Києво-Святошинський районний суд Київської області
Справа № 369/5205/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

16.10.2015 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі

головуючого судді: Нікушина В.В.,

при секретарі Сокиран І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про вселення, встановлення порядку користування житлом, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

У травні 2015 року позивачка ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до відповідача ОСОБА_2, третя особа служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про вселення, встановлення порядку користування житлом, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

Свої вимоги мотивувала тим, що 11.10.1997 року між позивачкою та відповідачем був укладений шлюб, зареєстрований в Центральному відділі реєстрації шлюбів м.Києва з Державним Центром розвитку сім"ї, актовий запис № 1560.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В період шлюбу сторонами за спільні кошти в 2007 році було придбано нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 1-а, що в м. Вишневому, Києво-Святошинського району, Київської області.

З часу придбання квартири позивачка постійно проживала в ній з відповідачем та їхнім сином, вели спільне господарство, мали спільний бюджет.

З 2014 року сімейні стосунки між ними погіршились. Відповідач перестав цікавитись інтересами сім"ї, займатися вихованням сина.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 лютого 2015 року позивачка являється власником 1/2 частини квартири, власником іншої частини квартири є мій чоловік - відповідач по справі.

Загальна площа квартири - 65,4 кв.м., житлова площа- 27,7 кв.м. Квартира складається з двох житлових кімнат площею 11.7 кв.м. та 16.0 кв.м, кухні площею 9,8 кв.м, ванної кімнати площею 3.3 кв.м, вбиральні площею 1.4 кв.м, коридору площею 9,9 кв.м, передпокою площею 11.0 кв.м. лоджії площею 2.3 кв.м.

В січні 2015 року відповідач змінив замки на вхідних дверях спірної квартири, ключів від замків позивачці не надав, в квартиру її та сина не пускає, постійно влаштовує скандали. В результаті таких протиправних дій відповідача ОСОБА_1 разом з сином позбавлені можливості на законних підставах користуватися квартирою, як і користуватися спільно нажитим з чоловіком майном, речами та одягом, що належать їм. За таких обставин вона та дитина змушені тимчасово проживати у її батьків.

Позивачка наголосила, що у звязку із зазначеним зверталася з заявами в службу у справах дітей Києво-Святошинської райдержадміністрації Київської області, неодноразово зверталася до правоохоронних та житлових органів, однак відповідач продовжує чинити їй та сину перешкоди в користуванні житлом.

Оскільки такими неправомірними діями, відповідач порушує право власності позивачки остання змушена звернутися до суду за захистом як своїх прав та інтересів, так і прав та інтересів їхнього сина.

Тому, позивачка просила суд вселити її, ОСОБА_1, та сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, в квартиру АДРЕСА_2.

Виділити їй з сином в користування житлову кімнату площею 16,0 кв.м.

Виділити ОСОБА_2 в користування житлову кімнату площею 11,7кв.м.

Місця загального користування: кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор, передпокій залишити у спільному користуванні співвласників квартири.

Зобов'язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні права власності (користування) приміщеннями квартири АДРЕСА_3, надати їй комплект ключів від спірної квартири.

Судові витрати покласти на відповідача.

Позивачка та її представник в судове засідання зявилися. Позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання зявився. Позовні вимоги не визнав. Проти задоволення позову заперечував.

Представник третьої особи в судове засідання не зявився. До суду направив лист, в якому просив суд справу розглядати у його відсутності та у відповідності до вимог чинного законодавства.

Суд, заслухавши осіб, які приймали участь у справі, покази свідків, вивчивши матеріали справи та зібрані по справі докази, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як встановлено в судовому засіданні між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 11.10.1997 року було укладено шлюб, який зареєстровано Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвитку сімї, актовий запис № 1560.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.02.2015 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватне науково-виробниче підприємство «Сінапс» про поділ майна подружжя задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер, право власності на 1/2 частину квартири загальною площею 65,4 кв.м, житловою площею 27,7кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4.

Визнано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності на 1/2 частину квартири загальною площею 65,4 кв.м, житловою площею 27,7кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судового палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 16.04.2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.02.2015 року залишено без змін.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема згідно копії акту обстеження матеріально-побутових умов проживання громадян м. Вишневого складеного депутатом Вишневої міської ради ОСОБА_4 від 23.01.2015 року № 1/04-58 позивачка ОСОБА_1 та її неповнолітній син ОСОБА_3, за опитуванням сусідів, проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7.

Згідно копій висновків за результатами проведення перевірок по повідомленнях, складені ДІМ Києво-Святошинського РВ від 21.01.2015 року, 27.02.2015 року та 08.09.2015 року встановлено, що відповідачем було замінено замок до квартири. Крім того, як зазначено у вказаних висновках, відповідач постійно перебуває у розїздах, оскільки працює приватним водієм.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого май на будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319,321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Відповідно ч. 1 до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Ч. 3 ст. 319 ЦК України гарантує усім власникам рівні умови здійснення своїх прав.

Ч 1. ст. 321 ЦК України встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 155 ЖК України власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, передбачених законодавством.

Згідно ч. 2 ст.18 ЗУ «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до п. 33 постанови пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

З огляду на викладене суд, вважає що позивачка разом з неповнолітнім сином дійсно позбавлена можливості користування своєю власністю, а саме 1/2 квартири, що знаходиться за вищезгаданою адресою, оскільки з вини відповідача не має доступу до будинку, а отже позовні вимоги в частині зобов'язання ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод в користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 шляхом вселення до спірної квартири підлягають до задоволення.

Однак, щодо позовних вимог позивачки в частині встановлення порядку користування житлом, а саме виділення кожній стороні в користування житлових кімнат, суд відмовляє з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частиною 1, ч. 3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спірним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України та абз. 1 ч. 2 вказаної статті співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до розяснень в п. 14 постанови пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 р. «Про судову практику по справах за позовами про захист прав приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можна виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири, або їх можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це було заявлено позов.

Так, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши норми законодавства суд вважає, що встановити порядок користування спірної квартири з дотриманням права кожного із співвласників на володіння, користування та розпорядження без урахуванням часток сторін неможливо, оскільки визначення такого прядку може призвести до порушення прав іншої сторони.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вказані вимоги не підлягають до задоволення, оскільки є передчасними, а тому в цій частині позивачкою обрано невірний шлях захисту порушеного права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивачки понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп.

Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність частково задоволення позову.

Зважаючи на вищенаведене, відповідно ст. 41 Конституції України, враховуючи ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, керуючись ст.ст. 3, 15, 16, 319, 321, 358, 368, 369, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 150, 155 ЖК Української РСР, ст.18 ЗУ «Про охорону дитинства», п. 14 постанови пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 р. «Про судову практику по справах за позовами про захист прав приватної власності», п. 33 постанови пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, ст.ст. 3, 10, 11, 15, 60, 61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про вселення, встановлення порядку користування житлом, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 у квартиру АДРЕСА_5.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

В решті позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Суддя : Нікушин В.В.