Справа № 348/1843/15-ц
Провадження № 22-ц/779/2808/2015
Головуючий у 1 інстанції Флоряк Д.В.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Василишин Л.В.

за участю секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Надвірнянський районний відділ Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження житловим приміщенням, зняття з реєстрації за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Надвірнянського районного суду від 18 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом, уточнивши його в подальшому, до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження житловим приміщенням, зняття з реєстрації в ньому.

Ухвалою Надвірнянського районного суду від 19 жовтня 2015 року до участі в справі в якості третьої особи залучено Надвірнянський районний відділ Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 18 листопада 2015 року позов задоволено. Зобов'язано ОСОБА_3 усунути перешкоди у здійсненні права власності на належний ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1. Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування жилим приміщенням в цьому будинку та знято його з реєстрації в ньому.

На вказане рішення ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що спірне будинковолодіння побудовано їхніми з позивачем батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які померли відповідно ІНФОРМАЦІЯ_1 року та в 2012 році. На день смерті матері він був зареєстрований та фактично проживав у будинку, а отже має право на частку в ньому. При вирішенні справи суд не взяв до уваги цих обставин та не врахував, що між ними існує спір з приводу його права на 1/2 частку вказаного домоволодіння.

Помилковим є і висновок суду щодо його не проживання у зазначеному будинку понад один рік. В основу рішення судом покладено пояснення свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, з якими він перебуває у неприязних стосунках. Не підтверджено факт не проживання його в будинку більше року також і актом обстеження матеріально-побутових умов.

В той же час не враховано, що він має ключі від будинку (що було погоджено з позивачем), там знаходяться його особисті речі. Крім того, його відсутність у спірному будинку мала місце нетривалий час та була зумовлена виїздом на сезонні роботи на період 2-3 місяці.

Не прийняв суд до уваги і тієї обставини, що до вересня 2015 року позивач жодних претензій з приводу користування будинком до нього не мала.

Також вказує, що районним судом залучено до участі в справі в якості третьої особи Надвірнянський районний відділ УДМС України в Івано-Франківській області, який не є юридичною особою, а отже не може бути стороною у справі.

З цих підстав апелянт просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 доводи скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_2 та її представник доводів апеляційної скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився будучи належним чином повідомленим, що не перешкоджає розглядові справи в його відсутності.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок належить позивачу на праві власності на законних підставах, відповідач не проживає в ньому понад півтора року. А тому позовні вимоги щодо захисту права власності у визначений позивачем спосіб підлягають до задоволення.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку на користування цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є. А відповідно із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 5 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Як правильно встановлено судом на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 грудня 2013 року ОСОБА_2 є власником житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1

Із матеріалів справи вбачається, що, крім позивача, у вказаному будинку зареєстрований також ОСОБА_3 При цьому як підтверджується довідкою сільської ради відповідач зареєстрований у ньому в 1991 році за згодою колишнього власника будинку - батька ОСОБА_4 як член його сім'ї (а.с. 11).

З'ясовано, що відповідач у спірному будинку не проживає понад один рік, що підтверджується довідкою виконкому Парищенської сільської ради, актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї та поясненнями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_8 (а.с.12,44-45).

Не заперечував цієї обставини і сам відповідач у суді першої інстанції. Не спростована вона також і в апеляційному суді. Крім того, як ствердив апелянт у засіданні апеляційного суду він користувався спірним будинком лише періодично.

Колегією суддів не можуть бути прийняті до уваги доводи апелянта щодо неправильної оцінки пояснень свідків, їхніх із позивачем сестер, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, зважаючи на їх неприязні стосунки. Такі його твердження є голослівними, а крім того, в ході розгляду справи місцевим судом відповідач про цю обставину взагалі суду не повідомляв.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Враховуючи, що відповідач не проживає у спірному будинку понад встановлений ст. 405 ЦК строк, його реєстрація створює ОСОБА_2, як власнику нерухомого майна, перешкоди у користуванні та розпорядженні майном , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Твердження апелянта щодо права на 1/2 частку домоволодіння по АДРЕСА_1, з приводу чого між сторонами існує спір, а отже, наявність в нього права на користування жилим приміщенням в будинку, є неспроможним та не можуть братися до уваги.

В засіданні апеляційного суду з'ясовано, що правовстановлюючий документ ОСОБА_2 ніким не оспорювався, не скасований і не визнаний недійсним. Крім того, жодного спору щодо права на частку у вказаному домоволодінні відповідачем до суду не заявлено.

Аналогічно надуманими є і посилання апелянта на порушення судом при розгляді справи норм процесуального права.

Відповідно до положень ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є, зокрема, порушення судом норм процесуального права, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Як передбачено ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

З матеріалів справи вбачається, що дійсно судом залучено структурний підрозділ Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, який не є юридичною особою, до участі в справі в якості третьої особи.

Однак, колегією суддів не встановлено, що таке порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Крім того, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Надвірнянського районного суду від 18 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

Л.В. Василишин