Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" червня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаврилової О.В.,

при секретарі - Лесик Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 доОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів за житлово-комунальні послуги, холодне та гаряче водопостачання та водовідведення, електричну енергію, телекомунікаційні послуги, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовною заявою до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, вимоги якої були неодноразово збільшені в порядку, передбаченому ст. 31 ЦПК України, в якій просить суд: стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача витрати за оплату житлово-комунальних послуг, холодного та гарячого водопостачання та водовідведення, електричної енергії, телекомунікаційних послуг, опалення в сумі 12 019,77грн.; стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача витрати за оплату житлово-комунальних послуг, холодного та гарячого водопостачання та водовідведення, електричної енергії, опалення в сумі 1 960,17грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24 грудня 1991 року на ім'я ОСОБА_1, разом з рожиною у складі дружини - ОСОБА_3 та дочки - ОСОБА_2, Виконавчим комітетом районної Ради народних депутатів міста Києва було видано ордер на житлове приміщення №26923 серія Б на право зайняття житлового приміщення площею 29,7кв.м. у складі двох кімнат за адресою: АДРЕСА_1, яка в подальшому була приватизована та належала на праві спільної власності позивачу та відповідачам. Рішенням Дніпровського районного суду від 17.12.2010 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано. 13.09.2012р. ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 належну їй 1/ 3 частку квартири. На даний час в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2, проте відповідачі не беруть участі в оплаті квартирної плати та плати за комунальні послуги, всі витрати з серпня 2011 року по комунальним платежам несе позивач. У зв'язку з тим, що з серпня 2011 року по квітень 2015 року позивач сплатив за комунальні та інші послуги не лише за себе, а за всіх зареєстрованих у квартирі осіб, які в певні періоди часу були співвласниками цієї квартири у відповідних частках, ОСОБА_1 наполягає на стягненні з відповідачів витрат за оплату житлово-комунальних послуг, холодного та гарячого водопостачання та водовідведення, електричної енергії, телекомунікаційних послуг, опалення, пропорційно до їх часток у праві спільної часткової власності.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та заявах про збільшення позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 та її представники в судовому засіданні спочатку заперечували проти задоволення позову в повному обсязі з відстав, викладених у запереченнях на позовну заяву, оскільки в спірний період відповідач у квартирі не проживала та не користувалась комунальними та іншими послугами, однак у подальшому в судовому засіданні 17.06.2015 року відповідач подала заяву про часткове визнання позовних вимог в розмірі 7965,91грн., а саме: в частині утримання будинків та прибудинкової території і централізованого опалення за період січень 2012 - квітень 2015 року в розмірі 4 226,87 грн. за себе; за послуги по утриманню будинків та прибудинкової території та централізоване опалення будинків в період з вересня 2012 по квітень 2015 року в розмірі 3 469,04грн. в частині отриманої від матері. В іншій частині позовних вимог даний відповідач позов не визнає.

Представники відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні спочатку заперечували проти задоволення позову в повному обсязі з відстав, викладених у запереченнях на позовну заяву, оскільки відповідач в спірний період в квартирі не проживала та не користувалась комунальними та іншими послугами, однак у подальшому в судовому засіданні 17.06.2015 року представник відповідача подала заяву про часткове визнання позовних вимог в розмірі 757,83грн. - в частині утримання будинків та прибудинкової території і централізованого опалення за період січень 2012 - серпень 2012 року. В іншій частині позовних вимог представник заперечувала в повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача ОСОБА_2, представників відповідачів, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, приходить до наступного.

24 грудня 1991 року Виконавчий комітет Дарницької районної Ради народних депутатів м. Києва видав ордер на житлове приміщення №26923 серії Б ОСОБА_1 з родиною із трьох осіб на право заняття житлового приміщення площею 29.7кв.м., яке складається з двох кімнат в ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_3. Склад сім'ї: ОСОБА_1, дружина - ОСОБА_3, донька - ОСОБА_2 (а.с. 8)

22.09.2004 року Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією видано свідоцтво про право власності на житло, яке посвідчує, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 дійсно належить на праві приватної спільної власності ОСОБА_1 та членам його сім'ї: ОСОБА_3, ОСОБА_2 в рівних долях (а.с. 9)

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 грудня 2010 року шлюб між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований 18.05.1985 року Плацом реєстрації шлюбів «Дарницький» (актовий запис №1013) - розірваний. (а.с. 10)

13.09.2012 року було укладено договір дарування частини квартири між ОСОБА_3 (дарувальниця) та ОСОБА_2 (обдарована), відповідно до якого дарувальниця передала безоплатно у власність обдаровуваній, а остання прийняла як дарунок 1/3 частину квартири АДРЕСА_5. (а.с. 166-167)

Право власності на 1/ 3 частину квартири АДРЕСА_5 на підставі цього договору зареєстровано за ОСОБА_2 24.09.2012р. (а.с. 165)

Згідно довідок форми 3, виданої ЖРЕО №406 30.07.2014 року та 15.04.2015р. в квартирі АДРЕСА_5 зареєстровані: ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. 11)

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 09.04.2014 року при розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності, встановлено що 17.12.2010р. шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 з донькою залишили квартиру (а.с. 180-182).

Згідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов'язує (частина 4 цієї статі).

Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 322 ЦК України).

Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Частиною 1 ст. 356 ЦК України закріплено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Згідно положень ч.ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту державної реєстрації.

Разом із тим, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Згідно ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Як убачається з наданих позивачем суду рахунків на сплату за житлово-комунальні та інші послуги за спірний період з серпня 2011 року по вересень 2012 року включно, складених КП ГІОЦ, позивачем за утримання будинку та прибудинкової території сплачено 1783,93грн, за опалення - 2161,97грн., за газ - 328,44грн., а всього суму в розмірі 4274,33грн.

Отже з відповідачів на користь позивача за цей період підлягають стягненню по 1424,78грн. з кожного відповідача, враховуючи, що право власності на 1/ 3 частину квартири АДРЕСА_5 на підставі договору дарування було зареєстровано за ОСОБА_2 лише 24.09.2012р.

Доводи представників відповідачів про те, що за грудень 2011 року оплата за житлово-комунальні послуги була здійснена ОСОБА_3 є необґрунтованими, оскільки на рахунку зазначено прізвище та ініціали позивача, міститься підпис, копія зазначеної квитанції та оригінал - для огляду був наданий суду представником позивача, а не зазначеним відповідачем чи його представниками.

Що стосується доводів сторони відповідачів про відсутність підстав для стягнення частини сплачених позивачем коштів за газ, суд вважає їх безпідставними, оскільки за змістом ст. 322, 360 ЦК України, ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», власники квартир зобов'язані нести витрати на утримання квартир та будинків, в яких ці квартири знаходяться, та зважаючи, що відповідачі, будучи зареєстрованими в квартирі та зобов'язаними відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» і Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992р. №572 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006р. №45) укладати договори на надання житлово-комунальних послуг і як споживачі цих послуг у випадку тимчасової відсутності - реалізувати своє право на звернення до виконавця послуг із заявою про зменшення розміру плати, відповідачі свого права не використали, що призвело до необхідності вносити плату за газ із розрахунку на трьох зареєстрованих у квартирі осіб.

Як убачається з наданих позивачем суду рахунків на сплату за житлово-комунальні та інші послуги за спірний період з жовтня 2012 року по квітень 2015 року включно (за виключенням липня 2014 року - в межах позовних вимог та відповідно до наданих доказів), складених КП ГІОЦ, позивачем за утримання будинку та прибудинкової території сплачено 3846,68грн., за опалення - 6139,86грн., за газ - 739,18грн. а всього суму в розмірі 10725,72грн.

Отже з відповідача ОСОБА_2, як співвласника квартири, частка якої у праві спільної часткової власності за цей період становить 2/ 3, на користь позивача підлягають стягненню 7150,48грн.

А всього з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягають стягненню 8575,26грн. (1424,78 + 7150,48).

Що стосується вимог позову про стягнення з відповідачів пропорційно до частки у праві спільної часткової власності понесених позивачем витрат по оплаті за холодне та гаряче водопостачання та водовідведення, електричну енергію, телекомунікаційні послуги, суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині, виходячи з наступного.

Факт не проживання відповідачів у квартирі АДРЕСА_5 після розірвання 17.12.2010р. шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 встановлений судовим рішенням - ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 09.04.2014 року, що відповідно до положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Посилання сторони позивача, як на підтвердження проживання відповідачів у вищезазначений квартирі, на довідки Форми 3 є необґрунтованими, оскільки дані довідки підтверджують лише факт реєстрації відповідачів за цією адресою і жодним чином не можуть свідчити про їх фактичне проживання в цій квартирі.

При цьому, як убачається з усіх наданих стороною позивача рахунків, в квартирі АДРЕСА_5 встановлені лічильники на холодне та гаряче водопостачання та водовідведення, електричну енергію, саме за показниками лічильників відповідачем були сплачені кошти за ці фактично ним отримані послуги.

Що стосується вимог позову по стягнення з відповідачів коштів по сплаті за телекомунікаційні послуги, то не зважаючи на те, що договір з ТОВ «Воля-Кабель» укладений відповідачем ОСОБА_2, ні остання ні відповідач ОСОБА_3, які не проживали в квартирі у спірний період, дані послуги не отримували, вони споживалися виключно позивачем, який за них і сплачував, отже якість та вартість цих послуг для особистого користування його влаштовувала, оскільки ним не було укладено договір з іншим оператором телекомунікаційних послуг.

Виходячи з наведеного, позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у виді сплаченого судового збору в розмірі 243,60грн. - по 121,80грн. з кожного з відповідачів.

Згідно ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» суд убачає підстави для повернення позивачу переплаченої суми удового збору в розмірі 243,60грн., сплаченої за квитанцією № 2 від 26.02.2015р.

На підставі викладеного, ст. ст. 316, 319, 322, 334, 346, 355-357, 360 ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992р. №572 (зі змінами та доповненнями), керуючись ст. ст. 10, 11, 57-61, 88, 179, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів за житлово-комунальні послуги, холодне та гаряче водопостачання та водовідведення, електричну енергію, телекомунікаційні послуги - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) за оплату житлово-комунальних послуг та опалення суму в розмірі 8575,26грн. (вісім тисяч п'ятсот сімдесят п'ять гривень двадцять шість копійок), та судовий збір у сумі 121,80грн.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) за оплату житлово-комунальних послуг та опалення суму в розмірі 1424,78грн. (одна тисяча чотириста двадцять чотири гривні сімдесят вісім копійок), та судовий збір у сумі 121,80грн.

В іншій частині позову - відмовити.

Повернути ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) надмірно сплачену суму судового збору за квитанцією № 2 від 26.02.2015р. на розрахунковий рахунок НОМЕР_4 МФО 820019 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі в 10-денний строк апеляційної скарги з дня проголошення рішення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції, а особою, яка брала участь у справі, але не була присутня у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я :