Номер провадження 2/754/4546/15
17 грудня 2015 року м. Київ
Деснянський районний суд міста Києва у складі: головуючого судді Петріщевої І.В., при секретарі судового засідання Нескородяній О.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,
ОСОБА_1 звернулася до Деснянського районного суду міста Києва з зазначеною позовною заявою, в якій просить визнати за собою з 12.01.2014 року право власності на грошові кошти на вкладах та рахунках в розмірі 125000,00 грн., що вона набула відповідно до Договору № 12/01/2 від 12.01.2014 р. відступлення права вимоги (цесії) за договором банківського вкладу (депозиту) та рахунками, укладеними між ОСОБА_2 і Публічним акціонерним товариством «БРОКБІЗНЕСБАНК» зі всіма додатками, змінами та доповненнями до нього з набуттям нею за вказаними договорами банківського вкладу та рахунків на суму 125000,00 грн., статусу вкладника у значенні п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", в обґрунтування позовних вимог зазначивши, що вважає себе власником грошових коштів на вкладах та рахунках в іноземній та національній валютах і набув статусу вкладника з 12.01.2014 року, проте відповідач не визнає його право власності на ці вклади та рахунки у розмірі 120000,00 грн., у зв'язку з чим позивач змушений був звернутись до суду.
У судове засідання сторони, повідомлені про час і місце розгляду справи, не з'явились.
Представник позивача звернувся до суду з заявою, в якій просить розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував.
Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, що підтверджується розпискою, поважні причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності або відкладення розгляду справи до суду не надійшло.
На підставі ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.
Суд, вивчивши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що 04 березня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «БРОКБІЗНЕСБАНК» та ОСОБА_2 було укладено Договір №D_010348849 банківського строкового вкладу (депозиту) (Вклад «Золотий рік»), за умовами Розділу 1. якого Вкладник - ОСОБА_2 передав, а Банк прийняв для зберігання грошові кошти у гривні, що надійшли від Вкладника на його вкладний (депозитний) рахунок НОМЕР_1 а АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» в розмірі 690000,00 грн. на строк 368 днів з 04.03.2013 року до 07.03.2014 року (а.с. 5).
За нормою ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
У ст. 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність" дано визначення банківського вкладу, відповідно до якого вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.
Договір банківського вкладу є реальним і вважається укладеним із моменту прийняття банком від вкладника грошової суми (вкладу).
За договором банківського вкладу (депозиту) передані вкладником у готівковій або у безготівковій формі кошти стають власністю банку. Водночас, у банку виникає зобов'язання щодо повернення вкладнику такої ж суми грошей та нарахованих на цю суму процентів на умовах та в порядку, встановленому договором.
Договір банківського вкладу є одностороннім зобов'язанням, з моменту його укладення банк має обов'язок повернути суму вкладу та нараховані проценти, а вкладник набуває права вимагати виконання зазначених дій.
Відповідно до п. 1.7. цього Договору по закінченню Строку Вкладу Банк повертає Вклад Вкладникові у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на рахунок НОМЕР_2, відкритий в АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК».
12 січня 2014 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договір № 12/01/2 відступлення права вимоги (цесії), згідно п. 1 якого Цедент ОСОБА_2 відступає Цесіонарієві ОСОБА_1, а Цесіонарій набуває право такої вимоги, належне Цедентові, і стає кредитором (договірне правонаступництво) за договорами банківських вкладів (депозитів) та банківських рахунків, які надалі іменуються "Договори з банком", укладеними між Цедентом та і Публічним акціонерним товариством «БРОКБІЗНЕСБАНК» зі всіма додатками, змінами та доповненнями до них - договори додаються на ___ стор. (а.с. 6-7).
Відповідно до п. 2 Договору Цесіонарій набуває право вимагати від Боржника сплатити суми боргу в розмірі 125000,00 грн., який виник у зв'язку з наданням Цедентом Боржнику у тимчасове строкове користування грошових коштів за Договорами з банком відповідно до умов договорів банківських вкладів та рахунків.
Відповідно до п. 3 Договору з моменту підписання цього Договору Цесіонарій набуває статус вкладника у значенні цього терміна, що визначений у п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а саме: «вкладник - фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката».
Відповідно до п. 4 Договору право власності на суму боргу в розмірі, визначеному у п. 2 цього Договору, переходить від Цедента до Цесіонарія з моменту підписання цього Договору Сторонами.
Відповідно до п. 5 Договору право власності від відповідача (Цедента) до позивача (Цесіонарія) перейшло на суми вкладів та рахунків в розмірі, визначеному у п. 2 Договору з моменту підписання цього Договору Сторонами.
Відповідно до п. 6 Договору право вимоги, що відступається Цесіонарієві, підтверджується вищезазначеними Договорами з банком, що додаються.
Відповідно до п. 7 Договору документи, визначені у п. 6 цього Договору, та документована інформація, яка є важливою для здійснення права вимоги, що відступається за цим Договором, передаються Цедентом Цесіонарію в момент підписання Сторонами цього Договору і є його невід'ємною частиною.
Відповідно до п. 8 Договору до Цесіонарія переходять усі права, які забезпечують виконання обов'язку Боржника в обсязі, визначеному в п. 2 цього Договору.
Суд звертає увагу, на те, що Договір № 12/01/2 відступлення права вимоги (цесії) від 12 січня 2014 р. не містить чіткого, конкретного та однозначного визначення Договорів банківських вкладів (депозитів) та банківських рахунків, які надалі іменуються "Договори з банком", сторони не конкретизували які саме Договори є предметом цього Договору.
Також Договори, зазначені у п. 1. Договору не додаються до нього.
Окрім цього, кількість сторінок, на яких додаються Договори, не зазначена.
Докази того, що документи, визначені у п. 6 цього Договору, та документована інформація, яка є важливою для здійснення права вимоги, що відступається за цим договором, передаються Цедентом Цесіонарію в момент підписання Сторонами цього Договору і є його невід'ємною частиною, також відсутні.
А тому право вимоги, що відступається Цесіонарієві, не підтверджується вищезазначеними Договорами з банком, оскільки вони не додаються, у порушення умов п. 6 Договору.
З урахуванням наведеного вище, суд критично оцінює надані докази та критично ставиться до наведених позивачем доводів на підтвердження заявлених позовних вимог за відсутністю їх документального підтвердження.
Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Ст. 628 ЦК України вказує, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов'язковим для виконання сторонами, згідно ст. 629 ЦК України.
10.01.2015 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 з листом, в якому зазначає, що вважає помилковим укладення Договору № 12/01/2 від 12.01.2014 року відступлення права вимоги та розриває даний договір на підставі ст. 652 ЦК України. Грошові кошти, право вимоги, на які відступив, вважає своєю власністю та не визнає її право власності на вказані грошові кошти (а.с. 8).
Згідно ч. 1 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.
Судом такої згоди, за відсутності доказів цього, не встановлено.
Посилання на лист про розірвання Договору №12/0/2 від 12.01.2014 року відступлення права вимоги, як підставу для визнання права власності, яке не визнається, також є безпідставним та необгрунтованим.
Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Куреного Олександра Вікторовича.
Протягом дії тимчасової адміністрації вкладники АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» можуть отримати свої кошти за договорами банківського вкладу (депозиту), строк дії яких закінчився, та за договорами банківського рахунку. Виплати за зазначеними договорами здійснюватимуться в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, але не більше 200 тисяч гривень.
За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.
Згідно ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов'язку боржника третьою особою.
Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.
Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові у випадках, встановлених законом.
Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Заміна осіб у зобов'язанні пов'язана з тим, що попередні учасники зобов'язань вибувають з цих відносин, а їх права та обов'язки переходять до суб'єктів, які їх замінюють.
Вимога, що передається іншій особі в порядку цесії, переходить до неї в тому обсязі, в якому вона раніше належала цедентові.
Ураховуючи, що договір цесії є похідним від основного договору, то всі умови договору банківського строкового вкладу (депозиту) мають застосовуватись до позивача таким же чином, які і до клієнта Банку.
Таким чином, внаслідок укладення договору відступлення права вимоги, позивач набув статус кредитора, а не вкладника банку.
Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Разом з тим, з боку позивача суду не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань.
За таких обставин, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовної заяви.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 213 - 215, 218, 224 - 226 ЦПК України, відповідно статей 3, 11, 13, 15, 16, 22, 509, 512, 514, 516, 525, 526, 530, 599, 610, 612, 625, 627-629, 1058-1062, 1066-1068 Цивільного кодексу України,
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Петріщева І.В.