Справа № 26
провадження 2/527/77/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.06.2015 року року м. Глобине

Глобинський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді - Прикіпєлової Л.В.

при секретарі - Таранець Л.П.

з участю:

позивача - ОСОБА_1

її представника

адвоката -ОСОБА_2

представників

відповідача ОСОБА_3

адвоката - ОСОБА_4

представника - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 з залученням в якості третьої особи без самостійних позовних вимог на боці позивача ОСОБА_6 державної інспекції з питань праці у Полтавській області

- про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 38312 гривень 93 копійки, та моральної шкоди в сумі 50000 гривень

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеною позовною заявою, уточненою під час судового засідання, посилаючись на те, що 17 січня 2008 року з відповідачем по справі вона уклала трудовий договір, який зареєстровано в Глобинському районному центрі зайнятості за № 18-т, та була прийнята на роботу продавцем продуктового магазину в с. Пузикове Глобинського району Полтавської області до приватного підприємця ОСОБА_3

11 червня 2014 року вона була звільнена з роботи на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України (угода сторін). В той же день, 11.06.2014 року, їй було видано трудову книжку, при цьому роботодавець фактично з нею розрахувався неповністю, частину заробітної плати не виплатив та не провів виплат по компенсації оплати за роботу в святкові та вихідні дні з дня прийому на роботу та по день звільнення (з 17.01.2008 по 11.06.2014рр).

Так заборгованість по заробітній платі в період з 17.01.2008р. по 11.06.2014р. становить 38312 грн. 93 коп. (тридцять вісім тисяч триста дванадцять грн. 93 коп.), яку відповідач повинен їй сплатити, в тому числі за:

2008 рік 2987.70 грн., згідно розрахунку заборгованості по заробітній платі у відповідності до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 18 вересня 2007 року № 6884/0/14-17/13.

2009 рік -3850.25 грн., згідно розрахунку заборгованості по заробітній платі у відповідності до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 30 вересня 2008 року № 10338/0/14-08/13.

2010 рік 5394.73 грн., згідно розрахунку заборгованості по заробітній платі у відповідності до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 25.08.2009 року № 9681/0/14-07/13.

2011 рік 5840.01 грн., згідно розрахунку заборгованості по заробітній платі у відповідності до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 25.08.2010 року № 9111/0/14-10/13.

2012 рік 6622.54 грн., згідно розрахунку заборгованості по заробітній платі у відповідності до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 23.08.2011 року № 8515/14-11/13.

2013 рік 6957.7 грн. згідно розрахунку заборгованості по заробітній платі у відповідності до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 21.08.2012 року № 9050/0/14-12/13.

2014 рік 6660 грн., згідно розрахунку заборгованості по заробітній платі у відповідності до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 04.09.2013 року № 9884/0/14-13/13.

2014 рік з врахуванням того, що відповідач взагалі не виплатив їй заробітну плату за - березень місяць 2014 року в сумі 1218 грн.00 коп.

- квітень місяць 2014 року в сумі 1218 грн. 00 коп., та допустив заборгованості по виплаті заробітної плати в сумі 2436 грн. 00 коп.

Не виплатив заробітну плату за 11 днів червня 2014 року в сумі 448.7 грн.

Не виплатив заробітну плату за роботу у вихідні та святкові дні в сумі 3776.00 грн. Всього 6660 грн. 00 коп.

Не проведення з нею фактичного розрахунку при звільненні та затримкою заробітної плати їй завдано моральної шкоди, яка полягає в наступному.

Вона працювала без вихідних і святкових днів,без оплати за виконану в ці дні роботу, боячись її втратить, за явною зневагою до неї, як до працівника, та як до її прав зі сторони відповідача, що завдало їй приниження та моральних страждань, переживань в зв»язку з порушенням її прав на оплату її праці, приниженням честі та гідності як особи. Також вона має на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 та матір пенсіонера ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2. Після звільнення залишилась без засобів для існування. Однак вона не мала можливості раніше звернутись до суду за захистом порушеного права в зв»язку із необхідністю матеріального забезпечення та підготовкою неповнолітнього сина до навчання, відсутності коштів як засобів для існування, в зв»язку з чим була поставлена в тяжке матеріальне становище, що завдало їй душевного болю, відсутності розрахунків о заборгованості відповідача з виплати заробітної плати, та відомостей по фактичному розрахунку відповідача з нею. Вона юридично необізнана особа яка не знала своїх прав та не мала можливості провести їх захист.

Розмір заподіяної їй моральної шкоди оцінює 50000 (п»ятдесят тисяч) грн. вважає, що дана сума буде достатньою для відновлення її морального та душевного стану.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_2 заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі і дали суду пояснення за змістом аналогічним викладеному в позовній заяві.

Справа розглядалась, за згодою учасників, без участі відповідача ОСОБА_3, однак з участю його представників за дорученням: адвоката ОСОБА_4 та представника (дружини відповідача) за дорученням ОСОБА_5, які заявлені позовні вимоги не визнали в повному обсязі, працю ОСОБА_1 за трудовим договором від 17.01.2008 року по 11.06.2014 року продавцем в магазині у приватного підприємця ОСОБА_3В, не оспорюють, але зазначили, що ОСОБА_1 працювала в магазині відповідно умов договору, інколи (як власнику надалі стало відомо, з матеріалів перевірки),позивачка виходила на роботу з власної ініціативи , без відома працедавця на декілька годин за її вибором у деякі вихідні та святкові дні. За час роботи станом на травень 2014 року у ОСОБА_1 за результатами ревізії виявлена значна нестача товарно-матеріальних цінностей ОСОБА_1 звільнилася з роботи 11.06.2014 року за угодою сторін за ч.1 ст. 36 КЗпП України. В той же день, 11.06.2014 року роботодавцем їй видано і трудову книжку. На даний час в Глобинському районному суді перебуває в провадженні цивільна справа про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 виявленої по магазину нестачі. До цього часу вони жаліли як саму позивачку так і її дитину так як ОСОБА_1 пояснювала їм що брала в магазині продукти харчування в рахунок своєї заробітної плати в тому числі і за березень, квітень 2014 року, а тому ОСОБА_3 раніше не звертався до суду вважаючи, що розрахунок по оплаті праці проведено з позивачкою продуктами харчування.

Третя особа по справі: ОСОБА_6 державна інспекція з питань праці у Полтавській області, в судові засідання не з»явилася, про дату час та місце розгляду справи була в передбачений законом спосіб судом усвідомлена. Заяв та заперечень щодо розгляду справи у її відсутності суду не надсилала.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши надані суду докази та матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів в їх сукупності суд надійшов до слідуючого.

Перебування позивачки ОСОБА_1 в трудових відносинах (на посаді продавця) з приватним підприємцем (відповідачем по справі) ОСОБА_3 доводиться укладеним між ними трудовим договором № 18-т від 17.01.2008 року який зареєстровано у передбачений законом спосіб 17.01.2008 року Глобинським районним центром зайнятості. Вказаний трудовий договорі знято з реєстрації Глобинським районним центром зайнятості 11.06.2014 рокув в зв»язу зі звільненням ОСОБА_1М за ч.1 ст. 36 КЗпП. Не знаходиться в протиріччі з Трудовим договором № 18-т і записи в трудовій книжці позивачки ОСОБА_1 де за п/№ 8 вона 17.01.2008 року прийнята на роботу продавцем за трудовим договором № 18-т від 17.01.2008р. За п/№ 9 Трудової книжки ОСОБА_1 11.06.2014 року звільнена з роботи згідно ч.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Пунктом «4» Трудового договору № 18-т встановлено час виконання робіт з 8.00 до 17.00 год., перерва з 12.00 до 13.00 год. Пунктом «5» Договору вказані вихідні дні: субота, неділя та святкові дні. Заяв від ОСОБА_1 до суду, до інспекції праці, до правоохоронних органів зі скаргами на порушення з боку роботодавця пунктів «4,5» Договору не було. Тиску на ОСОБА_1 та створення умов, які унеможливлювали таке оскарження судом не виявлено і таких доказів суду не надано.

Свідок ОСОБА_9 який проживає (як він вказав) приблизно за 1,5 км від магазину, зазначив, що в магазині довгий час працювала ОСОБА_1 Однак він не пам»ятає конкретно в які дні і які роки вона працювала після 17.00 год. він не пам»ятає, чи працювала вона в конкретні святкові дні.

Свідок ОСОБА_10 повідомила, що працює в сільській раді поряд з магазином де працювала ОСОБА_1 остання працювала коли щодня, коли через день або пів дня. До скількох годин ввечері працював магазин їй невідомо, так як по закінченню свого робочого часу вона (свідок) їхала додому бо проживає у сусідньому селі і з цих причин не знає чи працювала ОСОБА_1 у святкові та вихідні дні.

В наданому на дослідження суду, як доказу, Акті від 16.07.2014 року (складеного після звільнення ОСОБА_1М.), ОСОБА_6 держінспекції з питань праці у Полтавській області перевірки додержання суб»єктами господарювання (ОСОБА_3В.) законодавства про працю та загальнообов»язкове державне соціальне страхування зазначено, що ОСОБА_3 повідомив що нібито ОСОБА_1 працювала по дві години 1 та 2 травня 2014 року. Однак при цьому Державна Інспекція в Акті не зазначила працювала особа оплатно або безоплатно в саме ці дні і якої продовженості часу. Сторонами суду також не надано доказів щодо дійсності такої праці.

У вищезазначеному Акті перевірки також зазначено, що заробітна плата продавцю ОСОБА_1 за березень та квітень 2014 року (567.53, 567.53, 567.53, 567.53 гривень) не виплачувалась. Представник відповідача повідомив суду, що вказана заробітна плата дійсно грошима позивачці не сплачувалась,але на прохання останньої на вказану суму вона брала з магазину продукти, що суперечить вимогам ст. 94 КЗпП та ст.1 Закону «Про оплату праці». Угод про такий спосіб оплати праці (натурою) за березень, квітень 2014 року відповідачем суду також не надано. Також не надано і відомостей по заробітній платі за особистим підписом ОСОБА_1 про отримання нею заробітної плати за вказаний період (березень, квітень 2014 року). В судовому засіданні ОСОБА_1 отримання заробітної плати за березень та квітень 2014 року продуктами або грошима заперечує. Сторона відповідача доказів, які б спростовували невиплату позивачці заробітної плати за березень, квітень 2014 року не надала.

Згідно ст. 94 КЗпП України та ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. За ст.21, ст. 23, 24 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Заробітна плата на території України виплачується в грошових знаках, що має законний обіг а території України. Виплата заробітної плати у будь-якій іншій формі забороняється. Заробітна плата виплачується регулярно в робочі дні не рідше двох разів на місяць. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи.

Згідно ст.57, ст. 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В судовому засіданні встановлено і доведено, що ОСОБА_1 працювала продавцем в магазині приватного підприємця ОСОБА_3 з 17.01.2008 по 11.06.2014 року згідно укладеного між сторонами письмового трудового договору № 18-т, текст якого відповідає вимогам трудового законодавства та узгоджений Глобинським районним центром зайнятості. Пункт 4, пункт 5 цього Договору чітко передбачають час виконання робіт, перерви на обід, та вихідні дні: в суботу, неділю та святкові дні. Оплату своєї праці за вказаним трудовим договором в період з 17.01.2008р. до 01.06.2014р. за виключенням березня та квітня 2014 року позивачка в судовому засіданні підтвердила. Щодо не оплати її праці в грошовому еквіваленті за період березень 2014 року 1135,06 гривень та квітень 2014 року 1135,06 гривень то така неоплата доводиться Актом перевірки від 16.07.2014 року, який відповідачем не оспорювався, а тому суд находить, що вищезазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

Докази щодо роботи позивачки в період з 17.01.2008 по 01.06.2014 року без вихідних та у святкові дні суду сторонами не надані, також в Акті перевірки не зазначено, що 1 та 2 травня 2014 року позивачка працювала по 2 години безоплатно або за меншу суму оплати, і за яку конкретно, а тому підстави стягнення на її користь такої оплати відсутні. Щодо позовних вимог про стягнення оплати з 01.06.2014р. по 11.06.2014р., то в судовому засіданні встановлено, що в ці дні ОСОБА_1 з власної ініціативи на роботу вже не виходила. Звільнена, згідно записів в трудовій книжці, за угодою сторін за п.1 ст. 36 КЗпП з 11.06.2014 року, трудову книжку отримала в день звільнення 11.06.2014 року, а тому приймаючи до уваги, що заробітна плата це винагорода виключно за виконану роботу то суд вважає нарахування та виплату заробітної плати з 01.06.2014 по 11.06.2014 року (включно) є безпідставним так як заробітна плата виплачується працівникові за виконану ним роботу якої ОСОБА_1 за цей період, без будь-якої заборони з боку роботодавця, не здійснювала.

Відносно позовних вимог про стягнення на користь відповідача моральної шкоди 50000 гривень то суд находить їх підлягаючим задоволенню частково, приймаючи до уваги, що п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.95р. судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин ( незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров»я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов»язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Умови відшкодування моральної (немайнової) шкоди, передбачені укладеним сторонами контрактом, які погіршують становище працівника порівняно з положеннями ст.237-1 КЗпП чи іншим законодавством, згідно зі ст.9 КЗпП є недійсним.

За п.2 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в іншій спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавленням його можливості їх реалізації, ступені вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначені розміру відшкодування враховують вимоги розумності і справедливості.

Приймаючи до уваги що заявлені позивачкою цивільний позов про стягнення заборгованості по заробітній платі 38312 грн. 93 коп. задоволено судом частково і стягнуто заробітну плату за березень та квітень 2014 року відповідно 1135,06 гривень, 1135,06 гривень то суд на підставі вищевказаного Пленуму Верховного Суду України та ст.23 ЦК України погоджується, що моральні, душевні страждання з боку позивачки ОСОБА_1 з причин невиплати їй заробітної плати за березень, квітень 2014 року мали місце одна оцінює їх в 609 гривень з розрахунку 0,5 мінімальної заробітної плати станом на час розгляду справи (1218 грн.)

Щодо строку давності звернення до суду та згідно ст.233 КзпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Щодо стягнення моральної шкоди то позивачка звернулася до суду в межах загального строку звернення передбаченого Главою 19. Позовна давність ЦК України і таким чином строк звернення до суду не порушила.

Ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами,які були досліджені в судовому засіданні, суд

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212,213,214,215,218 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 із залученням третьої особи: ОСОБА_6 державної інспекції з питань праці у Полтавській області про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, (ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за квітень 2014 року 1135 грн. 06 коп., за березень 2014 року 1135 грн. 06 коп.

В іншій сумі стягнення заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 609 грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60коп.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Полтавської області через Глобинський районний суд протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ Л. В. Прикіпєлова