АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6532/15 Справа № 201/371/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Черновськой Г. В. Доповідач - Петешенкова М.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пономарь З.М.

при секретарі - Хлус Ю.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 за участю третьої особи: управління служби у справах дітей Жовтневої районної у м.Дніпропетровську ради про позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 24 червня 1995 року по 03 грудня 2013 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, від якого вони мають дітей: сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітню доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

03 червня 2008 року він надав дозвіл на виїзд доньки ОСОБА_5 у супроводі її матері до республіки Азербайджан на період з 03 червня 2008 року по 01 вересня 2008 року, проте остання з донькою повернулись лише 02 лютого 2013 року.

Вважає, що відповідач використовує їх доньку з метою вирішення особистих проблем, оскільки після повернення до України вона перебувала у виснаженому емоційному та психологічному стані, а також у незадовільному фізичному стані, тому потребувала зусиль в корегуванні шкільної програми, адаптування до вже нових умов, менталітету, мови, тощо. Відповідачка після повернення до країни не приймає участі у вихованні доньки, а займається особистим життям. Після поділу спільного майна вона має намір залишити територію України.

У зв'язку з зазначеним, просить позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої доньки та визначити її місце проживання разом із батьком (а. с. 2-6).

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено (а.с.78-82).

Не погодившись із заочним рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить заочне рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а заочне рішення суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Судом встановлено, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі у ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась донька ОСОБА_2(а. с. 12, 15).

03 червня 2008 року ОСОБА_2 надав дозвіл на виїзд неповнолітньої ОСОБА_5 разом із матір'ю до республіки Азербайджан на період з 03 червня 2008 року по 01 вересня 2008 року (а. с. 16), однак останні повернулися до країни 02 лютого 2013 року.

Матеріальним забезпеченням, освітою, добробутом, психічним та емоційним розвитком доньки займається ОСОБА_2 (а. с. 23, 24, 26-27, 28, 29, 34, 35).

Згідно з відповіді начальника ВАДР управління з питань громадянства, реєстрації та роботи з громадянами з тимчасово окупованої території України ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, відповідачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 70).

Жовтневою районною радою у м. Дніпропетровську розглядалося питання про доцільність позбавлення матері батьківських прав відносно неповнолітньої доньки і висновком від 20 квітня 2015 року орган опіки та піклування вважав за недоцільне позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, оскільки факт невиконання відповідачем батьківських обов'язків не підтверджено, а діти заперечують проти позбавлення матері батьківських прав (а. с. 64-65).

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання неповнолітньої доньки ОСОБА_5 разом з батьком, суд першої інстанції виходив з крайності даних заходів та відсутності доказів про свідоме нехтування (ухилення) відповідачем від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, тому виняткових обставини для розлучення доньки з її матір'ю не вбачається.

Колегія суддів погоджується з таким висновком і вважає, що суд правильно ухвалив рішення, відмовив у позбавленні відповідача батьківських прав, оскільки це відповідає інтересам її неповнолітньої дитини.

За Законом, позбавлення батьківських прав є засобом захисту прав дитини та заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої обов'язки.

Частиною 1 ст. 164 СК України встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав, зокрема, ухилення від виконання обов»язків з її виховання.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (п.п.15,16) роз'яснено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи; ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Згідно зі ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного, доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, може своєю аморальною поведінкою зашкодити розвиткові дитини.

Як зазначено у роз'ясненнях, викладених у п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України " Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України " від 12 червня 1998року № 16, суд вирішуючи спір про місце проживання дитини, має врахувати те, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, особисті якості батьків, можливість створення належних умов до виховання дитини. При визначенні місця проживання дитини в даному випадку не має суттєвого значення те, що позивач є більш матеріально забезпеченим ніж відповідачка, оскільки відповідно до вимог закону обов'язок утримання дітей лежить на обох батьках.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у визначенні місця проживання неповнолітньої доньки разом з батьком, взявши до уваги, що фактично сторони разом з дітьми зареєстровані та фактично мешкають за однією адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, на час розгляду справи дитина досягла віку 14 років, а тому у розумінні вимог ч. 3 ст. 160 СК України, має право самостійно визначити своє місце проживання.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність доводів апеляційної скарги, оскільки судом правомірно враховано ставлення відповідача до дитини, інтереси дитини та той факт, що позивачем не надано доказів у підтвердження зловживання відповідачем своїми батьківськими правами, а тому дійшов правомірних висновків про необґрунтованість позовних вимог про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання доньки разом з батьком.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що при розгляді справи, судом першої інстанції були виконані всі вимоги процесуального закону, всебічно перевірено обставини, спір вирішено у відповідності з нормами матеріального права. Рішення є обґрунтованим, з повним відображенням обставин, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є правильними.

Доказів у розумінні ст.ст.57,58 ЦПК України в підтвердження обставин, які б перешкоджали проживанню неповнолітньої дитини разом з матір'ю, за адресою: АДРЕСА_2, що визначені ч.2 ст.161 СК України, які б спростовували висновок суду про створення належних умов для проживання та розвитку дитини за місцем проживання матері, ОСОБА_2 у порядку, передбаченому ст.60 ЦПК України, не надав. При цьому суд обгрунтовано зазначив, що сама по собі та обставина, що за місцем проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1, де не мешкають відповідач разом з донькою, створені кращі умови проживання, не може бути вирішальною умовою та підставою для задоволення вимог про визначення місця проживання дитини за вказаною адресою, оскільки положеннями Сімейного Кодексу України та Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, визначено, що дитина не повинна, крім випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Виняткових обставин судом не встановлено.

В апеляційної скарзі не наведено доводів, яки б спростовували висновки суду, викладені в рішенні.

Отже, рішення суду першої інстанції відповідає матеріалам справи та вимогам закону, що регулює встановлені правовідносини, підстав для скасування судового рішення не встановлено.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

Н.М. Деркач

З.М. Пономарь