Єдиний унікальний номер 243/4403/15-ц Номер провадження 22-ц/775/332/2015
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2015 року м. Артемівськ, Донецької області

Апеляційний суд Донецької області в складі:

Головуючого-судді: Будулуци М.С.

суддів: Новікової Г.В., Космачевської Т.В.,

при секретарі Коваленко О.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 05 червня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 05 червня 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, аліменти на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), щомісяця, починаючи з 14 травня 2015 року, але не менше 30 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, і до досягнення ОСОБА_3 повноліття - 21 березня 2025 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 243 грн.60 коп.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просив рішення суду змінити та стягнути аліменти з нього на користь позивачки в розмірі 1/6 частки від заробітку на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_1

При цьому апелянт зазначив, що за своїм матеріальним станом він не може сплачувати аліменти в розмірі 1/4 частини від заробітку на користь позивачки на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_1, оскільки на його утриманні знаходиться друга малолітня дитина, ІНФОРМАЦІЯ_6, і непрацююча дружина. Він не працевлаштований, має зобовязання за кредитним договором, а тому просить зменшити рішення суду щодо розміру аліментів, стягнутих на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_1, з 1/4 до 1/6 частини усіх видів його заробітку (доходу).

В судове засідання апеляційного суду сторони не зявились, але про час та місце розгляду справи повідомлені судовими повістками та телефонограмами (а.с. 24, 25, 26).

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідача, представника позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши наведені доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду слід залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що сторони мають малолітню дитину - сина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з матірю (а.с. 2, 5).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з інтересів дитини, майнового становища відповідача, обґрунтованості вимог щодо розміру аліментів, та вважав можливим стягнути аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття, відповідно до положень статті 183 СК України.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає фактичним обставинам справи.

Суд правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст.ст. 182, 183 СК України, відповідно до яких суд врахував стан здоровя та матеріальне становище дитини і платника аліментів та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Конвенцією про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

В Декларації прав дитини проголошено, що дитині законом та іншими заходами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та в соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом, що дитина повинна рости під піклуванням та відповідальністю своїх батьків та у будь-якому разі в атмосфері матеріальної забезпеченості, що суспільство та органи публічної влади повинні здійснювати особливе піклування про дитину, яка не має достатніх коштів для існування, що дитина за будь-яких обставин повинна бути серед тих, хто першим отримує захист та допомогу.

Суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі наявних у справі доказів з додержанням норм матеріального права, та максимально можливим урахуванням інтересів дитини, тобто виконав свій обовязок щодо забезпечення спеціального захисту прав дитини на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, які передбачені ст. 27 Конвенції про права дитини.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано його матеріальне становище та витрати, які він несе на утримання інших осіб, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом в кожному конкретному випадку.

Виходячи з вищенаведеного, суд обґрунтовано дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачки на утримання їх малолітнього сина аліментів в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу, однак не менше 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до повноліття дитини.

Визначений судом першої інстанції розмір аліментів є розумним та справедливим, відповідає інтересам дитини.

Заперечення відповідача про те, що у нього є інший малолітній син ОСОБА_4, 30 листопада 2014 року, не виключає обовязку відповідача сплачувати аліменти на першу дитину, яка проживає окремо від нього, в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), визначеного судом.

Посилання апелянта на те, що він має кредит та виплачує його щомісяця, не є підставою для зменшення розміру аліментів, оскільки відповідно до розяснень, наданих у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоровя, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність у останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх сина та доньки; інші обставини, що мають істотне значення. А тому, такі зобовязання, що наведені апелянтом, жодним чином не можуть впливати на визначення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Інший довід апеляційної скарги про те, що відповідач не працевлаштований, не звільняє останнього від обовязку утримувати малолітню дитину, відповідно до вимог законодавства, а тому суд його відхиляє.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що рішення суд ухвалив з дотриманням норм матеріального та процесуального права. У рішенні наведені відповідні мотиви, з яких суд його ухвалив, вони не суперечать законодавству та не спростовані доводами скарги.

У звязку з цим апеляційна скарга відповідача підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 05 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: