АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/2015/13-ц Номер провадження 22-ц/786/3760/15Головуючий у 1-й інстанції Васильєва Л. М. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Хіль Л.М., Чічіля В.А.

при секретарі Колодюк О.П.

за участі представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6, представника виконавчого комітету Полтавської міської ради - Коваленко М.І., представника третьої особи Управління майном комунальної власності міста - Безруцької В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 жовтня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_9, ОСОБА_2 до Приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Широкої Олесі Миколаївни, Виконавчого комітету Полтавської міської ради, Управління житлово-комунального господарства виконкому Полтавської міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Друга полтавська державна нотаріальна контора, ОСОБА_14, Управління майном комунальної власності міста про визнання членами сім'ї наймача, визнання незаконним розпорядження, скасування свідоцтва про право власності на житло, визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2013 року ОСОБА_9 та ОСОБА_2 звернулись до суду із вказаним позовом та, остаточно визначившись у позовних вимогах відповідно до заяви від 25 вересня 2015 року (а.с. 101), просили визнати поважними причини пропуску строку позовної давності, визнати ОСОБА_9 та ОСОБА_2 членами сім'ї ОСОБА_15; скасувати свідоцтво про право власності на житло від 09 квітня 1993 року, яке посвідчує право приватної власності ОСОБА_15 на квартиру АДРЕСА_1; визнати незаконним розпорядження органу приватизації від 09 квітня 1993 року №3779 про передачу квартири АДРЕСА_1 в приватну власність ОСОБА_15; визнати заповіт ОСОБА_15 від 13 грудня 2011 року в частині передачі у спадщину вказаної квартири недійсним.

В обґрунтування позовних вимог вказували, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_15 Її останнє місце проживання було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_9, як онука ОСОБА_15 за її згоди як основного квартиронаймача поселилась до спірної квартири та була зареєстрована у ній 12 серпня 1983 року, а ОСОБА_2 поселився до квартири та був зареєстрований у ній як чоловік онуки 20 листопада 1992 року.

Вказували, що вони проживали з ОСОБА_15 однією сім'єю та вели спільне господарство, як члени її сім'ї. На час смерті ОСОБА_15 вони проживали у спірній квартирі.

06 березня 2013 року вони звернулись до Відділу обліку, розподілу та приватизації житла виконавчого комітету Полтавської міської ради із заявою про видачу копії або дублікату втраченого свідоцтва про право власності на спірну квартиру. Листом від 14 березня 2013 року їм було повідомлено, що згідно з архівними документами розпорядженням № 3779 від 09.04.1993 року квартира АДРЕСА_1 приватизована на склад сім'ї з трьої осіб, а саме ОСОБА_15, ОСОБА_2 та ОСОБА_9 Свідоцтво про право власності на квартиру видане ОСОБА_15 як уповноваженому власнику.

Проте, отримавши дублікат свідоцтва про право власності на спірну квартиру, їм стало відомо, що свідоцтво про право власності на спірну квартиру видане тільки на ОСОБА_15

Вважають, що розпорядження про передачу спірної квартири у приватну власність тільки ОСОБА_15 є незаконним, таким, що порушує їхні права на житло. Оскільки свідоцтво про право власності на спірну квартиру видане на підставі вищезазначеного розпорядження, то воно є незаконним та підлягає скасуванню. Також зазначали, що заповіт ОСОБА_15 в частині розпорядження щодо спірної квартири порушує їхні житлові права.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 22 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_9 та ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано поважними причини пропущення ОСОБА_9 та ОСОБА_2 позовної давності з поновленням строку на звернення до суду.

Визнано ОСОБА_9 та ОСОБА_2 членами сім'ї наймача квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_15

Визнано розпорядження органу приватизації м. Полтава № 3779 від 09.04.1993 року про передачу квартири АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_15 на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» незаконним.

Скасовано свідоцтво про право власності на житло від 09.04.1993 року видане на ім'я ОСОБА_15 на квартиру АДРЕСА_1, що видане на підставі розпорядження органу приватизації м. Полтава № 3779 від 09.04.1993 року.

У задоволенні позовних вимог про визнання заповіту недійсним відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржила представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6, просила скасувати його і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 та ОСОБА_2 у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Інші особи, які беруть участь у справі, судове рішення не оскаржували.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні

Судове рішення ухвалене у справі не повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 05 березня 1968 року ОСОБА_15 було надано ордер на зайняття квартири АДРЕСА_1, площею 43,57 кв.м. на сім'ю із 7 осіб, у тому числі ОСОБА_9 (після укладення шлюбу - ОСОБА_9) (т.1 а.с. 8).

ОСОБА_9 поселилась в квартиру АДРЕСА_1, основним квартиронаймачем якої була її баба, ОСОБА_15

12 серпня 1983 року вона була зареєстрована у вказаній квартирі тимчасово, як онука (т. 3 а.с. 68).

Із листа КП «ЖЕО №2» Полтавської міської ради від 03.07.2015 року вбачається, що позивач ОСОБА_9 була зареєстрована у спірній квартирі з 12.08.1983 року тимчасово до досягнення повноліття. Повторно була зареєстрована 25.01.1984 року, а потім, у зв'язку зі зміною прізвища, перереєстрована 04.07.1990 року (т. 3 а.с. 67).

Із наявних у матеріалах справи довідок щодо реєстрації ОСОБА_9 у спірній квартирі зазначено, що вона зареєстрована у спірній квартирі як онука.

Відміток про тимчасову реєстрацію ОСОБА_9 карточки прописки форми «А» та форми «Б» не містять, що свідчить про її постійну реєстрацію у спірній квартирі, як онуки основного квартиронаймача ОСОБА_15 (т.3 а.с. 68-71).

Як встановлено судом, і вказана обставина не заперечувалась відповідачами по справі, договір піднайму жилого приміщення у спірній квартирі між ОСОБА_9 та основним квартиронаймачем ОСОБА_15 на час її вселення у квартиру та реєстрації не укладався.

Стаття 64 ЖК УРСР в редакції, яка була чинною на час реєстрації ОСОБА_9 передбачала, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

ОСОБА_2 заселився у спірну квартиру та був зареєстрований у ній як чоловік ОСОБА_9 20 листопада 1992 року.

23 березня 1993 року наймач квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_15 звернулась з заявою (т. 1 а.с.93) до керівника органу приватизації про передачу їй особисто в приватну власність спірну квартиру. Уповноваженим власником квартири визначено ОСОБА_15 До вказаної заяви було додано довідку про склад сім'ї наймача від 03.03.1993 року за №250 (т. 1 а.с.92), відповідно до якої ОСОБА_15 є квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_9 та ОСОБА_2 зазначені квартирантами.

Розпорядженням органу приватизації м.Полтава від 09.04.1993 року за №3779 (т. 1 а.с.94) спірна квартира передана у приватну власність ОСОБА_15

На підставі цього розпорядження видане свідоцтво про право приватної власності на житло (т. 1 а.с.7) від 09.04.1993 року, яким право власності на спірну квартиру зареєстроване за ОСОБА_15 у зв'язку з приватизацією житла згідно з ЗУ Про приватизацію державного житлового фонду.

13.12.2011 року ОСОБА_15 на випадок своєї смерті належну їй квартиру заповіла в рівних частках дочці ОСОБА_11 та сину ОСОБА_5 ( т.1а.с.47).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_15 померла (а.с.5).

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку щодо права на приватизацію квартири АДРЕСА_1 у ОСОБА_9 та ОСОБА_2, враховуючи, що позивачі поселились до квартири як члени сім'ї наймача та були зареєстровані у спірній квартирі постійно, постійно проживали у спірній квартирі, мали право приймати участь у приватизації квартири та на передачу її у спільну власність на рівні з наймачем ОСОБА_15

Проте, визнаючи незаконним розпорядження органу приватизації про передачу квартири у приватну власність ОСОБА_15 та скасовуючи свідоцтво про право приватної власності на житло, судом не було взято до уваги, що ОСОБА_15 також мала право на приватизацію квартири та отримання її у спільну власність з позивачами. Враховуючи, що ОСОБА_15 померла, то визнання незаконним розпорядження органу приватизації про передачу квартири у приватну власність в цілому та скасування свідоцтва про право приватної власності на житло повністю не надасть можливості здійснити повторну приватизацію квартири, що порушить право ОСОБА_11 та ОСОБА_5, на користь яких померлою складено заповіт на спірну квартиру.

Судом першої інстанції не наведено доводів, які б вказували на незаконність розпорядження органу приватизації в частині передання у власність ОСОБА_15 спірної квартири, зокрема 1/3 її частину.

ОСОБА_15 проживала станом на 09 квітня 1993 року у квартирі АДРЕСА_1 та мала право на приватизацію квартири. При цьому, повне скасування свідоцтва про право власності на житло суперечить вимогам ст. 321 ЦК України та ст.1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо непорушності права власності, оскільки ОСОБА_15, у зв'язку зі смертю, не може повторно скористатися правом на приватизацію житла.

Позивачами не було обґрунтовано необхідність визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло в частині права власності ОСОБА_15, що було залишено судом поза увагою.

Окрім того, право ОСОБА_15, передбачене ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» на приватизацію квартири АДРЕСА_1 сторонами по справі фактично не оспорювалось.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Відповідно до положення « Про порядок передачі квартир ( будинків) у власність громадян Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1991 року № 56, яке було чинне на час передачі ОСОБА_15 спірної квартири у власність на підставі ЗУ « Про приватизацію державного житлового фонду» , статтею 5 передбачено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється у приватну ( для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх ( віком від 18 і більше років ) членів сім'ї з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло

Таким чином, спірна квартира повинна була передаватися не в приватну власність ОСОБА_15, а у спільну власність ОСОБА_15, ОСОБА_9 та ОСОБА_2 Таким чином, правовстановлюючі документи на квартиру підлягають скасуванню лише в частині передачі квартири у приватну власність ОСОБА_15

Посилання відповідачів на безпідставність поновлення судом строку звернення позивачів до суду із позовом є необґрунтованими.

Так, з матеріалів справи вбачається, що про порушення свого права на приватизацію житла позивачі дізналися лише 01 квітня 2013 року, у зв'язку з отриманням листа ПП Полтавське БТІ «Інвентаризатор», яким підтверджена приватизація спірної квартири лише ОСОБА_15 та повідомлено про помилковість відомостей, наданих ОСОБА_9 та ОСОБА_2 про передачу квартири їм у спільну власність разом з ОСОБА_15

Усвідомлення факту приватизації квартири, яка відбулася у 1993 році, на що посилаються відповідачі у своїй апеляційній скарзі, не вказує на усвідомлення позивачами того, що квартира АДРЕСА_1, була передана ОСОБА_15 у приватну власність, а не у спільну власність.

Наявність заповіту, складеного ОСОБА_15 у 2006 році та яким виражено волю останньої щодо долі належного їй майна не вказує на те, що позивачі дізналися про порушення своїх прав з часу його складання, оскільки зміст заповіту був оприлюднений вже після смерті заповідача.

Безпідставними є доводи представника відповідача щодо зміни ОСОБА_2 та ОСОБА_9 предмета позову після початку його розгляду судом, оскільки, зі змісту заяви від 25 вересня 2015 року про уточнення позовних вимог (а.с. 101) вбачається, що позивачі скористалися своїм правом, передбаченим ч.2 ст. 32 ЦПК України на збільшення позовних вимог.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до заперечень вимог позивачів, неприйняття яких обґрунтовувалося у рішення місцевого суду.

Виходячи з викладеного, внаслідок порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ним було ухвалено помилкове рішення в частині визнання незаконним розпорядження органу приватизації про передачу квартири у приватну власність ОСОБА_15 та скасування свідоцтва про право приватної власності на житло, яке відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню в цій частині з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.4, 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 жовтня 2015 року в частині визнання незаконним розпорядження органу приватизації про передачу квартири у приватну власність ОСОБА_15 та скасування свідоцтва про право власності на житло - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення по суті позовних вимог.

Позовні вимоги ОСОБА_9, ОСОБА_2 до Приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Широкої Олесі Миколаївни, Виконавчого комітету Полтавської міської ради, Управління житлово-комунального господарства виконкому Полтавської міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_4 про визнання незаконним розпорядження про передачу квартири у приватну власність та скасування свідоцтва про право власності на житло - задовольнити частково.

Визнати частково незаконним розпорядження органу приватизації м. Полтава № 3779 від 09 квітня 1993 року про передачу квартири АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_15 на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» незаконним.

Скасувати частково свідоцтво про право власності на житло від 09 квітня 1993 року в частині визнання права приватної власності ОСОБА_15 на квартиру АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий суддя: О.Ю. Кузнєцова

Судді: Л.М. Хіль

В.А. Чічіль

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО: