АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 серпня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «УАПРОМ» про захист прав споживача, відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

встановила:

У січні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи - ПАТ КБ «Приватбанк», ТОВ «УАПРОМ» про захист прав споживача, визнання недійсним договору купівлі-продажу товару, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 серпня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказувала, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги електронну переписку з продавцем товару, вказуючи, щовона не має посилань на електронну адресу позивача та відповідачів, оскільки в додатку з перепискою біля кожного питання-відповіді зазначені посилання на електронні адреси. Крім того, питання про належність відповідачу електронної адреси, зазначено на сайті, на який вона посилалась в позовній заяві, на що суд не звернув уваги.

Зазначала, що доказ того, що придбаний одяг був пошитий на замовлення, не мав певної виробничої марки, був фальсифікований, як і інші факти, щодо невідповідності інформації, як міститься на сайті, так само як і перелік придбаних товарів підтверджує сама ОСОБА_3 в переписці, яку суд першої інстанції не взяв до уваги.

Крім того, судом першої інстанції не досліджено доказ самої переписки в електронному виді, за допомогою технічних засобів та телекомунікаційної мережі інтернет. Посилалась на те, що вказані товари придбані для власних потреб, пов'язані з трагічними подіями в її житті і не були пов'язані з підприємницькою діяльністю.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити.

Представник третьої особи ТОВ «Уапром» вказував, що оскаржуваним рішенням права та інтереси товариства не зачіпаються, тому при вирішенні спору покладався на розсуд суду.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 повторно в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, за наявними у матеріалах справи адресами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 свої вимоги обґрунтовувала тим, що 17.12.2014 року між позивачем та Інтернет-магазином «ІНФОРМАЦІЯ_1» в особі менеджера ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу промислових товарів на відстані за допомогою засобів дистанційного зв'язку. Позивач придбала жіночі плаття в кількості 22 шт., вартістю від 170 грн. до 270 грн. за одиницю товару, чоловічі спортивні костюми теплі в кількості 7 шт., вартістю 380 - 450 грн., костюми спортивні «Найк» в кількості 3 шт., вартістю 480 грн. за костюм, костюми спортивні з опушкою, вартістю 480 грн. кожен, в кількості 3 шт. За вказані товари позивач сплатила суму 10 385 грн. шляхом перерахування коштів на банківський рахунок, а товари було направлено позивачу «Новою поштою» трьома відправленнями.

Зазначає, що при замовленні продукції її запевняли, що вся продукція - відомих виробничих марок та виготовляється виробниками Туреччини, Італії, України і є в наявності. Отримавши першу частину купленого товару та оглянувши його, позивач побачила, що на товарі відсутня будь-яка марка виробника, половина товару була з явно вираженими дефектами, дуже низької якості пошиття.

Після цього позивач звернулась до продавця із проханням розірвати договір та повернути товар, проте відповідачем було відмовлено в поверненні коштів.

Вказує, що їй спричинена моральна шкода, яка полягає в тому, що вона переживала з приводу придбання товару неналежної якості, що вона не могла користуватись ним, а також не могла реалізувати свої права споживача, вона хотіла зробити подарунок родичам після смерті сина, оскільки існує такий звичай. Позивач перебувала в стані відчаю, психічних страждань, пов'язаних з душевним болем. З врахуванням зазначеного позивач оцінила моральну шкоду в розмірі 43 848 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просила визнати недійсними умови договору купівлі-продажу, укладеного між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 17.12.2014 року, як такого, що обмежує права споживача; стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача майновий збиток завданий позивачу на суму 10 605 грн. та стягнути з ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 43 848 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копій квитанцій, позивач ОСОБА_2 перерахувала на картковий рахунок ОСОБА_3, відкритий у ПАТ КБ «ПриватБанк» : 16 грудня 2014 року - суму в розмірі 5320 грн.; 16 грудня 2014 року - суму в розмірі 4250 грн.; 18 грудня 2014 року - суму 870 грн., а всього - 10 440 грн.

Відповідно до експрес-накладних ТОВ «Нова пошта», 17 грудня 2014 року ОСОБА_4 з м. Одеси направив ОСОБА_2 вантаж - одяг, вагою 5,6 кг., та 18 грудня 2014 року ОСОБА_2 отримала зазначений вантаж.

20 грудня 2014 року ОСОБА_5 з м. Одеси направив ОСОБА_2 вантаж - текстильні вироби, вагою 36,94 кг., та 22 грудня 2014 року ОСОБА_2 отримала зазначений товар.

22 грудня 2014 року ОСОБА_3 із м. Запоріжжя направила ОСОБА_2 вантаж - одяг, вагою 8,2 кг., 23 грудня 2014 року ОСОБА_2 отримала зазначений товар.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала суду жодних доказів на підтвердження тих обставин, які саме товари вона придбала ( їх перелік). Також суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, що придбаний товар був пошитий на замовлення, наявності дефектів та невідповідності отриманого товару - замовленому, що товар не мав виробничої марки на момент придбання.

Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги позивача є аналогічними обґрунтуванню позовної заяви, вони були предметом розгляду суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що підставою для визнання недійсним договору від 17.12.2014 року про придбання у ОСОБА_3 одягу, позивач вважає те, що відповідач своїми діями недостовірною, двозначною і неповною інформацією, необхідною для здійснення свідомого вибору, недобросовісною рекламою та нечесною підприємницькою практикою ввела позивача в оману. При цьому вказує, що вона уклала договір купівлі-продажу товарів за допомогою засобів дистанційного зв'язку, замовивши одяг, а саме: жіночі плаття в кількості 22 шт., чоловічі спортивні костюми теплі в кількості 7 шт., костюми спортивні - 3 шт., костюми спортивні з опушкою - 3 шт., за зразками, що були зображені на сайті інтернет-магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Статтею 19 Закону визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів» , перед укладенням договорів на відстані продавець (виконавець) повинен надати споживачеві інформацію про: 1) найменування продавця (виконавця), його місцезнаходження та порядок прийняття претензії; 2) основні характеристики продукції; 3) ціну, включаючи плату за доставку, та умови оплати; 4) гарантійні зобов'язання та інші послуги, пов'язані з утриманням чи ремонтом продукції; 5) інші умови поставки або виконання договору; 6) мінімальну тривалість договору, якщо він передбачає періодичні поставки продукції або послуг; 7) вартість телекомунікаційних послуг, якщо вона відрізняється від граничного тарифу; 8) період прийняття пропозицій; 9) порядок розірвання договору.

Частиною 3 ст. 13 цього Закону визначено, що факт надання інформації відповідно до вимог частини другої цієї статті повинен бути підтверджений письмово або за допомогою електронного повідомлення. Інформація, підтверджена таким чином, не може бути змінена продавцем (виконавцем) в односторонньому порядку.

Підтвердження інформації не вимагається, якщо послуга надається засобами дистанційного зв'язку і оплачується через оператора телекомунікаційних послуг.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживача» інформація про продукцію може бути розміщена у місцях, де вона реалізується, а також за згодою споживача доводитися до нього за допомогою засобів дистанційного зв'язку.

Вказуючи, що договір купівлі-продажу був укладений позивачем за допомогою засобів дистанційного зв'язку, позивач тим самим визнає, що вона отримала інформацію, необхідну для здійснення свідомого вибору, та погодилась здійснити попередню оплату товару без його огляду та перевірки якості.

Відповідно до ч. 3 ст. 673 ЦК України, у разі продажу товару за зразком та ( або за описом продавець повинен передати покупцеві товар, який відповідає зразку та (або) опису.

Відповідно до п. 27 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», фальсифікована продукція - продукція, виготовлена з порушенням технології або неправомірним використанням знака для товарів та послуг, чи копіюванням форми, упаковки, зовнішнього оформлення, а так само неправомірним відтворенням товару іншої особи.

Проте матеріали справи не містять доказів отримання позивачем у відповідачів товару, який не відповідав переліку замовленого, отримання іншого товару замість замовленого чи неналежної якості, що товар не мав виробничої марки, був фальсифікований, оскільки єдиний доказ, який позивач подала на підтвердження факту отримання товару - експрес-накладні із визначенням отриманого товару - «одяг, вагою, 5,6 кг., 36,94 кг., 8,2 кг.»

Таким чином, матеріали справи не містять жодних доказів невідповідності отриманого позивачем товару характеристикам замовленого нею товару.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронна копія електронного документа засвідчується у порядку, встановленому законом. Копією документа на папері для електронного документа є візуальне подання електронного документа на папері, яке засвідчене в порядку, встановленому законодавством.

Отже, посилання позивача на зміст електронної переписки, яку вона вела із відповідачем ОСОБА_3, та на яку посилається як на підтвердження неправомірних дій відповідача, правильно не прийняті до уваги судом першої інстанції, оскільки надана позивачем роздруківка та знімки листування з екрану (скріншот) не відповідають вимогам щодо електронного документа, визначеного Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», та не засвідчені у порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 року № 680 «Про затвердження Порядку засвідчення наявності електронного документа (електронних даних) на певний момент часу», або довідкою провайдера чи висновком спеціаліста.

З огляду на викладене, надана позивачем роздруківка електронного листування не може бути визнана належним та допустимим доказом, оскільки не підтверджує, коли були зареєстровані облікові записи електронної пошти, чи зареєстровані вони за відповідачем ОСОБА_3, яким чином підтверджується авторство відповідача ОСОБА_3 щодо зазначених текстових повідомлень.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Закону.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтями 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Однак матеріали справи не містять доказів тих обставин, що відповідач ОСОБА_3 недостовірною, двозначною і неповною інформацією, необхідною для здійснення свідомого вибору, недобросовісною рекламою та нечесною підприємницькою практикою ввела позивача в оману, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 пред'явила позовні вимоги до фізичних осіб, але доказів того, що відповідачі є суб'єктами підприємницької діяльності - матеріали справи не містять.

За таких обставин до спірних правовідносин не підлягає застосуванню Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки вказаний Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, які є суб'єктами господарювання.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги позивача не спростовують наведеного і зроблених в рішенні суду першої інстанції висновків, в зв'язку з чим підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313-317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: