Справа № 703/5233/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2015 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді Компанійця О.В.

при секретарі Кочетковій І.В.

з участю представника позивача ОСОБА_1,

і представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Смілі справу за позовом ОСОБА_3 до служби автомобільних доріг у Черкаській області про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_3 з 2013 року працював на посаді провідного інженера відділу якості, технологічного контролю та нових технологій Служби автомобільних доріг у Черкаській області Державного агентства автомобільних доріг України (надалі в тексті рішення Служба автодоріг). 24 липня 2015 року ОСОБА_3 був відсутній на роботі з 8 до 14 години. За відсутність на роботі більше 3 годин без поважних причин наказом начальника Служби автодоріг від 12 серпня 2015 року № 61 ОСОБА_3 було звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

ОСОБА_3 зввернувся до суду з позовом про поновлення на роботі, в якому стверджував, що з 8 до 14 години 24 липня 2015 року був на допиті як свідок у слідчого ВРЗ ССД УМВС України в Черкаській області Тихопія Д.С. Вважає це поважною причиною відсутності на роботі. Позивач просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та 30000 грн. моральної шкоди, заподіяної незаконним звільненням.

В судовому засіданні позивач підтримав позов і пояснив, що не повідомляв керівнику підприємства та профкому про справжню причину відсутності на роботі, оскільки слідчий вимагав від нього зберігати таємницю слідства. У звязку з притягненням до дисциплінарної відповідальності він написав пояснення начальнику Служби автодоріг про те, що з 8 до 14 години 24 липня 2015 року перебував на консультації у адвоката. Про це ж він пояснював і на засіданні профкому під час вирішення питання про надання згоди на звільнення. У нього дійсно були підстави звертатись до фахівця в галузі права, оскільки 29 липня 2015 року він повинен був приймати участь у засіданні службової комісії, створеної з метою перевірки скарги директора будівельної організації щодо можливого вимагання хабара ОСОБА_3 Позивач вважає, що звільнення з роботи є наслідком конфлікту між ним і начальником Служби автодоріг, який тривав через незгоду ОСОБА_3 підписувати підрядникам акти виконаних робіт, якість яких була неналежною. За принципову позицію йому неодноразово погрожували звільненням, позбавили можливості використовувати в роботі службовий автомобіль. Внаслідок звільнення з роботи він терпів моральні страждання, оскільки є єдиним годувальником у сімї. Незаконне звільнення призвело до погіршення стану його здоровя.

Представник позивача звернув увагу суду, що первинна профспілкова організація дала згоду на звільнення ОСОБА_3 лише за другим зверненням адміністрації. Повторне рішення профкому було прийняте під тиском адміністрації, в т.ч. матеріальним, оскільки після винесення першого рішення весь склад профкому був позбавлений матеріальної допомоги. За першим зверненням профком вирішив запропонувати адміністрації підприємства звільнити ОСОБА_3 за згодою сторін. На думку представника позивача, це підтверджує, що ОСОБА_3 був «неугодним» для керівництва Служби автодоріг. Відповідач застосував найбільш суворий вид стягнення, не маючи для того достатніх підстав. При цьому не було враховано бездоганну репутацію позивача за 29 років роботи в дорожній галузі; за 2 роки роботи в Службі автодоріг ОСОБА_3 не мав жодного дисциплінарного стягнення.

Представник відповідача вважає, що ОСОБА_3 було звільнено законно. Позивач надав пояснення керівнику підприємства та профкому про те, що з 8 до 14 години 24 липня 2015 року був на консультації у адвоката в м. Смілі Черкаської області. Представник відповідача вважає, що перебування на допиті у слідчого можна було б вважати поважною причиною відсутності на роботі, якби працівник повідомив про це керівника. Однак рішення про звільнення приймалось з урахуванням причин прогулу, наведених працівником. Відповідно, це рішення є законним. Представник відповідача визнав, що ОСОБА_3 міг скористатись допомогою адвоката для підготовки до засідання комісії по розгляду скарги про вимагання ним хабара. Однак засідання комісії мало відбутись через 5 днів, відповідно, ОСОБА_3 міг проконсультуватись у адвоката в неробочий час. Дійсно, перше клопотання начальника Служби автодоріг профком не задоволив. Відповідно до рішення профкому адміністрація підприємства надала змогу ОСОБА_3 звільнитись за власним бажанням. Він цього не зробив, тому до нього було застосовано найсуворіше дисциплінарне стягнення, оскільки він грубо порушив трудову дисципліну. Представник відповідача вважає голослівним твердження про тиск адміністрації на членів профкому у звязку з відмовою у першому клопотанні про звільненні ОСОБА_3 Дійсно, в цей час працівникам Служби автодоріг, серед яких були і члени профкому, не виплатили надбавки до заробітної плати, однак ці доплати не є частиною заробітної плати.

Начальник Служби автодоріг ОСОБА_4, залучений до участі в справі як третя особа, в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи в його відсутності, в якій просив в прозові відмовити.

Суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно з наказом начальника Служби автодоріг від 12 серпня 2015 року № 61 ОСОБА_3 було звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за грубе порушення правил внутрішнього трудового розпорядку: відсутність на роботі без поважних причин з 8 години по 14 годину 24 липня 2015 року.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 147 КЗпП України звільнення є найбільш суворим заходом стягнення за порушення трудової дисципліни.

Суд вважає, що відповідач порушив вимоги ч. 3 ст. 149 КЗпП України, оскільки під час обрання стягнення не було враховано ступінь тяжкості вчиненого прогулу і заподіяну ним шкоду.

Згідно з показаннями свідка ОСОБА_5, який був безпосереднім керівником позивача, відсутність ОСОБА_3 на робочому місці 24 липня 2015 року не мала ніяких наслідків для підприємства. Специфіка роботи ОСОБА_3 вимагала поїздок на обєкти будівництва в райони Черкаської області. В цей день у нього перевірок не було. Не було і невиконаної роботи.

З пояснень представника відповідача, обідня перерва на підприємстві триває з 12 до 13 години. Відповідно, ОСОБА_3 24 липня 2015 року був відсутній на робочому місці 5 годин. Суд вважає звільнення працівника за такий дисциплінарний проступок невиправдано суворим.

Дійсно, в поясненнях від 24 липня 2015 року ОСОБА_3 зазначав, що був відсутній на роботі, оскільки консультувався у адвоката в м. Смілі з приводу службової перевірки його діяльності, призначеної начальником Служби автодоріг. Матеріали перевірки він одержав 23 липня 2015 року. Хоча ці пояснення не відповідали дійсності (про що на той час на підприємстві відомо не було), однак навіть представник відповідача погодився, що у позивача була потреба у консультації адвоката. Позивач живе у Смілянському районі на значній відстані від місця роботи в м. Черкасах. Незважаючи на твердження представника відповідача про можливість одержати таку консультацію в неробочий час чи у вихідний день, приймаючи до уваги час, потрібний ОСОБА_3 для поїздки з роботи додому, враховуючи, що одержання правової допомоги у вихідний день в м. Смілі є значно ускладненим, суд вважає, що керівник підприємства помилково дійшов висновку, що відсутність ОСОБА_3 на роботі впродовж 5 годин є підставою для накладення найбільш суворого дисциплінарного стягнення.

Суд враховує і дійсну причину відсутності позивача на робочому місці 24 липня 2015 року. Згідно з наданою суду повісткою (а.с. 9), в цей день на 8 годину 30 хвилин слідчий ВРЗ ССД УМВС України в Черкаській області Тихопій Д.С. викликав його до УМВС України в Черкаській області для допиту як свідка. Згідно з відміткою слідчого на звороті повістки (а.с. 97), ОСОБА_3 прибув до слідчого управління УМВС України в Черкаській області. Позивач не міг на законних підставах ухилитись від явки до слідчого. Відповідно, він був відсутній на роботі з поважної причини.

Судом встановлено, що відповідачем не було дотримано вимог ч. 3 ст. 149 КЗпП України щодо врахування попередньої роботи позивача. Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (голова первинної профспілкової організації) пояснили, що за 2 роки роботи в Службі автодоріг жодних претензій до ОСОБА_3 як до працівника не було, дисциплінарні стягнення не застосовувались. Вони, а також свідки ОСОБА_7 і ОСОБА_8 характеризували ОСОБА_3 як досвідченого, порядного і відповідального працівника.

Однак всі пятеро допитаних судом свідків підтвердили наявність особистого гострого і тривалого конфлікту між начальником Служби автодоріг і ОСОБА_3 Свідок ОСОБА_7 (член первинної профспілкової організації) стверджувала, що ніхто з членів профкому не підтримував звільнення ОСОБА_3, однак дали на це згоду за повторним звернення начальника Служби автодоріг, оскільки не бачили можливості для роботи позивача за такого ставлення до нього керівника підприємства. Свідок ОСОБА_6 також пояснила, що повторне клопотання про надання згоди на звільнення профком задоволив не у звязку з необхідністю накладення такого дисциплінарного стягнення, а тому, що керівник підприємства не хотів працювати з ОСОБА_3 За таких обставин начальник Служби автодоріг не залишив би його працювати на підприємстві, навіть якби цього разу не звільнив.

Суд вважає, що під час звільнення позивача було порушено вимоги ст. 43 КЗпП України щодо одержання попередньої згоди виборчого органу первинної профспілкової організації на розірвання трудового договору за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Подання начальника Служби автодоріг про надання згоди на звільнення ОСОБА_3 було подане 28 липня 2015 року. Згідно з протоколом № 26 засідання профкому первинної профспілкової організації Служби автодоріг від цієї ж дати, згода на звільнення працівника надана за п. 4 ст. 40 КЗпП України надана не була.

12 серпня 2015 року начальник служби автодоріг звернувся до профкому з повторним поданням про звільнення ОСОБА_3 за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до протоколу засідання профкому № 27 від цієї ж дати, згода на звільнення ОСОБА_3 була одержана. Однак Кодекс законів про працю України не містить положень щодо можливості повторного звернення власника до первинної профспілкової організації з поданням про надання згоди на звільнення. Відповідно, рішення профкому від 12 серпня 2015 року не має жодного значення.

Оскільки попередня згода профкому на розірвання трудового договору з ОСОБА_3 за клопотанням від 28 липня 2015 року одержана не була, позивача звільнено незаконно.

Оскільки звільнення позивача є незаконним, на підставі ч.ч. 1,2 ст. 235 КЗпП України його належить поновити на роботі на посаді провідного інженера відділу якості, технологічного контролю та нових технологій Служби автодоріг із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно з довідкою відповідача на а.с. 20, середній заробіток позивача становив 5981 грн. 29 коп. (в які не враховано податки, збори та обовязкові платежі з заробітної плати). За 4 місяці вимушеного прогулу на його користь належить стягнути 23925 грн. 16 коп. середнього заробітку.

ОСОБА_3 4 місяці незаконно був позбавлений гарантованого ч. 1 ст. 43 Конституції України права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. З пояснень позивача, допитаного як свідка, встановлено, що він не має іншого місця роботи; на утриманні позивача перебуває непрацююча дружина; він також утримує двох дітей, які потребують допомоги у звязку з продовженням навчання після досягнення повноліття. Через незаконне звільнення ОСОБА_3 терпів душевні страждання, був позбавлених звичайних доходів. Внаслідок цього організація життя потребувала від нього додаткових зусиль, а підтримання нормальних життєвих звязків для нього значно ускладнилось. Суд вважає недоведеним, що у ОСОБА_3 погіршився стан здоровя і це повязано зі звільненням з роботи. Однак з наданих ним історій хвороби (а.с. 16-19) встановлено, що стан здоровя позивача є обставиною, що поглибила його моральні страждання.

На підставі ст. 237-1 КЗпП України, враховуючи тривалість і характер страждань, стан здоровя позивача і матеріальний стан сторін по справі та вимоги розумності і справедливості, приймаючи до уваги, що позивач одержить середній заробіток за час вимушеного прогулу, позовні вимоги про відшкодування 30000 грн. моральної шкоди належить задоволити частково в сумі 5000 грн.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України пропорційно до задоволеної частини позовних вимог з відповідача належить стягнути 568 грн. 40 коп. судового збору.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 212-215, 367 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов задоволити частково.

Поновити ОСОБА_3 на роботі на посаді провідного інженера відділу якості, технологічного контролю та нових технологій Служби автомобільних доріг у Черкаській області Державного агентства автомобільних доріг України.

Стягнути зі Служби автомобільних доріг у Черкаській області Державного агентства автомобільних доріг України на користь ОСОБА_3 23925 грн. 16 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу і 5000 грн. моральної шкоди, а всього 28925 грн. 16 коп.

Стягнути зі Служби автомобільних доріг у Черкаській області Державного агентства автомобільних доріг України до спеціального фонду Державного бюджету України 568 грн. 40 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Черкаської області через міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, в частині поновлення на роботі і стягнення 5981 грн. 29 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає до негайного виконання.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не буде скасовано.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання в частині, що підлягає до негайного виконання.

Головуючий О.В. Компанієць