АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/339/15-ц Номер провадження 22-ц/786/2120/15Головуючий у 1-й інстанції Цибізова С. А. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Омельченко Л.М.

Суддів: Гальонкіна С.А., Чічіля В.А.

При секретарі Ачкасовій О.Н.

З участю представника позивача ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 04 червня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про визнання договору недійсним.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача апеляційного суду ОСОБА_1,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що між сторонами у справі був укладений кредитний договір, згідно умов якого вона отримала кредитні кошти у розмірі 1500 грн. під 730 % річних. Вважає, що зазначений договір суперечить нормам чинного законодавства, в тому числі Закону України «Про захист прав споживачів», що є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 04 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про визнання договору недійсним відмовлено.

В апеляційному порядку вищевказане рішення суду оскаржила ОСОБА_3

Апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У запереченні на апеляційну скаргу ТОВ «Споживчий центр» просить рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає відхиленню за наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що 10 жовтня 2014 року між позивачем ОСОБА_3 (надалі Позичальник) і ТОВ "Споживчий центр" (надалі Кредитор) укладено кредитний договір № 10.10.2014-000000562, згідно якого Кредитор надав Позичальнику 1500,00 грн. на строк 14 календарних днів по 23.10.2014 року включно. Плата за користування кредитом складає 420,00 грн. за 14 календарних днів (а.с.44-45).

Відповідно до умов цього договору, ОСОБА_3 надано кредит на будь-які законні цілі (п.1.1 Договору).

Також договором визначено строки повернення кредиту та внесення плати за користування ним.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що позивач ОСОБА_3 була повідомлена про умови кредитування відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та отримала примірник договору, згідно якого не передбачено встановлення відсоткової ставки процентів річних, що не суперечить ст.627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він узгоджується з матеріалами справи та нормами чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини.

Згідно ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як вбачається з матеріалів справи, зміст спірного кредитного договору не суперечить чинному законодавству. Договір укладений особами з необхідним обсягом цивільної дієздатності, при вільному волевиявленні, у передбаченій законом формі.

Частиною 1 ст. 229 ЦК України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Позивач ОСОБА_3 не довела, що вона помилялась щодо істотних умов спірного кредитного договору і що відповідач при укладенні кредитного договору замовчував інформацію, яка є істотною.

ОСОБА_3 не заперечувала проти умов договору при його укладанні та проти підписання запропонованої його редакції, а також погодилася на отримання у кредит коштів на тих умовах, що визначені договором. Вона отримала кредитні кошти, користується ними тривалий час.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Проте, всупереч вищезазначеним вимогам чинного законодавства, позивач ОСОБА_3 не надала належних і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про наявність з боку відповідача обману в розумінні ст. 230 ЦК України при укладенні кредитного договору з нею та використання ним нечесної підприємницької діяльності.

З наявного в матеріалах справи кредитного договору вбачається, що сторони в момент його підписання дійшли згоди з усіх істотних умов, в тому числі обумовили умови його виконання.

Отже, місцевим судом правильно встановлено, що при укладенні цього договору ОСОБА_3 отримала вичерпну інформацію щодо умов та предмета договору, про що свідчить її особистий підпис у цьому договорі, зроблений без жодних застережень.

Крім того, у позовній заяві ОСОБА_3 зазначила, що перед укладанням кредитного договору вона в куточку споживача, розміщеному у філії відповідача, ознайомилася з істотною інформацією пропонованих їй послуг, що підтвердила відповідними фотокопіями (а.с.2, 8-12).

Встановивши, що умови укладеного між сторонами кредитного договору є чіткими, зрозумілими і що волевиявлення позивача при його укладенні було вільним, відповідало його внутрішній волі, а також відсутність доказів про введення ОСОБА_3 відповідачем в оману, місцевий суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання цього правочину недійсним.

Рішення місцевого суду є законним, обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв»язку з чим колегія суддів не знаходить підстав для його скасування.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 не було вручено примірник кредитного договору та що вона не ознайомлена з умовами кредитування не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються примірником кредитного договору, на якому проставлено підпис позивача і є застереження про отримання ним свого примірника.

До того ж, ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 1500 грн.00 коп., до цього часу користується вказаними грошовими коштами і, не дивлячись на те, що кредитний договір укладено на 14 днів, а саме: з 10.10.2014 року по 23.10.2014 року, звернулася в суд з позовом про визнання цього договору недійсним лише в лютому 2015 року після неодноразових попереджень з боку відповідача про повернення нею кредитних коштів.

Інші доводи скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 04 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : (підпис)

Судді: (підписи)

Згідно: