Номер справи 623/4450/15-ц
Номер провадження 2/623/1186/2015
РІШЕННЯ

іменем України

11 грудня 2015 року м. Ізюм

Ізюмський міськрайонний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - Бутенка В.М.

при секретарі судового засідання - Костенко В.В.

судового розпорядника - Максименка Р.С.

за участю: позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ізюм справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: Ізюмський районний сектор ГУ ДМС України в Харківській області, про поновлення порушеного права на проживання, реєстрація та вселення в житло, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2015 року, позивач, ОСОБА_2, звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_4, із залученням третіх осіб: Ізюмський районний сектор ГУ ДМС України в Харківській області, про поновлення порушеного права на проживання, реєстрація та вселення в житлове приміщення будинку АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилається на те, що з 7 грудня 2006 року він перебував під вартою згідно затримання. Його постійне місце реєстрації було: АДРЕСА_1, що підтверджується даними з вироку суду від 27 липня 2011 року, яким його було засуджено до позбавлення волі строком 8 років. 5 грудня 2014 року його було звільнено від відбуття покарання.

9 липня 2013 року Балаклійським РС ГУ ДМС йому було видано новий паспорт, так як попередній паспорт невідомо де зник з кримінальної справи.

В паспорті є запис, що він зареєстрований в АДРЕСА_1, але в Ізюмському районному секторі ГУ ДМС України в Харківській області відсутній відомості та штамп щодо реєстрації та вселення в житло.

На його звернення до Ізюмського районного сектору ГУ ДМС України в Харківській області про внесення до паспорту штампу про реєстрацію місця проживання, йому було надано відповідь, що 2 червня 2009 року його знято з реєстрації з місця проживання.

Вважає, що порушено його законне право на реєстрацію і проживання в будинку АДРЕСА_1, так як він знаходився під вартою, паспорт у нього було вилучено під час слідства і він сам не міг знятись з реєстрації. Також йому невідомо, хто це зробив.

На час взяття його під варту в будинку мешкала його мати ОСОБА_4

Крім того, він має право на частину спадку в спірному будинку, так як ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько, ОСОБА_5, на час смерті якого йому було лише 10 років, він був малолітнім, мешкав в цьому будинку. Мати спадщину оформила лише на себе.

Він звертався до КП «Ізюмське МБТІ» щодо переоформлювання будинку АДРЕСА_1. Йому надано відповідь, що реєстрація права власності на домоволодіння не змінювалась.

Він вважає, що порушено його право на проживання в будинку та реєстрацію в ньому.

Як на підстави заявленого позову посилається на ст. 3 ЦПК України, ст.ст. 71 ЖК, 405 ЦК України, у зв'язку з тим, що він був відсутній у житловому приміщенні будинку більше ніж 6 місяців з поважних причин.

В зв'язку з тим, що в його в паспорті відсутній штамп реєстрації, він не може скористатись своїми правами, тому йому потрібно поновити право на проживання, зареєструвати та вселити в будинок АДРЕСА_1.

На підставі вищевикладеного, просить суд винести рішення про поновлення його порушеного права на проживання, реєстрацію та вселення в житло будинку АДРЕСА_1.

(а.с. 4-5)

Відповідачка ОСОБА_4 надала заперечення на позов, позовні вимоги не визнала, зазначив, що вважає зазначений позов необгрунтований, та такий, що не відповідає вимогам чинного законодавства і не підлягає задоволенню.

Так, 29 січня 2004 року вона з ОСОБА_2 уклала Договір найму жилого приміщення. На підставі цього Договору він був зареєстрований в її будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та який належить їй на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори Колісник З.В. 05.06.1979 року за реєстровим номером 1713.

Звертає увагу суду, що спадщину вона отримала після смерті своєї матері ОСОБА_7, а не після смерті батька позивача, як він стверджує у своїй позовній заяві, що підтверджується зокрема Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори Колісник З.В. 05.06.1979 року за реєстровим номером 1713.

З 7 грудня 2006 року позивач у черговий раз опинився під вартою і з цього часу у зазначеному будинку не з'являвся.

У 2009 році у неї дуже погіршилося здоров'я і вона не мала змоги за собою доглядати, тому знялася з реєстрації будинку 21.05.2009 року, та виїхала мешкати до доньки у м. Харків. У цей же день її донька звернулася до Ізюмської міжрайонної прокуратури з питанням, як знайти свого брата і їй повідомили, що ОСОБА_2 привезуть для розгляду його скарги до слідчого Ізюмського МВ ГУМВС України в Харківській області Нужної С.М. 02.06.2009 року.

02.06.2009 року її донька ОСОБА_9 поїхала до Ізюмського МВ ГУМВС України в Харківській області де і зустрілася з позивачем. Там вона пояснила йому ситуацію, яка склалася: що в зв'язку з тим, що він знаходиться у містах позбавлення волі, а вона не має змоги більше утримувати свій будинок, та доглядати за собою, тому відповідно до п. 6 Договору найму жилого приміщення укладеного між ними 29.01.2004 року вона змушена розірвати з ним зазначений договір попередивши його про це за один місяць. На що позивач повідомив, що не заперечує проти того, щоб виписатися з будинку. Після цього слідча райвідділу Нужна Світлана Миколаївна запросила паспортистку до свого кабінету, де ОСОБА_2 власноруч написав заяву, щоб його зняли з реєстрації за зазначеною адресою. Одночасно з цим її донька навіть сплатила штраф за нього, що у нього у паспорті не було вклеєна друге фотографія. І позивача було знято з реєстрації, про що паспортисткою було зроблено відповідні записи у книзі реєстрації та у домовій книжці.

Таким чином, 02.06.2009 року позивача було знято з реєстрації уповноваженими на те органами за його особистою заявою у присутності слідчого Ізюмського МВ ГУМВС України у Харківській області Нужної Світлани Миколаївни. Вона впевнена, що жодна посадова особа не здійснила б зняття з реєстрації позивача без його паспорту та особистої заяви, так як це є кримінальним злочином.

Вважає, що дану інформацію та факт знаходження ОСОБА_2 у м. Ізюм Харківської області у цей день також можливо підтвердити запросивши інформацію про це у Ізюмському МВ ГУМВС України у Харківській області.

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звільнився від відбуття покарання, що не заперечується позивачем. З цього часу він мешкав зі своєю дружиною за адресою: АДРЕСА_2, на правах члена сім'ї. Це підтверджується і листом КП «Ізюмське міське бюро технічної інвентаризації» від 21.05.2015 року та листом Ізюмського районного сектору Харківської області № 39/1208 від 04.06.2015 року надісланих на ім'я ОСОБА_2 на зазначену адресу і які він надав до своєї позовної заяви.

Таким чином, на протязі 9 місяців після звільнення від покарання ОСОБА_2 мешкав за адресою: АДРЕСА_2. Тобто на протязі 9 місяців ОСОБА_2 без поважних причин не мешкав у будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до абзацу 4 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Звертає увагу суду, що позивач у своїй позовній заяві посилається на ст. 71 Житлового кодексу України, проте дана стаття знаходиться у главі II даного Кодексу, яка регламентує питання щодо користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. При цьому жодного слова про будинки, які знаходяться у приватній власності немає. Тому вважає, що немає правових підстав для застосування даної норми чинного законодавства до відносин, які склалися між нею та позивачем, щодо користування будинком, який знаходиться у її приватній власності.

Позивач, як на підставу свого позову, посилається на ст. 405 ЦК України, проте у даній статті зазначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Проте позивач забув зазначити, що: - по-перше, членом його сім'ї є його дружина з якою він разом мешкає і веде спільне господарство за зазначеною вище адресою, а вона є членом сім'ї своєї доньки з якою мешкаю однією родиною у м. Харкові. Таким чином Позивач не є членом її родини вже багато років; -по-друге, «інше» якраз і встановлено домовленістю між ними, тобто п. 6 Договору найму житлового приміщення укладеного між нами 29.01.2004 року, відповідно до якого вона мала право в односторонньому порядку розірвати їх відносини, про що вона попередила позивача, а він з цим погодився і надав свою згоду та письмову заяву працівнику паспортного столу.

Отже вважає, що не можна застосовувати дану норму чинного законодавства до їх взаємовідносин.

08.09.2015 року позивач вперше з'явився у її будинку, без її дозволу зламав замки у будинку, та зайняв його, при цьому заявляв, що даний будинок є його власністю і він що хоче, то з ним і зробить.

Отже, відповідач незаконно, без будь-яких правових підстав проживає у її будинку з 08 вересня 2015 року та використовує її майно на власний розсуд. Відповідач дуже грубо до неї відноситься, принижує її, шантажує, та погрожує забрати її будинок. Він змінив замки в дверях і вона зовсім не має змоги потрапити до свого будинку. Вона постійно просить його аби він звільнив її житло і дав їй спокійно жити, проте він не погоджується, а навпаки це призводить до сварок.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним відповідно до положень ст. 387 ЦК України, а відповідно до ст. 399 ч. 1 п. 2 ЦК України, якщо володілець навіть мав право володіння, воно припиняється у разі витребування майна від володільця власником.

Враховуючи вищевикладене, а також його репутацію, та те, що він неодноразово вже перебував за гратами, вона дуже боялася, що він спалить або іншим чином знищить її будинок, тому у вересні 2015 року вона звернулася до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про виселення, на даний час дана справа знаходиться на розгляді суду.

Тому вона вважає, що зазначена позовна заява умисно подана до суду позивачем, щоб затягнути розгляд цивільної справи по його виселенню з її будинку. Вважає, що факти викладені вище спростовують позовну заяву ОСОБА_2 , а тому немає правових підстав для задоволення його позову.

Враховуючи вищевикладене, просить відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 у повному обсязі.

В зв'язку з неможливістю нею бути присутньою на судових засіданнях за станом здоров'я, розглядати дану справу без її присутності.

(а.с. 25-29)

Представник відповідачки ОСОБА_4 - ОСОБА_3 підтримав заперечення на позов, пославшись на підстави, викладенні у запереченнях, просить суд відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову повністю.

Вислухавши пояснення позивача ОСОБА_2, представника відповідачки ОСОБА_4 - ОСОБА_3, перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав.

Судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до статті 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини».

Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст. 10). При цьому, як вбачається із п. 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України.

Позивач ОСОБА_2 на підставу своїх вимог щодо поновлення порушеного права на проживання, реєстрація та вселення в житлове приміщення будинку АДРЕСА_1 посилається на статтю 71 ЖК України та статтю 405 ЦК України.

Згідно зі статтею 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей ЖК і ЦК), позивач в силу статті 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно статей 10, 31, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У відповідності з ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового Кодексу Української РСР від 30 червня 1983 р. № 5464-X (далі - ЖК УРСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

У відповідності до статті 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Право членів сім'ї на жиле приміщення виникає не у зв'язку з реєстрацією, а за наявності відповідних обставин.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

За змістом ст. 158 ЖК УРСР наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Згідно ч. 2 ст. 159 ЖК УРСР жиле приміщення здається наймачеві на визначений строк або без зазначення строку.

У відповідності до ст. 163 ЖК УРСР у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу.

Тимчасова відсутність наймача та членів його сім'ї не звільняє їх від виконання обов'язків за договором найму жилого приміщення.

Частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу установлено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби - протягом перших п'яти років перебування на дійсній військовій службі; 5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них.

Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім'ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання.

Згідно ст. 167 ЖК УРСР наймач жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму.

У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Статтею 168 ЖК УРСР передбачено, що укладений на визначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем.

Дострокове розірвання договору найму жилого приміщення з ініціативи наймодавця можливе лише за згодою наймача.

Договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці.

Договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо наймач або особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а також у разі систематичного невнесення наймачем квартирної плати і плати за комунальні послуги.

За змістом ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно зі змістом вказаних норм право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Виходячи із положень Конституції про гарантування громадянам свободи пересування і вільного вибору місця проживання, сама по собі наявність чи відсутність реєстрації не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилася до наймача, так і для відмови в цьому.

Із матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 5 червня 1979 року, посвідченого державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори Колісник З.В., зареєстровано в реєстрі за № 1713, зареєстрованого 12 червня 1979 року в Ізюмському МБТІ за № 1856, ОСОБА_4 дійсно належить на праві приватної власності жилий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 31).

Матеріалами справи встановлено та не заперечується сторонами, що 29 січня 2004 року між ОСОБА_4, як наймодавець, та ОСОБА_2, як наймач, було укладено договір найму жилого приміщення жилого будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, за умовами якого жилий будинок здається в найом для проживання в ньому наймача ОСОБА_2 та членів його сім'ї, договір укладено безстроково.

Договір найму жилого приміщення укладено між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті Ізюмської міської ради.

Договір містить вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначені права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

(а.с. 32)

У відповідності до вироку Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 27.07.2011 року та довідки про звільнення серії ХАР № 001331від 05.12.2014 року ОСОБА_2 був засуджений до 8 років позбавлення волі, відбував покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби та утримувався під вартою з 07 грудня 2006 року по 05 грудня 2014 року, звідки звільнений по відбуттю покарання і прямує до місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7-9, 13).

Згідно паспорту серії НОМЕР_2, виданого Балаклійським РС ГУДМС України в Харківській області 09 липня 2013 року місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1, з 02.06.1999 року (а.с. 6).

Суд прийшов до висновку про те, що з 02.06.1999 року та з 29 січня 2004 року позивач у встановленому законом порядку набув право користування жилим будинком за адресою: АДРЕСА_1.

Доказів, на підтвердження фактів зміни, припинення або розірвання зазначеного договору найму жилого приміщення від 29.01.2004 року за вимогою наймодавця ОСОБА_4 або наймачем ОСОБА_2, в матеріалах справи відсутні та відповідач таких доказів не надавала.

Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003р. № 1382-IV, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Суд критично ставиться до довідки Ізюмського районного сектору ГУ ДМС України в Харківській області від 04.06.2015 року № 39/1208 щодо зняття з реєстрації місця проживання 02.06.2009 року ОСОБА_2 до міста Харкова, так як надати відомості про підстави зняття з реєстрації за 2009 рік неможливо (а.с. 12).

Зокрема судом не встановлено, що позивач втратив право користування вказаним приміщенням жилого будинку АДРЕСА_1 у разі відсутності його як члена сім'ї ОСОБА_4 (його матері) без поважних причин менше одного року, у зв'язку з тимчасовим проживанням позивача в іншому жилому приміщенні після звільнення, а саме за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно довідки до акта огляду МСЕК серії 10 ААВ № 629713 від 28.05.2015 року ОСОБА_2 встановлена 3 група інвалідності з 28.05.2015 року до 01 червня 2016 року у в'язку із хворобою (а.с. 10).

Знаходження майна позивача у житловому будинку АДРЕСА_1, вселення позивача у цей будинок з 22 серпня 2015 року і проживання у будинку по цей час, є підставою для висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині поновлення порушеного права ОСОБА_2 на користування жилим приміщенням у будинку АДРЕСА_1.

Крім цього, підставою для задоволення вказаних позовних вимог слугувало те, що відповідачка перешкоджає позивачу у праві користування цим спірним житлом з вересня 2015 року (а.с. 33-35).

Відтак, суд не погоджується з вимогами позивача щодо підстав у задоволенні його позовних вимог до ОСОБА_4, Ізюмського районного сектору ГУ ДМС України в Харківській області щодо поновлення порушеного права на реєстрацію та вселення в житло, так як вказані вимоги є необґрунтованими у зв'язку із тим, що у паспорті позивача 09 липня 2013 року місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1, з 02.06.1999 року, а вселився позивач у будинок АДРЕСА_1 у серпні 2015 року - до звернення з позовом до суду 24 вересня 2015 року (а.с. 4).

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати, які поніс ОСОБА_2 і документально підтверджуються, стягуються у з відповідачки на його користь у розмірі 487,20 грн (а.с. 3).

Керуючись статтями 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: Ізюмський районний сектор ГУ ДМС України в Харківській області, про поновлення порушеного права на проживання, реєстрація та вселення в житло - задовольнити частково.

Поновити порушене право ОСОБА_2 на користування жилим приміщенням у будинку АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, реєстраційний номер карки платника податків НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2 судові витрати 487 грн 20 коп.

У задоволенні іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а неприсутніми сторонами у той же строк з дня отримання копії рішення, шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Харківської області через Ізюмський міськрайонний суд.

Головуючий: суддя -