Справа № 128/1089/15-ц Провадження № 22-ц/772/2311/2015Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 50Доповідач Кучевський П. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" липня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

Головуючого : Кучевського П.В.

Суддів : Берегового О.Ю., Іванюка М.В.

при секретарі : Пантелеймоновій А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 23 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення додаткових витрат на неповнолітню дитину, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4, у якому просила стягнути з ОСОБА_4 на її користь додаткові витрати на лікування неповнолітнього сина ОСОБА_5 одноразово в сумі 1619 грн., а також 300 грн. щомісячно, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення дитиною трьох років. Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_3 змушена нести додаткові витрати на лікування малолітньої дитини, а відповідач у добровільному порядку відмовляється надавати кошти для додаткових витрат.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 23 червня 2015 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_4 на користь позивача понесені додаткові витрати на дитину в сумі 1619,00 грн. вирішено питання розподілу судових витрат. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 23 червня 2015 року, представник відповідача ОСОБА_2 оскаржив його до Апеляційного суду Вінницької області в частині задоволення позовних вимог, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 23 червня 2015 року вищевказаним вимогам закону відповідає.

Так, судом встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірваний (а.с.8).

В шлюбі в них народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.4), який проживає разом з матірю та знаходиться на її утриманні (а.с.7).

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 18 грудня 2013 року стягнуто з ОСОБА_4 аліменти на утримання ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі ? частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму встановлено для дитини відповідного віку, починаючи з 21.10.2013 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.9-10).

Згідно протоколу огляду педіатра від 18.04.2014 року медичного центру АльтаМедіка дитині було визначено діагноз: затримка моторного розвитку, як наслідок ГІН ЦНС, було рекомендовано НСГ, консультація невролога, ввести фруктові соки. (а.с.18).

Відповідно до направлення на консультацію і діагностичні кабінети, син був направлений на МСТ головного мозку (нейросонографія) 07.10.2013 року, яке було проведено 07.10.2013 року, вони з сином пройшли обстеження, а саме нейросонографію за призначенням лікаря в медичному центрі АльтаМедіка (а.с.17).

Дитині було призначено лікування також після огляду та консультативного висновку спеціаліста медичного закладу ЦПМСД № 5 від 12.01.2015 року та визначено діагноз: синдром ЗМР, невротичні реакції; згідно консультативного висновку спеціаліста медичного закладу Міська лікарня Центр матері та дитини м. Вінниці від 13.06.2014 року, було також призначено лікування; згідно консультативного висновку спеціаліста медичного закладу ЦПМСД № 5 від 18.04.2014 року йому визначено діагноз: синдром затримки моторного розвитку та призначено лікування (а.с.13-15).

Згідно рішення ЛКК Вінницької ЦКЛД протокол № 105 від 21 листопада 2014 року ОСОБА_5, було визначено діагноз: синдром рухових порушень, та вирішено: за етапом здоров'я потребує ЛФК, масаж н/кінцівок (а.с.16).

В період з 30.07.2014 року до 01.08.2014 року позивач з сином перебували на стаціонарному лікуванні у Вінницькій ЦРКЛ, де сину було призначено лікування, що підтверджується випискою із медичної картки стаціонарного хворого. В період з 07.08.2014 року до 12.08.2014 року вони з сином повторно перебували на стаціонарному лікуванні у Вінницькій ЦРКЛ, знову було призначено лікування (а.с.11-12).

З наданих позивачем та відповідачем документів про їх стан здоров'я вбачається, що у кожного з них наявні проблеми із здоров'ям.

Відповідно до копії довідки про доходи №77 від 24.04.2015 року, відповідач працює на ПАТ «Вінницяпобутхім» та має стабільний дохід (а.с.34).

Відповідно до наданих суду товарних чеків позивачем за лікування сина було сплачено 1619 грн.

Частиною першою статті 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Так вищевказаною правовою нормою закріплено обовязок обох батьків брати участь у додаткових витратах на дитину.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 отримує аліменти від відповідача на утримання дитини, а також соціальне забезпечення від держави, а відтак має змогу забезпечити лікування сина не заслуговують на увагу, оскільки, додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Відповідно до частини 2 ст. 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

За правилами ч. 2 статті 185 СК України саме суд, з урахуванням обставин, що мають істотне значення, визначає розмір участі одного з батьків у додаткових витратах, тому посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не застосував положення ст. 141 СК України не заслуговують на увагу.

У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розяснено, що до передбаченої ст. 185 СК участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини, схвалено резолюцію 44-ї сесії Генеральної асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.11.1991 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Таким чином, колегія суддів, приходить до висновку, що суд першої інстанції з врахуванням обставин справи, хвороби малолітньої дитини, хвороби обох батьків, правильно вирішив стягнути з відповідача 1619 грн. документально підтверджених додаткових витрат, що викликані хворобою дитини, після їх фактичного понесення.

Суд першої інстанції повно та обєктивно дослідивши всі обставини справи, надавши належну оцінку доказам у справі дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 23 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_6

Судді: /підпис/ ОСОБА_7

/підпис/ ОСОБА_8

Згідно із оригіналом

Головуючий: П.В. Кучевський