КУЙБИШЕВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 319/1020/15-ц
Провадження №2/319/710/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2015 року смт Куйбишеве

Куйбишевський районний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді Скляра С.Ю.,

при секретарі судового засідання Шипко А.В.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,

ОСОБА_11,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Куйбишевського районного суду Запорізької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Комиш-Зорянської селищної ради Куйбишевського району Запорізької області, ОСОБА_4, третя особа Куйбишевська державна нотаріальна контора Запорізької області про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

На підставі частини третьої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) в судовому засіданні 23 грудня 2015 року проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комиш-Зорянської селищної ради Куйбишевського району Запорізької області (далі Комиш-Зорянська селищна рада) і ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 02 лютого 2015 року померла її мати, ОСОБА_12, після смерті якої відкрилася спадщина, зокрема, у вигляді квартири №6 у будинку №46, розташованого по вул.Запорізькій в смт Куйбишеве Куйбишевського району Запорізької області. 15 січня 2015 року ОСОБА_12 склала на користь ОСОБА_4 заповіт, який був посвідчений секретарем виконавчого комітету Комиш-Зорянської селищної ради. Вважаючи, що вказаний заповіт складено з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, просить суд визнати його недійсним із застосуванням наслідків нікчемності заповіту.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала заявлені нею вимоги по тих самих підставах, які були викладені в позовній заяві, прохала позов задовольнити. Крім того пояснила, що заповідач ОСОБА_12 була позбавлена можливості залишити своє місце проживання в силу стану здоровя, повязаного із тяжкою хворобою. Дані обставини робили неможливим її поїздку з одного населеного пункту до іншого для посвідчення оспорюваного заповіту, а тому заповіт складено секретарем виконавчого комітету Комиш-Зорянської селищної ради з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Позицію позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав її повноважний представник ОСОБА_2, надавши судові відповідні пояснення.

ОСОБА_3, як повноважний представник відповідача Комиш-Зорянської селищної ради, в судовому засіданні повідомив, що відповідач позов не визнає. На обґрунтування даної позиції пояснив, що оспорюваний заповіт ОСОБА_12 було складено особою, яка мала на це право, він складений відповідно до вимог щодо його форми та посвідчення, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні так само не визнала позов, виходячи з аналогічних міркувань.

Представник третьої особи Куйбишевської державної нотаріальної контори Запорізької області, будучи повідомленим належним чином про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, однак його неявка не перешкоджає розгляду справи, що узгоджується з положеннями статті 169 ЦПК України. Крім того, третя особа в порядку, передбаченому частиною другою статті 158 ЦПК України, прохала провести судовий розгляд за відсутності свого представника, а справу вирішити на розсуд суду.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, зясувавши позицію третьої особи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них докази, вважає, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Статтею 204 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлена презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочину, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в пункті 7 Постанови від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосування наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно із статтею 1233 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1247 ЦК України визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення.

Відповідно до статті 1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Згідно із частиною першою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

З матеріалів справи випливає, що ОСОБА_12, згідно правовстановлюючого документа, належала на праві приватної спільної власності квартира №6 у будинку №46, розташованого по вул.Запорізькій в смт Куйбишеве Куйбишевського району Запорізької області (а.с.12).

15 січня 2015 року о 09 год. 05 хв. ОСОБА_12 в смт Комиш-Зоря Куйбишевського району Запорізької області складено письмовий заповіт, який в установленому порядку посвідчений секретарем Комиш-Зорянської селищної ради ОСОБА_9. Заповіт підписано ОСОБА_12 у присутності останньої. Особу заповідача встановлено, її дієздатність перевірено. Заповіт складено, посвідчено у двох примірниках та зареєстровано в реєстрі за №1 (а.с.7).

За змістом заповіту ОСОБА_12 на випадком своєї смерті зробила заповідальне розпорядження, а саме, все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, заповіла ОСОБА_4.

02 лютого 2015 року ОСОБА_12 померла і після її смерті відкрилась спадщина за заповітом.

Як було зазначено вище, на обґрунтування заявлених вимог позивач ОСОБА_1 послалась на те, що спадкодавець ОСОБА_12 на період посвідчення заповіту була особою похилого віку, тяжко хворіла, не могла самостійно пересуватися, була прикута до ліжка. За вказаних обставин позивач вважала фізично неможливим прибуття ОСОБА_12 до приміщення Комиш-Зорянської селищної ради, а, відповідно, складання та посвідчення заповіту секретарем селищної ради поза межами робочого місця є порушенням вимог закону, яке тягне за собою недійсність такого заповіту.

Проте під час судового розгляду вказані позивачем обставини не знайшли свого повного підтвердження, з огляду на наступне.

Сторонами по справі не оспорювалось та було підтверджено у судовому засіданні, що ОСОБА_12 з 13 січня 2015 року через наявні захворювання було відкрито «стаціонар на дому» надання медичної допомоги пацієнту із організацією стаціонару на дому передбачає постільний режим, суттєвий обсяг медичної допомоги, у тому числі, із інвазивними методами введення лікарських засобів (інєкції, системи крапельного введення тощо) за відсутністю можливості (медичної, соціальної) щодо госпіталізації до лікувального закладу.

У щоденниковому записі від 13 січня 2015 року вказано, що хвора ОСОБА_12 «постільна» тобто, перебуває на постільному режимі.

Допитані свідки ОСОБА_5 (сімейний лікар) і ОСОБА_6 (медична сестра), кожен окремо пояснили, що вони памятають хвору ОСОБА_12. Вона знаходилась на постільному режимі за місцем свого проживання під їх періодичним наглядом, мала низку тяжких захворювань, які, на переконання свідків, позбавляли її можливості залишити місце свого проживання (квартиру).

В судовому засіданні зазначене також підтвердили свідки ОСОБА_8 і ОСОБА_7.

Згідно висновку експерта №138/к від 23 листопада 2015 року за результатами проведеної комісійної судово-медичної (посмертної) експертизи встановлено, що станом на 15 січня 2015 року ОСОБА_12 страждала на наступні захворювання:

-Ішемічна хвороба серця: кардіосклероз атеросклеротичний із порушенням ритму, серцева недостатність ІІБ-ІІІ ступенів, гіпертонічна хвороба ІІ ступеня;

-Рак яєчників, стадія ІІІс, клінічна група ІІ (а.с.93-101).

Стадія ІІБ-ІІІ серцевої недостатності характеризується глибокими порушеннями гемодинаміки як у великому, так і у малому колі кровообігу, вираженими ознаками хронічної серцевої недостатності, що виявляються навіть у спокої, стійкими порушеннями обміну речовин і функцій внутрішніх органів, незворотними структурними змінами органів та тканин.

Однак, серцева недостатність, що є проявом захворювань серцево-судинної системи у ОСОБА_12 була не єдиним тяжким захворюванням. Ураження яєчників злоякісним новоутворенням має свій комплекс хворобливих проявів слабкість, порушення апетиту, накопичення рідини у черевній порожнині тощо. Все це підвищує навантаження на організм в цілому та серцево-судинну систему, зокрема, призводячи до вичерпування компенсаторних можливостей організму.

На 13 січня 2015 року ОСОБА_12 виявляла скарги на наявність набряків, збільшення живота, нудоту, печію, болі у серці, відсутність апетиту. Її загальний стан оцінено лікарем як тяжкий. Серцеві тони приглушені, аритмічні, тахікардія. Живіт збільшено у розмірах, болючий у правому підреберя, епігастрії. На нижніх кінцівках виражені набряки.

Оцінка стану амбулаторного хворого як тяжка потребує невідкладного вирішення питання про госпіталізацію (чи відкриття стаціонару на дому) та надання медичної допомоги згідно стандартів лікування провідного та фонових захворювань.

Судово-медична комісія дійшла висновку про те, що тяжкий стан ОСОБА_12, який призвів до необхідності дотримуватися постільного режиму та організації стаціонару на дому, був викликаний характером та враженістю патологічних процесів в організмі хворої суттєво зменшував здатність до самостійного пересування, побутового самообслуговування тощо.

Разом з тим, допитані свідки ОСОБА_10 (священнослужитель) і ОСОБА_9 (секретар селищної ради) дані обставини заперечили в частині неспроможності ОСОБА_12 до самообслуговування, здатності до самостійного пересування чи пересування за допомогою сторонньої особи.

Так, свідок ОСОБА_10 пояснив, що 15 січня 2015 року на прохання ОСОБА_12 на своєму автомобілі «Москвич-412» він приїхав до неї додому, допоміг їй взутись та одягтись. За його підтримки та за допомогою ціпка ОСОБА_12 вийшла з квартири на вулицю, подолавши відстань 12 метрів та 3 сходинки на виході з підїзду, з допомогою свідка сіла на переднє пасажирське сидіння автомобіля, на якому здійснила поїздку із смт Куйбишеве до смт Комиш-Зоря у Куйбишевському районі Запорізької області, між якими відстань 6 км, а саме до приміщення Комиш-Зорянської селищної ради. Відстань між населеними пунктами ОСОБА_10 подолав приблизно за 10-15 хв. в одному напрямку.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що 15 січня 2015 року вранці до неї в кабінет ОСОБА_12 зайшла самостійно і самостійно пішла після оформлення заповіту. Відстань між центральним входом у будівлю селищної ради та її кабінетом є невеликою (10 звичайних кроків), при вході до будівлі маються 3-4 невеликих сходинки. Складання заповіту за часом тривало 20-25 хв., при цьому заповідач ОСОБА_12 перебувала у кабінеті, сиділа на стільці, просила не затримувати її довго.

З огляду на зафіксований 13-14 січня 2015 року стан ОСОБА_12, здатність її 15 січня 2015 року самостійно вчинити дії, спрямовані на складання та посвідчення заповіту при зазначених вище обставинах видається вкрай малоймовірною. Даний висновок також знайшов своє відображення у пункті 3 висновку експерта №138/к від 23 листопада 2015 року за результатами проведеної комісійної судово-медичної (посмертної) експертизи (а.с.100-101).

Поряд з цим, з матеріалів справи та показань свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_10 випливає, що 15 січня 2015 року ОСОБА_12 з метою вчинення дій, спрямованих на складання та посвідчення заповіту, скористалася сторонньою допомогою, яка була надана з боку ОСОБА_10. При цьому ОСОБА_12 використовувала спеціальні засоби, а саме ціпок і транспортний засіб.

На здатність ОСОБА_12 до самостійного пересування у квартирі на початку «стаціонару на дому» також показав ОСОБА_8, як свідок з боку позивача.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем ОСОБА_1 не доведено тих обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог, зокрема, що ОСОБА_12 була позбавлена можливості залишити своє місце проживання в силу стану здоровя, повязаного із тяжкою хворобою, а тому заповіт посвідчений секретарем Комиш-Зорянської селищної ради ОСОБА_9 з порушенням вимог закону.

Твердження позивача ОСОБА_1 про те, що 15 січня 2015 року ОСОБА_12 була не в змозі покинути межі своєї квартири ґрунтуються на припущеннях. При цьому ніхто з свідків з боку позивача не навідався в цей день до 12 год. 00 хв. на квартиру до ОСОБА_12, а тому показання свідків, як доказ, так само не підтверджують вищевказане твердження ОСОБА_1.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, що передбачено частиною четвертою статті 60 ЦПК України.

Отже підстави для визнання заповіту нікчемним, відповідно до статті 1257 ЦК України, відсутні, а тому в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Оскільки ОСОБА_1 в задоволенні позову відмовлено, тому відповідно до статті 88 ЦПК України понесені нею судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись стст.203, 204, 215, 1233, 1247, 1251, 1252, 1257 ЦК України, стст.10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Комиш-Зорянської селищної ради Куйбишевського району Запорізької області, ОСОБА_4, третя особа Куйбишевська державна нотаріальна контора Запорізької області про визнання заповіту недійсним, - відмовити.

Рішення суду відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції Куйбишевський районний суд Запорізької області шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10-денного строку з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: С.Ю.Скляр