметом даного договору є майно, визначене як Лот № 1: Житловий будинок Літ. А-1 з надвірними господарчими та побутовими будівлями: сарай Літ. Б, погріб Літ. пг., вбиральня Літ. У, гараж Літ. Д, огорожа № 1,2 та земельна ділянка площею - 0,0942 га., що відповідно належить ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом зареєстровано в реєстрі 19 грудня 1998 року № 2-67 та державного акта на право власності на земельну ділянку від 29 січня 2007 року № НОМЕР_3, кадастровий № НОМЕР_2. Адреса майна: АДРЕСА_1.

Акт передачі права на нерухоме майно відповідно до результатів аукціону від 24 вересня 2014 року підтверджує передачу майна покупцеві (а.с.9).

Постановою приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Давиденко І.А. від 22 жовтня 2014 року відмовлено ОСОБА_6 у посвідченні договору купівлі-продажу майна банкрута на відкритих торгах (аукціоні), оскільки у договорі відсутній достатній опис об'єкта: щодо загальної та житлової площі будинку, цільового призначення земельної ділянки, також житловий будинок літ.А будується самовільно та знаходиться в процесі реконструкції (а.с.12).

Перебування будинку літ.А в стані реконструкції також підтверджується копією технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.13-15).

Як вбачається з пояснень ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_14, останній 19 грудня 1998 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, став власником житлового будинку та на підставі Державного акту власником земельної ділянки площею 0,0942 га, на якій розташований житловий будинок, за адресою АДРЕСА_1.В цьому будинку ОСОБА_14 не проживав. З 2 лютого 1999 року у будинку зареєстрований та постійно проживає зі своєю сімєю: з дружиною ОСОБА_4 та двома неповнолітніми дітьми брат ОСОБА_14 - ОСОБА_3 (а.с. 159-160). ОСОБА_3 та ОСОБА_4 здійснили будівництво нового будинку на місці старого. Замість одноповерхового, успадкованого ОСОБА_14 будинку площею 36,1 кв.м., ними побудований двоповерховий будинок площею 78,9 кв.м. Будинок на даний час не узаконений, не введений в експлуатацію. Правовстановлюючі документи на нього не оформлені. На аукціон був виставлений за правовстановлюючими документами будинок, який успадкував ОСОБА_14 і якого уже не існує, фактично проданий на аукціоні новозбудований будинок.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦПК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦК України будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до ч. 2 ст.376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до ст. 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови дотримання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також використання земельної ділянки за цільовим призначенням.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто, за вказаною нормою права вимога про визнання права власності може бути пред'явлена лише власником спірного майна.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не було надано доказів того, що у нього виникло право власності на будівельні матеріали, про визнання визнання права власності на які ним заявлений позов до суду.

Крім того, право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).

Відповідно до п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» «з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Стаття 392 ЦК не регулює правовідносин щодо самочинно збудованого нерухомого майна.»

Позивач, звертаючись до суду, просив визнати право власності на інший об'єкт - на буді¬вельні матеріали, власником яких він ніколи не був і на які він не набув права власності в результаті проведення відкритих торгів, оскільки за результатами торгів він придбав не будівельні матеріали, а будинок.

Відповідно до ч.1 ст. 3, 27,30, 32 ЦПК України та ст. 20 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів та здійснює свій захист на власний розсуд.

Цивільне судочинство відповідно до ч.1 ст.10, ч.1 ст. 11, ч.1 ст.60 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, 30,33 ЦПК України звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, та обирає особу яка є відповідачем у справі.

За вимогами ст. ст. 30, 213, 215 ЦПК України рішення у справі може постановлюватися лише щодо сторін.

Відповідно до ст. 26 ЦПК України особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи та їх представники. Позовом є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, пред'явлена з метою судового захисту невизнаного, порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу в порядку, передбаченому процесуальним законодавством. Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач, тобто особи, матеріально-правовий спір між якими є предметом вирішення в цивільному судочинстві (ст. 30 ЦПК України)

Статтею 33 ЦПК України не передбачено право суду самостійно залучати до участі у справі співвідповідача, навіть у випадку обов'язкової співучасті, якщо позивач не заявить такого клопотання. Цивільний процесуальний Кодекс України виключає можливість апеляційного суду скасувати рішення, після чого, залучивши таку особу до участі у справі, вирішити справу як суд першої інстанції.

Як вбачається зі змісту ст. ст. 33, 36, 119 ЦПК України на позивача покладено обов'язок визначати відповідача у справі.

Відповідач - це суб'єкт цивільних процесуальних відносин, який за заявою позивача притягається до відповідальності за порушення чи оспорювання його права і охоронюваного законом інтересу.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 11 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства, згідно якого особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, суд, враховуючи зміст позовних вимог, безпідставно погодився з вимогами позивача про те, що належним і єдиним відповідачем у справі є арбітражний керуючий Калініна В.В., в той час як особи, яким належить право власності та право користування спірним майном взагалі не брали участі у справі.

З огляду на викладене є підстави вважати, що позивач обрав неналежний спосіб захисту свого, як він вважає, порушеного права.

За таких обставин суд апеляційної інстанції не може перевірити позовні вимоги позивача і висновки суду по суті спору за заявленими позовними вимогами, пред'явленими до арбітражного керуючого Калініної В.В.

Позивач не позбавлений можливості в інший передбачений Законом спосіб захистити своє порушене право.

У відповідності до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно з ч.1,2 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першоїінстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З урахуванням положень ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_6 підлягають стягненню судові витрати у справі за подачу апеляційних скарг на користь ОСОБА_3, ОСОБА_5, по 2128 грн. 19 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.1,2,3,4, ч.2, ч.3, 313, 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4, які діють у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей, ОСОБА_5 задовольнити частково.

Скасувати рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 07 серпня 2015 року.

Ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_6 у задоволенні позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3, ОСОБА_5, по 2128 грн. 19 коп. судових витрат у справі.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді