набрало чинності "___"_________20____р. Справа № 665/1437/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" грудня 2015 р. Чаплинський районний суд Херсонської області в складі :

головуючого судді Кузьменка А.Д.

секретаря Собчук М.В.,

за участю представника відповідача Мяти В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Чаплинка цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Чаплинський комунальник» про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання правочину недійсним-таким, що укладений під впливом обману, а саме договір від 06 червня 2009 року про надання послуг з утримання будинків і споруд на прибудинкових територіях. Позовні вимоги мотивовані тим, що товариство з обмеженою відповідальністю «Чаплинський комунальник» при укладенні договору ввів в оману позивача щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Просить визнати договір про надання послуг з утримання будинків і споруд на прибудинкових територіях недійсним - таким, що укладений під впливом обману.

У судовому засіданні позивачка свої позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позові.

Представник відповідача Мята В.В. проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Вважає, що позивачка таким чином намагається ухилитися від сплати за надані житлово-комунальні послуги відповідачем. Просив відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Позивач вважає, що обман було здійснено відповідачем при укладенні договору про надання послуг з утримання будинків і споруд на прибудинковій території, оскільки останнім замовчувалося те, що будинок, у якому проживає позивачка, не перебував на балансі товариства «Чаплинський комунальник» і був знятий з обслуговування.

Судом установлено, що між ТОВ «Чаплинський комунальник» та ОСОБА_2 06 червня 2009 року укладений договір про надання послуг з утримання будинків і споруд на прибудинкових територіях.

Відповідно до цього договору вартість послуг та порядок розрахунків визначено в договорі за витрати на обслуговування внутрішньо будинкових систем водопостачання та водовідведення, що становить 0,24 коп. за 1 кв.м від загальної площі.

ТОВ «Чаплинський комунальник» надає послуги на підставі статуту, укладеного договору, та в межах тарифу, який затверджений виконавчим комітетом Чаплинської селищної ради №404 від 14 березня 2009 року.

Житловий будинок по АДРЕСА_1 взятий на облік товариством з обмеженою відповідальністю «Чаплинський комунальник» згідно наказу № 38/1 від 15 червня 2009 року.

Наказом ДП «Чаплинський комунальник-2» №09/2 від 22.04.2015 року про тимчасові зміни в оплаті за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій з 23.04.2015 року призупинено дію договорів про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, тимчасово скасовано нарахування мешканцям всіх багатоповерхових будинків за технічне обслуговування внутрішньо будинкових систем водопостачання, водовідведення і злив каналізації в сумі 0,24 коп. за 1 кв.м. загальної площі.

ОСОБА_2 є власником квартири , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Статтею 322 ЦК України встановлено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Разом з тим, ст. 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Згідно із ст.ст. 1, 13 цього Закону утримання будинків і прибудинкових територій, як різновид житлово-комунальних послуг, - це господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством. Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 31 Закону порядок формування цін/тарифів на кожний вид житлово-комунальних послуг першої і другої груп (пп. 1 та 2 ч. 1 ст. 14 Закону) визначає Кабінет Міністрів України. Виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво житлово-комунальних послуг і подають їх на затвердження органам місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Органи місцевого самоврядування затверджують ціни/тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво.

Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку (ч. 2 ст. 32 Закону).

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначені повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування у сфері регулювання і встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги (ст. ст. 5 - 7).

Відповідно до підп. 2 ч. 1 ст. 7 Закону, ст. 28 Закону України від 21 травня 1997 року «Про місцеве самоврядування в Україні» до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, встановлення тарифів щодо оплати побутових, комунальних та інших послуг, які надаються підприємствами і організаціями комунальної власності відповідної територіальної громади, та погодження цих питань з підприємствами, установами й організаціями, які не належать до комунальної власності.

Згідно ст. 4 Закону України від 3 грудня 1990 року «Про ціни і ціноутворення» Кабінет Міністрів України визначає повноваження органів державного управління в галузі встановлення і застосування цін/тарифів, а також по контролю за цінами/тарифами.

Частиною 1 ст. 19 Закону «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Статтями 20, 21 цього Закону визначені обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом; а обов'язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Відповідно до статті 32 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Необхідність укладення договору про надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладення визначено як обов'язок, а не право споживача таких послуг.

Крім цього, відповідно до змісту зазначених положень Закону споживач може відмовитися від укладення договору на надання житлово-комунальних послуг лише в разі відмови від користування такими послугами, а не через непогодження сторонами умов такого договору.

Відповідно до змісту ст. 627 ЦК України свобода договорів не є безмежною і у випадках, передбачених актами цивільного законодавства, особа зобов'язана укласти відповідний договір. Такий випадок, зокрема, передбачено пунктом 1 частини третьої ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відповідно до якого споживач, зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Згідно Правового висновку Верховного суду України (справа №6-110 цс12 від 10.12.12р.) у спорі про зобов'язання споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг встановлено, що оскільки виконавцем такі послуги надаються, однак споживач ухиляється від укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, який підготовлений виконавцем відповідно до типового договору, суд ухвалює рішення про визнання зазначеного договору укладеним. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст.ст.19,20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношенням, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У позові ОСОБА_2 зазначає, що ТОВ «Чаплинський комунальник» не надає послуги відповідно до укладеного договору, чим порушує своє зобов'язання.

Однак відповідач надав суду докази, а саме: копії актів виконаних робіт по АДРЕСА_1 за період з 2010 року, які свідчать про надання цих послуг відповідачем.

Крім цього, згідно наданих відповідачем актів по будинку АДРЕСА_1, в якому відображені підписи мешканців цього будинку, де більшість підтвердила, що ТОВ «Чаплинський комунальник» надає послуги по утриманню житлового фонду та прочистку каналізації з 2009 року вчасно та без зауважень. Тому твердження позивача щодо ненадання зазначених послуг відповідачем не відповідає дійсності.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що підстав для визнання договору від 06 червня 2009 року про надання послуг з утримання будинку і споруд прибудинкової території таким, що укладений під впливом обману, не має.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, ст.ст. 202-204, 215, 638, 651, 652 ЦК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Херсонської області через Чаплинський районний суд шляхом подання в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя Кузьменко А.Д.