АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 216/9158/13-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1521/К/15 ОСОБА_1
Категорія - 48 (І) Доповідач Михайлів Л.В.
УХВАЛА

Іменем України

09 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Михайлів Л.В.

суддів: Барильської А.П., Ляховської І.Є,

секретар: Маслова К.В.,

за участю: позивача - ОСОБА_2 її представника ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4 його представника - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 12 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи: Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровської області, відділ ДАІ Криворізького міського управління УМВС України у Дніпропетровській області про поділ спільного майна подружжя та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна приватною власністю, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи: Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровської області, відділ ДАІ Криворізького міського управління УМВС України у Дніпропетровській області про поділ спільного майна подружжя, який неодноразово уточнювала та доповнювала. В обґрунтування позову зазначила, що під час перебування у шлюбі з відповідачем, вони спільно придбали наступне майно:

●двокімнатна квартира, яка знаходиться за адресою: м. Кривий ріг, АДРЕСА_1;

●однокімнатна квартира, яка знаходиться за адресою: м. Кривий Ріг, прт. Миру 24а, квартира 19;

●2/3 частки двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: м. Кривий Ріг, вул Пушкіна 5, квартира 25;

●автомобіль марки MAZDA модель Е 2200 (мікроавтобус), державний номер НОМЕР_1.

Оскільки життя з ОСОБА_4 не склалось, у 2013 році шлюб між сторонами, було розірвано, питання щодо поділу спільного сумісного майна залишилось не вирішеним. Вказане майно відповідач в добровільному порядку поділити не бажає

Враховуючи зазначене, в останній редакції позову від 14.04.2015 року ОСОБА_2 просила суд: визнати спільною сумісною власністю: двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; однокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: м. Кривий Ріг, прт. Миру 24а, квартира 19; 2/3 частки двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: м. Кривий Ріг, вул Пушкіна 5, квартира 25; автомобіль марки MAZDA модель Е 2200 (мікроавтобус), державний номер НОМЕР_1.

Розподілити між сторонами сумісно набуте майно, визнавши за ОСОБА_2 право власності на :

●2/3 частки двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: м. Кривий ріг, АДРЕСА_1;

● 2/3 частки однокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: м. Кривий Ріг, прт. Миру 24а, квартира 19;

●4/9 частки двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: м. Кривий Ріг, вул Пушкіна 5, квартира 25;

●2/3 частки автомобіля марки MAZDA модель Е 2200 (мікроавтобус), державний номер НОМЕР_1.

Визнати за ОСОБА_6 право власності на:

●1/3 частки двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: м. Кривий ріг, АДРЕСА_1;

● 1/3 частки однокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: м. Кривий Ріг, прт. Миру 24а, квартира 19;

●2/9 частки двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: м. Кривий Ріг, вул Пушкіна 5, квартира 25;

●1/3 частки автомобіля марки MAZDA модель Е 2200 (мікроавтобус), державний номер НОМЕР_1.

Вирішити питання стосовно розподілу судових витрат.

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання автомобіля марки MAZDA модель Е 2200 (мікроавтобус), державний номер НОМЕР_1 його приватною власністю, в обґрунтування позову зазначив що вищевказаний автомобіль, був придбаний ОСОБА_4 за час шлюбу, а саме 01.08.2008 року, проте він був придбаний для ведення підприємницької діяльності за кошти отримані від підприємницької діяльності. Враховуючи зазначене майно фізичної особи підприємця, яке ним придбане й використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, відповідно до ст. 57 СК України, слід розглядати як його особисту приватну власність, не як обєкт спільної сумісної власності подружжя. Крім зазначеного просив суд вирішити питання стосовно розподілу судових витрат.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 12 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 автомобіль марки MAZDA модель Е 2200 (мікроавтобус), державний номер НОМЕР_1, в іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 229,41 грн.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна приватною власністю - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції за результатами розгляду її позовної заяви та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення первісного позову у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так на думку апелянта суду при ухваленні рішення не прийняв до уваги те що спірне майно утримувалось за рахунок спільних коштів, сплачувалися комунальні платежі, проводився поточний та капітальний ремонт. Судом не враховано інтереси спільної малолітньої дитини, яка залишилась проживати із позивачем та також потребує житла, для свого подальшого розвитку; не враховано також неналежне виконання відповідачем обовязку по матеріальному забезпеченні спільної дитини, так як він сплачує недостатній розмір аліментів для утримання доньки.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Виходячи з доводів апеляційної скарги, рішення суду оскаржується апелянтом тільки в частині часткового задоволення позову ОСОБА_2 В частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, рішення суду апелянтом не оскаржується, в звязку з чим виходячи з принципу диспозитивності цивільного процесу, колегією суддів не переглядається.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 жовтня 2006 року. Рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від по 04 листопада 2013 року шлюб між сторонами розірвано.

Від шлюбу мають дитину: доньку Тамару, 12.01.2009р.н.

За час перебування у шлюбі набули наступне майно:

●двокімнатна квартира, яка знаходиться за адресою: м. Кривий ріг, АДРЕСА_1;

●однокімнатна квартира, яка знаходиться за адресою: м. Кривий Ріг, прт. Миру 24а, квартира 19;

●2/3 частки двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: м. Кривий Ріг, вул Пушкіна 5, квартира 25;

●автомобіль марки MAZDA модель Е 2200 (мікроавтобус), державний номер НОМЕР_1.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, та відмовляючи ОСОБА_2 у задоволені позовних вимог стосовно визнання спільною сумісною власністю та виділення їй часток у спірному нерухомому майні, суд першої інстанції керувався п.2 ч.1 ст. 57 СК України та виходив із того, що спірне нерухоме майно є особистою приватною власністю відповідача а отже не підлягає поділу.

Зазначений висновок суду відповідає нормам матеріального права і не суперечить встановленим обставинам справи.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 57 СК України майно, що набуте ним, нею за час шлюбу на підставі договору дарування або у порядку спадкування, є особистою приватною власністю дружини та чоловіка.

Згідно розяснення, наведеного у п. 24 Постанови Пленумом Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя » зазначено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме договору дарування від 29 березня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_7, та зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно від 25.04.2008 року ОСОБА_8 Левкіна подарувала ОСОБА_4 а останні прийняв у дар квартиру №10 в будинку №4 по прт. Дзержинського в м. Кивому Розі./а.с.83/

Відповідно до договору дарування частки квартири від 18 серпня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_9, та зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно від 06.09.2010 року гусарові ОСОБА_10 подарувала ОСОБА_4 а останній прийняв у дар 2/3 частки квартири №25 в будинку 5 по вул Пушкіна в м. Кривому Розі. /а.с. 84-85/

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 червня 2010 року та витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно від 14.07.2010 року. ОСОБА_4 в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_11, належить квартира АДРЕСА_3. /а.с.86-89/

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що спірне майно утримувалось за рахунок спільних коштів подружжя, сплачувалися комунальні платежі, проводився поточний та капітальний ремонт, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначене, з урахуванням вищенаведеного в даному випадку не має правового значення, оскільки не спростовує встановленого факту належності вищевказаного майна на праві приватної власності ОСОБА_4

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що судом при ухвалені рішення не було враховано інтереси спільної малолітньої дитини, яка залишилась проживати із позивачем та також потребує житла, для свого подальшого розвитку та не враховано неналежне виконання відповідачем обовязку по матеріальному забезпеченні спільної дитини, так як він сплачує недостатній розмір аліментів для утримання доньки, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначені позивачем доводи жодним чином не стосуються предмету та суті спору по даному позову.

При цьому колегія суддів враховує що для зазначених позивачем в апеляційній скарзі вимог існує окремий вид позову, з яким позивач має право звернутись до суду за захистом порушених прав.

Інших доводів та доказів, які б спростували вищезазначене матеріали справи не містять.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, та визнаючи спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 автомобіль марки MAZDA модель Е 2200 (мікроавтобус), державний номер НОМЕР_1, суд першої інстанції, керувався ст..60 СК України та виходив з того, що спірний автомобіль належить сторонам на праві спільної сумісної власності, оскільки придбаний за час шлюбу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Суд першої інстанції вірно встановив, що автомобіль є спільним сумісним майном подружжя, оскільки придбаний за час шлюбу а саме 01.08.2008 року.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 2/3 частки спірного автомобіля, судом першої інстанції, виходив з недоведеності позивачем вказану нею підставу відступу від засади рівності часток подружжя при поділі їх майна, при цьому врахувавши те, що суд не може вийти за межі заявлених вимог.

Зазначений висновок суду є вірним.

Так відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Колегія суддів вважає, що наданий ОСОБА_2, суду апеляційної інстанції, розрахунок заборгованості ОСОБА_4 по сплаті аліментів у сумі 4220,38 грн., не може слугувати підставою для збільшення частки позивача у майні.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

У порушення зазначених вимог цивільного процесуального законодавства позивачем не доведено в судовому засіданні обставини, на які вона посилається в апеляційній скарзі.

Відповідно до вимог ч.2, ст.303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі

переоцінювати докази, які судом першої інстанції були досліджені у встановленому законом порядку. Апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, які б давали підставу для зміни чи скасування судового рішення.

Розглянувши справу в межах позовної заяви та в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

В іншій частині рішення суду не оскаржується тому колегією суддів, відповідно до ст. 303 ЦПК, не переглядається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 312-315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 12 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Л.В. Михайлів

Судді: А.П. Барильська

ОСОБА_12