Провадження №2/200/775/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р Ї Н И

02 лютого 2015 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючого, судді - Єлісєєвої Т.Ю.

при секретарі - Кузьминій С.Д.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Летиція», про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, зміни запису в трудовій книжці та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування своїх вимоги посилається на те, що вона з 02.04.2014 року працювала у відповідача. 16.05.2014 року вона подала заяву про звільнення за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Заяву в неї не прийняли, пославшись на те, що її треба написати на спеціальному бланку, в якому зазначався пункт, який зобовязує відпрацювати два тижні. 19.05.2014 року, коли вона вийшла на роботу зясувалось, що робочого місця в неї немає, документів, з якими вона працювала теж немає, тобто позивач фактично була не допущена до роботи. Протягом червня місяця позивач просила видати їй трудову книжку, але відповідач її утримує. Крім того з листа ПП «Тенереза» вона дізналась, що звільнена 28.05.2014 року та вважає, що її звільнили за прогули, у звязку з чим позивач просить зобовязати відповідача повернути трудову книжку, змінити запис про звільнення датою видачі трудової книжки за вимушеними прогулами з вини роботодавця, зобовязати відповідача видати новий наказ про звільнення з новою датою звільнення та стягнути середній заробіток за затримку видачі трудової книжки в розмірі 6 993 грн. 62 коп. та моральну шкоду в розмірі 6 993 грн. 62 коп.

У судовому засіданні позивач предявлені вимоги підтримала, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала та пояснила, що заява про звільнення позивачем була написана 14.05.2014 року, а не 16.05.2014 року як стверджує позивач. У вказаній заяві вона просила звільнити її 28.05.2014 року. 19.05.2014 року позивач не вийшла. Підприємство намагалось зясувати причини відсутності позивача на роботі, як в телефонному режимі так і надсиланням листів на домашню адресу, але по телефону позивача не відповідала, листи повертались не отриманими. Позивача було звільнено за прогули, а трудова книжка, яка на письмову вимогу позивача була надіслана поштою, теж повернулась на підприємство, як не отримана. Тому вини відповідача в затримки видачі трудової книжки немає, просила в задовленні позову відмовити.

Заслухавши осі, які приймають участь у справі, дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, позивач по справі, працювала у відповідача на посаді юрисконсульта з 03.04.2014 року, що підтверджується наказом №16-к від 03.04.2014 року.

14.05.2011 року позивач надала заяву про звільнення за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України 28.05.2014 року.

Відповідно до Табелю обліку використання робочого часу за травень 2014 року з 19.05.2014 року позивач була відсутня на робочому місті, що також підтверджується службовою запискою бухгалтера ОСОБА_2 від 19.05.2014 року та ОСОБА_2 від 19.05.2014 року та 28.05.2014 року про відсутність робітника на робочому місті.

Відповідно Наказу № 22-к від 28.05.2014 року позивач була звільнена на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

При цьому, позивачу неодноразово, а саме, 21.05.2014 року, 23.05.2014 року, 26.05.2014 року, 27.05.2014 року, 28.05.2014 року, за її домашньою адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Юності, буд.101А, направлялись телеграми та листи з вимогою зявитися на підприємство та повідомити причини відсутності на робочому місті, а також для здачі справ, отримання розрахунку та трудової книжки. Всі листи та телеграми повертались не отриманими, що підтверджується копіями конвертів долучених до матеріалів справи, оригінали яких були представлені суду відповідачем в судовому засіданні.

12.07.2014 року позивач направила на адресу ПП «Летиція» Вимогу про негайне повернення їй трудової книжки, в якій просила надіслати трудову книжку на її домашню адресу, при цьому вказуючи адресою листування 49089, м. Дніпропетровськ, а/с №4581, як в листі так і в поштовому повідомленні (а.с.5-6).

Листом від 17.07.2014 року за вих. №54 ПП «Летиція», в якому одночасно позивача було повідомлено про її звільнення за прогул, повідомило ОСОБА_1, що адміністрація підприємства не мала можливості надіслати трудову книжку за вказаною домашньою адресою, оскільки адресат кореспонденцію за цією адресою не отримує, тому трудова книжка була вислана цим листом на вказану позивачем абонентську скриню.

Вказаний лист повернувся із позначкою «за закінченням терміну зберігання», що підтверджується копією конверту долученого до матеріалів справи та оригінал якого був наданий суду для огляду в судовому засіданні.

Суд приймає до уваги твердження відповідача щодо направлення трудової книжки саме на абонентську скриню, оскільки позивач ОСОБА_1 в доданих до позовної заяви документах підтвердила, що поштову кореспонденцію вона отримує за адресою абонентської скрині (а.с.11-12).

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Будь-яких доказів, що ОСОБА_1 намагалась, а їй перешкоджали, як вона стверджувала в судовому засіданні, потрапити на підприємство 19.05.2014 року, а також, що вона здійснювала будь-які дії щодо отримання трудової книжки, а відповідач при цьому її не видавав, суду взагалі не надано.

Згідно п.4 ч.1 ст.36 КЗпП України серед підстав припинення трудового договору визначено розірвання трудового договору з ініціативи працівника з передбачених підстав і порядку ст.38 КЗпП України, що за визначенням ст.ст. 651,653 ЦК України кваліфікується як одностороння відмова від договору у повному обсязі, що тягне розірвання договору в установленому порядку.

Оскільки право на розірвання в односторонньому порядку працівником трудового договору за власним бажанням передбачене ч.1 ст.38 КЗпП України з визначенням строку і порядку попередження роботодавця про це, то подану позивачем заяву від 14.05.2014 року належить визнати, як письмовим попередженням відповідача про односторонню відмову позивача від трудового договору 28.05.2014 року.

Оскільки в судовому засіданні встановлена відсутність позивача на роботі без поважних причин до закінчення обумовленого сторонами строку, тому суд визнає розірваним трудовий договір згідно з п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

Одночасно в судовому засіданні не знайшов підтвердження факт вини відповідача у затримки видачі трудової книжки, щоб надавало йому обовязок нести відповідальність відповідно до положень ст. 235 КЗпП України.

З огляду на викладене в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11,15,37,60,214,215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Летиція», про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, зміни запису в трудовій книжці та стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга подається апеляційному суду Дніпропетровської області через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя Т.Ю. Єлісєєва