Справа № 367/3065/15-ц Головуючий у І інстанції Мікулін А. В.
Провадження № 22-ц/780/5571/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 10.12.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

10 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Яруна Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 серпня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 05 березня 2012 року між ПАТ «Астра Банк» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №31005, згідно умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 13 000,00 грн. зі сплатою 16,9 % річних за весь час користування кредитом на строк до 05 березня 2015 року. Разом з тим, 02 грудня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Астра Банк» передав ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за вказаним договором. Вказує, що відповідач умови кредитного договору належним чином не виконує, у звязку із чим за ним утворилася заборгованість в розмірі 23 439,77 грн., тому просить стягнути із ОСОБА_2 на його користь зазначені кошти та судові витрати.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 13 серпня 2015 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 10 500, 72 грн. та судові витрати у розмірі 243, 60 грн., а у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ПАТ «Дельта Банк» подало апеляційну скаргу, в якій просило його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне зясування судом усіх обставин справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Однак зазначеним вимогам закону рішення відповідає не у повній мірі.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачем не виконуються умови кредитного договору, то позовні вимоги про стягнення з нього кредитних коштів є обґрунтованими, однак розмір пені, який підлягає стягненню з відповідача, необхідно зменшити до 500 грн.,як такий, що значно перевищує розмір основного боргу.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.03.2012 року між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_2 згідно умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 13 000 грн. зі сплатою 16,9% річних за час користування кредитом на строк до 05 березня 2015 року включно (а.с.3-10).

02 грудня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Астра Банк» відступаив ПАТ «Дельта Банк» право вимоги у тому числі і за вищевказаним договором (а. с. 17-20).

Також з матеріалів справи вбачається, що 15 вересня 2014 року ПАТ «Дельта Банк» направляв ОСОБА_2 досудову вимогу №31.4-08/9460/14 про погашення кредитної заборгованості (а. с. 15-16).

Згідно наданого позивачем розрахунку кредитної заборгованості від 03 червня 2015 року, за ОСОБА_2 рахується борг у загальному розмірі 23 439,77 грн., який складається із: суми заборгованості за кредитом 6 491,43 грн., суми заборгованості за відсотками 733,89 грн., суми заборгованості за комісіями 2 554,48 грн., пені 13 439,05 грн., суми за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу кредиту 147,93 грн., суми за ставкою 3% від простроченої заборгованості по процентам 72,99 грн. (а. с. 45-46).

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання за договором має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 550 ЦК України, проценти на неустойку не нараховуються.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку щодо правомірності заявлених вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором у звязку із порушенням відповідачем його умов, однак безпідставно стягнув суму коштів за ставкою 3% від простроченої заборгованості по процентам у розмірі 72, 99 грн., оскільки нарахування процентів на неустойку суперечить вимогам чинного законодавства, а тому вимоги позивача у цій частині задоволенню не підлягають.

Крім того, апеляційний суд необґрунтованим є висновок місцевого суду в частині зменшення суми пені з 13 439, 05 грн. до 500 грн., оскільки ним не було належним чином мотивовано стягнення саме такого мінімального розміру пені, однак, враховуючи, що сума пені, яку просить стягнути позивач з ОСОБА_2, значно перевищує розмір основної суми заборгованості за тілом кредиту, яка складає 6 491, 43 грн., то у даному випадку колегія вважає необхідним стягнути з відповідача 5000 грн. пені, відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Отже, колегія суддів дійшла до висновку про те, що стягненню з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» підлягає загальна сума заборгованості за кредитним договором у розмірі 14 927 грн. 73 коп. (заборгованість за кредитом у розмірі 6 491, 43 грн. + заборгованість за відсотками 733, 89 грн. + комісія 2554, 48 грн. + пеня 5000 грн. + 3 % від простроченої суми заборгованості по тілу кредиту 147, 93 грн.).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 серпня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» загальну заборгованість за кредитним договором №31005 від 05 березня 2012 року в розмірі 14 927 (чотирнадцять тисяч девятсот двадцять сім) грн. 73 коп., яка складається з: суми заборгованості за кредитом у розмірі 6 491, 43 грн., заборгованості за відсотками 733, 89 грн., комісія 2554, 48 грн., пеня 5000 грн., 3 % від простроченої суми заборгованості по тілу кредиту 147, 93 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: