Справа №588/66/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Маслов В. В.
Номер провадження 22-ц/788/1508/15 Суддя-доповідач - Ткачук С. С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Ткачук С. С.,

суддів - Гагіна М. В. , Хвостика С. Г.

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 23 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Орган опіки та піклування Тростянецької районної державної адміністрації, Служба у справах дітей Тростянецької районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому а просив позбавити ОСОБА_4 її батьківських прав відносно сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Свої вимоги мотивував тим, що він є дідусем малолітнього ОСОБА_6 Батьками дитини є відповідачка та його син - ОСОБА_7, який на цей час відбуває покарання за вироком суду. На момент народження дитини батьки між собою у шлюбі не перебували, а тому батьківство ОСОБА_7 було встановлено згідно рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 07 серпня 2014 року. Рішенням комісії з питань захисту прав дитини при Тростянецькій РДА № 2 від 20 серпня 2014 року було прийняте рішення про надання йому (позивачу) дозволу на виховання та проживання у нього малолітнього ОСОБА_6, а 26 серпня 2014 року йому передали дитину, про що було складено відповідний акт. З цього часу, відповідачка не приділяє уваги вихованню свого сина, не піклується про дитину, не провідує його, не цікавиться його станом здоров'я, не виконує своїх батьківських обов'язків. До згаданого рішення дитина була відібрана у матері та знаходилась у Сумському обласному спеціалізованому будинку дитини у період з 11 лютого 2014 року до 26 серпня 2014 року. За час перебування у будинку дитини відповідачка провідала сина лише три рази.

Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 23 червня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, по суті позову.

При цьому зазначає, що суд всупереч положень ст.ст.57-59 ЦПК України не прийняв докази позивача про наявність в діях відповідачки умисних дій щодо неналежного виховання своєї дитини. Довірив життя маленького ОСОБА_6 жінці, яка зловживала алкоголем та мешкає з громадянином, який знаходиться на обліку у психоневрологічному диспансері. Крім того, обидва ніде не працюють.

В судовому засіданні позивач та його представник доводи скарги підтримали і просили задовольнити, пояснив що за період судового розгляду справи відповідачка на пропозицію позивача жити у нього разом з дитиною деякий час проживала у нього, але потім покинула його житло. На його прохання 07.09.2015р. відповідачка приходила до нього і доглядала хвору дитину.

Відповідач у своїх поясненнях в судовому засіданні апеляційного суду спочатку не підтримала апеляційну скаргу, але потім позов визнала і просила позбавити її батьківських прав.

Прокурор в судове засідання не з'явився, але згідно розписки про дату проведення судового засідання був повідомлений належним чином завчасно.

Представники органу опіки та піклування Тростянецької районної державної адміністрації та служба у справах дітей Тростянецької районної державної адміністрації вважають рішення законним та обґрунтованим, бо мати дитини підтримує свої спілкування з дитиною.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та інших осіб, які приймали участь у справі, вивчивши матеріали справи, перевіривши рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін виходячи з наступного.

Судом першої інстанції визнано встановленим, що позивач ОСОБА_3 є дідусем малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Батьками дитини є відповідачка ОСОБА_4 та ОСОБА_7, який на цей час відбуває показання за вироком суду.

Встановлення батьківства ОСОБА_7 відбулось за рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 07 серпня 2014 року, бо на момент народження дитини батьки між собою у шлюбі не перебували.

Починаючи з 17 жовтня 2012 року по 18 жовтня 2013 року, сім'я ОСОБА_4, за її особистою заявою, перебувала під соціальним супроводом у Тростянецькому районному центрі соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Тростянецької РДА, як така, що опинилася в складних життєвих обставинах. Згідно копії довідки № 1257/1 від 26 серпня 2014 року Сумського обласного спеціалізованого будинку дитини у період з 11 лютого 2014 року по 26 серпня 2014 року малолітній ОСОБА_6 перебував на вихованні у цьому закладі. (а.с.9)

20 серпня 2014 року рішенням комісії з питань захисту прав дитини Тростянецької РДА № 2 позивачу - ОСОБА_3 було надано дозвіл на виховання та проживання у його родині малолітнього ОСОБА_6, а 26 серпня 2014 року йому передали дитину, про що було складено відповідний акт (а.с.11-12).

На час розгляду справи в суді дитина проживає разом із позивачем.

Вирішуючи спір та відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи не встановлено обставин, які є беззаперечними підставами для позбавлення відповідачки батьківських прав, оскільки аналіз наданих суду доказів у їх сукупності свідчить про наявність у матері бажання виконувати свої батьківські обов'язки та на думку суду, це узгоджується з інтересами дитини.

Висновки суду підтверджуються матеріалами справи.

Колегія суддів вважає висновок суду законним та обґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони: - не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування: - ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; - жорстоко поводяться із дитиною; -є хронічними алкоголіками або наркоманами; - вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; - засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків і способом захисту прав та інтересів дитини. Тому його застосування має бути результатом переконання суду у тому, що після позбавлення батьківських прав, умови життя дитини будуть змінені на краще і що немає іншого способу захисту прав та інтересів дитини.

У відповідності до ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Як роз'яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1980 року, ратифікована Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчим органами, першочергова увага приділяються якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов'язків по вихованню, а також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов'язки.

Згідно зі статтею 9 цієї Конвенції держава має забезпечити, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли за рішенням суду буде встановлено, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Рішенням Європейського суду з прав людини «Савіни проти України» (Страсбург, 18 грудня 2008 року), зокрема зазначено, якщо рішення про відібрання дітей мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. Також може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Зокрема, потрібно з'ясувати чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного чи психічного здоров'я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід також не можна виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних заходів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Статтею 51 Конституції України і ст. 5 СК України визначено, що держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини.

Відповідно до ч.1 ст. 170 т СК України відібрання дитини від матері, не позбавляючи її батьківських прав, може мати місце за рішенням суду, якщо вона: ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводиться з дитиною; є хронічним алкоголіком або наркоманом; вдається до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують їх до жебракування та бродяжництва. Відібрання дитини від матері, не позбавляючи її батьківських прав, може мати місце і в інших випадках, якщо залишення дитини у неї є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання.

Відповідно до ст. 11 Закону України № 2402-III від 26.04.2001 року «Про охорону дитинства», сім»я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім»ї разом з батьками або в сім»ї одного з них та на піклування батьків.

В частинах 1, 6 ст. 12 Закону України № 2402-III від 26.04.2001 року «Про охорону дитинства» вказано, що виховання в сім»ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання , навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров»я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров»я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону.

Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

На думку колегії суддів залишення дитини з матір'ю не становить реальної небезпеки для життя і здоров'я ОСОБА_6, бо з пояснень самого позивача та матері дитини вбачається, що останні не остаточно не розірвала свої відносини з сином незважаючи на свої скрутне матеріальне становище через відсутність роботи та прибутку на життя. На прохання позивача приходила до хворою дитини і доглядала її, відвідує дитячий садок, який відвідує дитина, тому вважати, що вона ухиляються від виконання батьківських обов'язків свідомо, систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують їх не виконувати свої батьківські обов'язки, підстав нема.

Ураховуючи викладене, колегія суддів на підставі ч.4 ст.174 ЦПК України протокольною ухвалою відмовила у прийнятті визнання відповідачем позову, бо таке визнання відповідачем позову суперечить закону і порушує права дитини.

З урахуванням обставин справи та вищевикладених норм викладених вище законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про позбавлення батьківських прав відповідачки, піклуючись при цьому про інтереси дитини, надавши відповідачці ще один шанс для виправлення та доведення належного виконання нею своїх батьківських обов'язків.

Наявність оспорюваного рішення при продовженні ухилення ОСОБА_4 від обов'язків по утриманню, вихованню сина не є перешкодою для зверненню в подальшому до суду з аналогічним позовом.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Суд першої інстанції всебічно і повно з'ясував, обставини справи, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Судом постановлено обґрунтоване рішення з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування немає.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, тому до уваги не приймаються.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 23 червня 2015 року

залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: