22-ц/775/613/2015(м)
Категорія 48 Головуючий у 1 інстанції Хараджа О.О.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого судді Принцевської В.П.

суддів Гаврилової Л.Г., Бугрим Л.М.

при секретарі Костенко О.О., Меркулової Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 24 липня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2014 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 18.11.2005 року між нею та ОСОБА_4 був укладений шлюб, який 02.06.2009 року був розірваний. В період шлюбу ними було придбано автомобіль марки ГАЗ 3302 14, 2006 року випуску, синього кольору, вантажний, серійний НОМЕР_3, об'єм двигуна 2285 см.куб, шасі №х144980, кузов 5133, двигун 40630А63093414. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 19.08.2013 року в порядку поділу майна подружжя за позивачкою визнано право власності на 1/2 частку зазначеного вище автомобіля.

20.05.2011 року між ОСОБА_4 і ТОВ «Автолідер-2010» було укладено договір комісії №5927/63 та договір купівлі-продажу, за якими спірний автомобіль був проданий ОСОБА_2 і за ним зареєстрований. 09.02.2012 року Апеляційним судом Донецької області прийнято рішення про визнання недійсними вказаних договору комісії та договору купівлі-продажу автомобіля, скасовано державну реєстрацію автомобіля та постановлено повернути спірний автомобіль ОСОБА_4 До цього часу рішення суду про повернення автомобіля не виконано. У судовому засіданні при розгляді справи про поділ майна ОСОБА_2 вказував, що продав спірний автомобіль за 57 000 грн., і на думку позивачки вона має право на половину цієї суми - 28 500 грн., як співвласниця автомобіля. У зв'язку із тим, що відповідач не віддав половину грошей, позивачка на вказану суму нарахувала індекс інфляції та 3% річних відповідно до положень ст. 625 ЦК України. Через невиконання зобов'язання відповідачем, їй завдані збитки, які виразилися в тому, що вона має бізнес - приватне підприємство «Вікар» і для його функціонування їй постійно потрібен автомобіль, який їй довелось наймати та витратити грошові кошти за оплату послуг з перевезення вантажів в сумі 114 075 грн. Просить стягнути з відповідача половину вказаних збитків в сумі 57 037,50 грн. Просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 1/2 частину грошей, отриманих від продажу іншій особі спірного автомобіля у розмірі 28 500 грн., стягнути проіндексовані гроші від суми боргу в розмірі 85,50 грн., та 3% річних в сумі 1 710,00 грн., а також збитки у розмірі 57 037,50 грн.

Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 24 липня 2014 року частково задоволено позов, стягнуто з відповідача на користь позивача половину вартості спірного автомобілю в розмірі 27090 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 270,73 грн., а всього 27360,73 грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

З даним рішенням не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Він посилається на те, що суд постановив рішення з порушенням вимог процесуального і матеріального закону. Апелянт вважає, що вказані позовні вимоги позивачка повинна пред»являти до ОСОБА_4 Просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні апелянт повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Позивачка та третя особа до суду не з»явилися, повідомлені про час і місце судового засідання судовими повістками.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає необхідним відхилити апеляційну скаргу з наступних підстав.

Статтею 41 Конституції України закріплені фундаментальні права особи в сфері приватної власності, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян.

Згідно статті 1 Протоколу №1 до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950 № ETS N 005, ратифікованою Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

У судовому засіданні встановлено, що 19 серпня 2013 року Іллічівським районним судом м.Маріуполя Донецької області у справі №264/1787/13-ц прийнято рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна сумісної власністю та його розподіл між подружжям задоволено. Визнано за позивачкою право власності на 1/2 частку спірного автомобіля. Рішення суду набрало законної сили. Вказаним рішенням також встановлено, що 18.11.2005 року між позивачкою та ОСОБА_4 укладений шлюб, який 02.06.2009 року був розірваний. В період шлюбу за спільні кошти ними було придбано спірний автомобіль

Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В силу вказаних положень процесуального закону наведені вище обставини є преюдиціальними, вважаються доведеними та обов'язковими для врахування судом.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 09.02.2012 року визнано недійсними договір комісії та договір купівлі-продажу спірного автомобіля скасовано державну реєстрацію автомобіля та зобов»язано ОСОБА_2 повернути спірний автомобіль. Також з ОСОБА_4 стягнуто на користь ОСОБА_2 вартість автомобіля 40916 грн. 86 коп. Проте вказане рішення щодо повернення автомобіля та виплати вартості автомобіля ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не виконано.

До цього часу рішення суду про повернення автомобіля не виконано. Під час розгляду даної справи судом першої інстанції представник відповідача підтвердив, що відповідач продав іншій особі спірний автомобіль та у нього його не має.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що діями відповідача було порушено право позивачки, як законного власника 1/2 частки спірного автомобіля. Через фактичну відсутність автомобіля позивачці завдані збитки в розмірі ринкової вартості 1/2 частки цього автомобіля.

З довідки Начальника центра №1 надання послуг, пов»язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м.Маріуполь та Новоазовського району при УДАІ ГУМВС України в Донецькій області ОСОБА_5 вбачається, що реєстрація спірного автомобілю, який належав ОСОБА_2, була анульована 16.08.2012 року згідно рішення апеляційного суду Донецької області від 9.02.2012 року.

Також судом першої інстанції правильно встановлено, що місце знаходження спірного автомобіля не відомо, що підтверджується довідкою Іллічівського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції. Також з цієї довідки вбачається, що відповідач ОСОБА_2 вказаний автомобіль ОСОБА_6 не повертав.

При визначенні ринкової вартості автомобіля суд першої інстанції виходив із наданого висновку спеціаліста оцінювача від 16.06.2011 року, який має право та атестацію для проведення оцінки рухомого майна, відповідно до висновків якого ринкова вартість автомобіля марки ГАЗ 3302 14 ЗНГ складає 54 180 грн.

Апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку щодо їх безпідставності, оскільки згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт в судовому засіданні наполягав на тому, що позивачка обрала неправильний спосіб захисту свого права, оскільки він спірний автомобіль не продавав і цей автомобіль знаходиться на теперішній час у нього. При цьому апелянт пояснив апеляційному суду, що представники ВДВС, які виконували рішення апеляційного суду Донецької області від 9.02.2012 року, дійсно не знайшли у нього спірний автомобіль, оскільки він його приховав і пояснив представникам ВДВС, що в нього вказаного автомобілю немає. Якщо до нього знов прийдуть представники ВДВС, то він знов їм автомобіль не віддасть і знов надасть пояснення, що спірного автомобілю в нього немає.

На питання апеляційного суду чому він для робітників ВДВС надає пояснення, що спірного автомобілю в нього немає, а апеляційному суду він каже, що спірний автомобіль знаходиться у нього, апелянт відповів, що так йому вигідно.

З огляду на викладене, апеляційний суд не приймає до уваги вказані доводи апелянта, при цьому апеляційний суд приймає до уваги письмовий доказ довідку Іллічівського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції, з якої вбачається, що рішення апеляційного суду Донецької області від 9.02.2012 року не виконано, відповідач ОСОБА_2 спірний автомобіль не повернув ОСОБА_6 і місце знаходження спірного автомобіля не відомо.

Згідно зі статтею 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 24 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді