Справа № 755/1437/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2015 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого - судді САВЛУК Т.В.

при секретарі Гноілек М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі, третя особа Київське міське відділення Фонду соціального захисту інвалідів про зобов'язання виконати обов'язок щодо дотримання нормативу працевлаштування інвалідів, працевлаштувати на виділене робоче місце та відшкодувати моральну шкоду,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись з позовом до суду, просила зобов'язати Український державний університет фінансів та міжнародної торгівлі виконати обов'язок перед державою щодо дотримання нормативу працевлаштування інвалідів шляхом виділення робочого місяця, яке б відповідало кваліфікації або досвіду роботи ОСОБА_1 в УДУФМТ; працевлаштувати ОСОБА_1 на виділене робоче місце; стягнути з Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі моральну шкоду в сумі 7124,70 грн.

На підставі хвали суду від 27 лютого 2015 року судом залучено Київське міське відділення Фонду соціального захисту інвалідів у якості третьої особи без самостійних вимог у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі про зобов'язання виконати обов'язок щодо дотримання нормативу працевлаштування інвалідів, працевлаштувати на виділене робоче місце та відшкодувати моральну шкоду. (а.с. 74-75)

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, та пояснень, наданих представником позивача в судовому засіданні.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві та письмових поясненнях, які залучено до матеріалів справи, просила позов задовольнити, пояснила, що 29 вересня 2014 року позивач звернулася із заявою до Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі щодо виділення або створення для позивача, як інваліда, робочого місця, що відповідає її кваліфікації або досвіду роботи в Українському державному університеті фінансів та міжнародної торгівлі. У відповідь на заяву позивача, УДУФМТ надало письмову відповідь датовану 16 жовтня 2014 року наступного змісту, що позивач не є членом трудового колективу та не перебуває у трудових відносинах з університетом, тому відсутні підстави для виділення або створення позивачу робочого місця. Позивач вважає відмову відповідача незаконною, оскільки позивач за фахом є викладачем філософії, навчальну дисципліну філософію передбачено лише у вищих навчальних закладах, тому позивач може реалізувати своє право на працю в дуже обмеженій сфері діяльності. Відмовляючи позивачу у створенні робочого місця, Український державний університет фінансів та міжнародної торгівлі порушив положення ст.22 КЗпП України, ст.ст. 18,19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", що зумовлює захист порушених трудових прав позивача в судовому порядку шляхом зобов'язання відповідача виконати обов'язок перед державою щодо дотримання нормативу працевлаштування інвалідів шляхом виділення робочого місяця, яке б відповідало кваліфікації або досвіду роботи позивача в Українському державному університеті фінансів та міжнародної торгівлі та працевлаштувати позивача на виділене робоче місце, а також просить відшкодувати за рахунок відповідача моральну шкоду, яка оцінена позивачем в розмірі 7124,70 грн., та заподіяна внаслідок порушення трудових прав позивача, як інваліда, на створення робочого місця, чим обмежуються права позивач на працевлаштування.

Представник відповідача - Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі Яковчук І.Б., в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях позов, які приєднано до матеріалів справи (а.с.68-73)

Представник третьої особи Петруньок С.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, пояснила, що Київське міське відділення Фонду соціального захисту інвалідів в межах своєї компетенції забезпечує реалізацію на території міста Києва заходів щодо забезпечення зайнятості та працевлаштування інвалідів. Представник третьої особи наголосив, що відповідно до положень ст. 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" чітко визначено напрямки спрямування коштів, що надійшли до державного бюджету за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів. Зокрема, визначено надання підприємствам, установам, організаціям, які використовують найману працю, цільової позики ( на поворотній основі з терміном повернення до трьох років) та надання дотацій на створення спеціальних робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів. Також, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2006 року за №1836 "Про реалізацію статті 18-1 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" затверджено Порядок надання дотації роботодавцю за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів на створення спеціальних робочих місць для інвалідів, зареєстрованих у державній службі зайнятості (далі - Порядок). Цей Порядок визначає механізм у наданні підприємству, установі, організації (крім бюджетних і неприбуткових), у тому числі підприємству, організації громадських організацій інвалідів, фізичній особі, яка використовує найману працю, дотації на створення спеціальних робочих місць для інвалідів, зареєстрованих у державній службі зайнятості як безробітні. Постановою Кабінет Міністрів України від 31.01.2007 № 70 "Про реалізацію статей 19 і 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів України" затверджено "Порядок використання сум адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, що надійшли до державного бюджету" та наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 06.09.2010 № 270 затверджено Інструкцію з надання фінансової допомоги на поворотній і безповоротній основі та цільової позики за рахунок сум адміністративно господарських санкцій та пені, що надходять до державного бюджету за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів. Таким чином, Український державний університет фінансів та міжнародної торгівлі, як і будь-які інші навчальні заклади, що фінансуються з державного бюджету, мають відповідати вимогам, передбачених у вищезазначених нормативно-правових актах, для можливості отримання за рахунок коштів Фонду фінансової допомоги та самостійно звернутися до відділення Фонду з відповідним пакетом документів для отримання фінансової допомоги для створення робочого місця.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача Яковчук І.Б., представника третьої особи Петруньок С.М., дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 172 Кодексу законів про працю України у випадках, передбачених законодавством, на власника або уповноважений ним орган покладається обов'язок організувати навчання, перекваліфікацію і працевлаштування інвалідів відповідно до медичних рекомендацій, встановити на їх прохання неповний робочий день або неповний робочий тиждень та створити пільгові умови праці.

Інваліди в Україні володіють повнотою усіх прав, а щодо їх працевлаштування, створення належних і безпечних умов праці законодавством встановлено певні гарантії.

З метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації інвалідам надано право працювати на підприємствах, в установах, організаціях із звичайними умовами праці, в цехах і на дільницях, де застосовується праця інвалідів (ст. 17 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21 березня 1991 p., з наступними змінами і доповненнями).

Згідно ст.17 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком

медико-соціальної експертизи стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров'я інвалідів.

Судом встановлено, що з 01 жовтня 2013 року ОСОБА_1 звільнено з посади керівника навчально-методичного центру Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, що підтверджується даними, які внесено до трудової книжки ОСОБА_1, яка в ксерокопії залучена до матеріалів справи. (а.с.21-22)

З 26 грудня 2013 року по 18 грудня 2014 року ОСОБА_1 перебувала на обліку в Оболонському районному центрі зайнятості та отримувала допомогу по безробіттю згідно пп.10 п.1 ст.31Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

З 28 серпня 2006 року ОСОБА_1 встановлена третя група інвалідності (безстроково), висновок про умови та характер праці "протипоказана праця, у зв'язку з тривалим перебуванням на ногах, може працювати за фахом", що підтверджується Довідкою до огляду МСЕК серія №КБ-1 №002050 видана 01 вересня 2006 року. (а.с.8)

З 15 грудня 2014 року ОСОБА_1 встановлена друга група інвалідності на строк до 01 січня 2017 року, висновок про умови та характер праці "може працювати у відповідно створених умовах", що підтверджується Довідкою до огляду МСЕК серія №АВ №0093929 видана 16 грудня 2014 року. (а.с.20)

Стаття 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" встановлює для підприємств (об'єднань), установ і організацій нормативи робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

Частиною першою статті 18 названого Закону передбачено, що працевлаштування інвалідів здійснюється органами Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення України, місцевими радами, громадськими організаціями інвалідів.

Згідно з пунктом 1 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів (далі - Положення), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1995 року № 314, зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 10 січня 2002 року № 19, робоче місце інваліда - це окреме робоче місце або ділянка виробничої площі на підприємстві (об'єднанні), в установі та організації незалежно від форм власності та господарювання, де створено необхідні умови для праці інваліда.

Робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів відповідної нозології, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів Держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів, і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда (пункт 3 Положення). Підприємства розробляють заходи щодо створення робочих місць для інвалідів, включають їх до колективного договору, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів (пункт 5 Положення).

Таким чином, створеним робочим місцем є те, яке введене в дію шляхом працевлаштування інваліда. Закон зобов'язує відповідача відповідно до 4? відсоткового нормативу створити робочі місця для праці інвалідів, зазначити їх у колективному договорі та інформувати центри зайнятості, а місцеві органи соціального захисту населення, відділення Фонду та органи працевлаштування - підібрати робоче місце і працевлаштувати інваліда.

Згідно зі статтею 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" керівники підприємств (об'єднань), установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання у разі незабезпечення зазначених нормативів несуть відповідальність у встановленому законом порядку.

Обов'язок роботодавця створити робочі місця для інвалідів не супроводжується його обов'язком їх працевлаштовувати.

Частиною першою статті 20 зазначеного Закону встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією та Законом України від 25 червня 1991 року № 1251-XII "Про систему оподаткування", а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Разом із тим відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою статті 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він вжив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Згідно зі статтею 18-1 зазначеного Закону пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

Отже, якщо підприємство створило робочі місця для інвалідів згідно з нормативом і повідомило про це центру зайнятості, а останній при цьому не направив інвалідів для працевлаштування, то підприємство не може нести відповідальність за непрацевлаштування необхідної кількості інвалідів, оскільки пошук підходящої роботи для інваліда здійснює саме державна служба зайнятості.

Таким чином, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 червня 2011 року у справі № 21-60а11.

Аналіз зазначених положень Закону про захист інвалідів дає підстави для висновку про те, що обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця. Такий обов'язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в частині першій статті 18 цього Закону.

Згідно Положення про Фонд соціального захисту інвалідів, яке затверджено наказом Міністерства соціальної політики України від 14 квітня 2011 року за №129, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 квітня 2011 року за №528/19266, Фонд відповідно до покладених на нього завдань, серед іншого, координує та контролює роботу територіальних відділень Фонду соціального захисту інвалідів, у тому числі щодо обліку підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю; збору сум адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, які використовують найману працю, нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів; обліку зазначених сум адміністративно-господарських санкцій та пені і використання шляхом надання фінансової допомоги, цільової позики, дотацій на створення спеціальних робочих місць для працевлаштування інвалідів, забезпечення функціонування всеукраїнських, державних, міжрегіональних центрів професійної реабілітації інвалідів і державних центрів соціальної реабілітації дітей-інвалідів, фінансування заходів, спрямованих на фізкультурно-спортивну реабілітацію інвалідів, фінансування витрат на професійну підготовку, підвищення кваліфікації та перепідготовку інвалідів та інші заходи, визначені законом.

Згідно з частиною 3 статті 18-1 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендації МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Тобто, на підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю покладено обов'язок, по перше, виділити та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів; по друге, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; по третє, якщо середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, сплатити відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч. 5 ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" виконанням нормативу робочих місць для інвалідів вважається працевлаштування інвалідів, для яких це місце роботи є основним, а не на умовах сумісництва.

Виходячи з положень Закону України "Про зайнятість населення" додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню держава надає інвалідам, які не досягли пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" - 60 років для чоловіків.

Таким чином, положення статей 18, 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" не встановлюють та не регулюють правовідносини безпосередньо між робітником та роботодавцем та встановлюють обов'язок суб'єктів господарської діяльності перед державою щодо створення певної кількості робочих місць для інвалідів в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Порядок створення робочих місць для інвалідів встановлено Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" і Постановою Кабінету Міністрів України №70 від 31.01.2007 року, які встановлюють обов'язок підприємства перед державою та не регулюють правовідносини безпосередньо між роботодавцем і працівником.

В разі порушення такого порядку суб'єкт господарської діяльності відповідає штрафними санкціями за позовом Фонду соціальної захищеності інвалідів України.

Як вбачається з матеріалів справи, 29 вересня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі з заявою про виділення або створення робочого місця для зарахування ОСОБА_1 на посаду, що відповідає її кваліфікації, рекомендаціям МСЕК, досвіду роботи в УДУФМТ та відповідному рівню заробітної плати до тієї посади, що вона займала. (а.с.5)

16 жовтня 2010 року Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі, у відповідь на звернення ОСОБА_1, надав відповідь про наступне, що ОСОБА_1 не є членом трудового колективу і не перебуває у трудових відносинах з Університетом та у зв'язку з організаційно-штатними змінами, виділити або створити робоче місце для зарахування ОСОБА_1 на посаду, яка відповідає її кваліфікаційному рівню та рекомендаціям медичної соціально-експертної комісії не має можливості. (а.с.6)

Виходячи з положень чинного законодавства, яке регулює відносини, які виникли між сторонами спору, заслухавши пояснення сторін по справі, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі в частині вимог про зобов'язання виконати обов'язок щодо дотримання нормативу працевлаштування інвалідів та працевлаштувати позивача на виділене робоче місце є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки в розрізі даного спору позивачем не доведено факт порушення з боку Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі трудових прав позивача, передбачених ст..42 КЗпП України, ст. 11 Закону України "Про зайнятість населення", ст. 17 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", за відсутності відмови Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі в укладенні з позивачем трудового договору з дискримінаційних підстав.

В свою чергу, відмовляючи позивачу у створенні робочого місця Український державний університет фінансів та міжнародної торгівлі виходило виключно з відсутності посади в штатному розкладі університету та виробничої необхідності створювати робоче місце, тобто діяло в визначених законом межах, реалізуючи законне право вільного найму працівників.

Статтею 2371 Кодексу законів про працю України передбачено підстави відшкодування роботодавцем моральної шкоди, яку він заподіяв працівнику.

Виходячи з наведеної правової норми під моральною шкодою слід розуміти моральні страждання, втрату нормальних життєвих зв'язків, потребу у додаткових зусиллях для організації свого життя.

Як роз'яснено у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяній фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Це правило кореспондується зі змістом ст. 237-1 Кодексу законів про працю України, яка передбачає відшкодування моральної шкоди працівнику виключно у разі порушення його законних прав, якщо воно призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагає додаткових зусиль для організації свого життя. Виходячи з наведеної правової норми під моральною шкодою слід розуміти моральні страждання, втрату нормальних життєвих зв'язків, потребу у додаткових зусиллях для організації свого життя.

З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача в частині відшкодування за рахунок Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі моральної шкоди, яка визначена позивачем в розмірі 7124,70 грн., оскільки в межах даного спору підставою відшкодування моральної шкоди є доведення наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тому за відсутності встановлених судом обставин, які б свідчили про порушення відповідачем трудових прав позивача, вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, пояснення сторін по справі, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі, третя особа Київське міське відділення Фонду соціального захисту інвалідів про зобов'язання виконати обов'язок щодо дотримання нормативу працевлаштування інвалідів, працевлаштувати на виділене робоче місце є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 172, 2371 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 17, 18, 19, 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", ст.ст. 1, 4, 10, 11, 58, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі, третя особа Київське міське відділення Фонду соціального захисту інвалідів про зобов'язання виконати обов'язок щодо дотримання нормативу працевлаштування інвалідів, працевлаштувати на виділене робоче місце та відшкодувати моральну шкоду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду міста Києва, яка подається через Дніпровський районний суд міста Києва, протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я