Справа № 296/9733/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї НИ

(заочне)

"24" листопада 2015 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

Головуючого судді Адамовича О.Й.

За участю секретаря судового засідання СвіткоТ.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі в порядку заочного провадження цивільну справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ТОВ « Тур-сервіс», ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат, три проценти річних та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В

Позивачі звернулися до суду з даним позовом, в якому зазначили, що заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 22.08.2013 року, що набрало законної сили 02.10.2013 року, задоволено позовну заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2 щодо солідарного стягнення з ТОВ «Тур-сервіс», ОСОБА_3 на користь кожного з позивачів суми у розмірі 36080,00 грн.

Рішення сторонами не оскаржувалось, звернуто до примусового виконання та на теперішній час відповідачами не виконано.

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань відповідачами позивачі просять стягнути солідарно з боржників: 54743,06 грн. інфляційних втрат; 4151,68 грн. - 3% річних; 30000 грн. моральної шкоди, а також з відповідача ТОВ «Тур-сервіс» здійснити стягнення пені у розмірі 31906,58 грн.

У судове засідання позивачі не зявились, згідно поданої заяви від 05.10.2015 року просять розглядати справу у їх відсутності.

Відповідачі в судове засідання не з'явилися, відзиву на позов не надали, у відповідності до ч. 5 ст. 74 ЦПК України належним чином повідомлялися про час і місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивачів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідачів та позивачів, що відповідає вимогам ст. 224 та ч. 2 ст. 158 ЦПК України.

Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

На підставі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.

Згідно зі ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, що 22.08.2013 року Корольовським районним судом м. Житомира було винесено заочне рішення, яким задоволено позовну заяву ОСОБА_1 Ю Г., ОСОБА_2, ОСОБА_4 щодо солідарного стягнення з ТОВ «Тур-сервіс», ОСОБА_3 на користь кожного з позивачів суми у розмірі 36080,00 грн. (а.с. 7-9).

21.10.2013 року та 22.10.2013 року державним виконавцем Корольовського ВДВС Житомирського міського управління юстиції відкрито виконавчі провадження про стягнення боргу, що підтверджується копіями постанов про відкриття виконавчого провадження (а.с. 15, 16), однак, на даний час зобовязання відповідачами не виконано.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ч.1 ст. 554 ЦК України боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляці0, за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з вище викладених норм, позивачі нарахували відповідачам інфляційні втрати за період з жовтня 2013 року по липень 2015 року в сумі 27371,53грн. та три відсотки річних за період з 02.10.2013р. по 01.09.2015р. в сумі 2075,84грн. на заборгованість перед кожним з позивачів в розмірі 36080грн.

Суд вважає позов в частині стягнення в солідарному порядку з ТОВ «Тур-сервіс» та ОСОБА_3 інфляційних втрат та 3% річних обґрунтованим.

Щодо стягнення з товариства суми пені в розмірі 15953,29 грн. на користь кожного з відповідачів, слід зазначити наступне.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до ч. 1 ст. 547 ЦК України передбачено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

За приписами ч. 2 цієї статті правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Оскільки позивачами не надано доказів укладення з відповідачами договору про забезпечення виконання зобов'язання у письмовій формі, а також такі висновки не можна зробити з рішення суду від 22.08.2013 року, суд відмовляє в цій частині позову.

Суд вважає безпідставним посилання позивачів на положення Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", оскільки виходячи з положень Закону він підлягає застосуванню до суб'єктів господарювання, а відповідач ОСОБА_3 в даних правовідносинах не є такою, крім того встановлений Законом розмір пені у дві облікові ставки НБУ підлягає застосуванню у разі відсутності вказівки про розмір пені у договорі. Зокрема, такий висновок містить абз.3 п. 2.1 Постанови ВГСУ від 17.12.2013 № 14" Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" згідно якого, якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Суд також відмовляє у задоволенні вимоги позивачів, щодо стягнення з відповідачів моральної шкоди виходячи з наступного.

Згідно п.4 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязаня настають правові наслідки, встановлені законом або договором, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

В матеріалах справи відсутні докази, що сторони в договорах на туристичне обслуговування передбачили право сторони на відшкодування моральної шкоди у разі порушення зобов'язання іншою стороною.

Згідно п.5 ч.1 ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту продукції) відповідно до закону.

Статтею 16 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що шкода, завдана внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відшкодовується відповідно до закону.

Таким чином, споживач має право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди у разі споживання продукції (послуг), які виявилися неякісними (дефектними). Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що правовідносини між сторонами виникли не в результаті споживання продукції (послуг), а в наслідок їх ненадання, тобто в наслідок порушення договірних зобов'язань.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Враховуючи вищевикладене, зокрема недоведеність позивачами того, що договорами передбачалось відшкодування моральної шкоди, в разі порушення зобовязання, а також те, що Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено відшкодування моральної шкоди лише у випадку, коли шкоду було завдано в результаті споживання продукції, суд відмовляє в позові щодо відшкодування моральної шкоди.

Крім того, суд не вважає доведеним розмір моральної шкоди, який визначений позивачами згідно методики ОСОБА_5, оскільки формула містить категорії, які не притаманні цивільному законодавству (зокрема ступінь вини заподіювача шкоди, ступінь вини постраждалого). При цьому, розмір моральної шкоди визначиний позивачами в однаковій сумі, без урахування особливостей кожного з них щодо глибини душевних страждань та не враховано індивідуальний підхід у визначенні вини кожного з відповідачів. Позивачами не обґрунтовано можливість боржників нести солідарну відповідальність за завдання моральної шкоди.

Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивач, на користь якого ухвалене рішення, звільнений від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а позивачі відповідно до Закону України «Про судовий збір» та Закону України «Про захист прав споживачів» звільнені від його сплати, тому судовий збір у сумі 588,94 грн. підлягає стягненню з відповідачів на користь держави.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 88, ч.4 ст.169, 209, 212, 214-215, ЦПК України, ст.ст.526, 625, 1046-1053 ЦК України, -

В И Р І Ш И В

Позов задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ТОВ «Тур-сервіс», ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 - інфляційні втрати у розмірі 27371 грн. 53 коп., три проценти річних у розмірі 2075 грн. 84 коп.

Стягнути солідарно з ТОВ «Тур-сервіс», ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 - інфляційні втрати у розмірі 27371 грн. 53 коп., три проценти річних у розмірі 2075 грн. 84 коп.

В задоволені решти позову відмовити.

Стягнути з ТОВ «Тур-сервіс» на користь держави 294,47 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 294,47 грн. судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте Корольовським районним судом м. Житомира за письмовою заявою, яка може бути подана відповідачем протягом десяти днів з дня отримання ним копії рішення.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Корольовський районний суд м. Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О. Й. Адамович