КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа №553/3196/15-ц
Провадження № 2/552/1958/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.12.2015 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Васильєвої Л.М.

при секретарі Орламенко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтава цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду м.Полтави з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Посилалась на те, що вона 27 вересня 2012 року надала в борг ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 3 000 доларів США, які ОСОБА_2 зобовязувався повернути до 03.10.2012 року. На підтвердження укладеного між ними договору позики ОСОБА_2 видав їй розписку, в якій підтвердив свої зобов»язання щодо повернення позичених коштів у розмірі 3 000 доларів США та повернення позики до 03.10.2012 року . На час звернення до суду згідно курсу НБУ 100 доларів США коштує 2100,52 грн., що станом на 01.07.2015 року сума боргу становить 63 015 грн. 60 коп. Просила, стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму боргу за борговою розпискою від 27.09.2012 року в сумі 63 015 грн. 60 коп.

У судовому засіданні позивач та її представник надали заяву про збільшення позовних вимог, просили стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача 63 015 грн. 60 коп. основної суми боргу, 3% річних в розмірі 5671 грн. 39 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 117 грн. 35 коп., а всього 69 804 грн. 34 коп., позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги не визнали, просили відмовити у їх задоволенні. Не заперечуючи факт отримання в борг коштів у розмірі 3000 доларів США. ОСОБА_2 пояснив, що він повернув взяті у борг кошти 3 жовтня 2012 року , а саме 3000 доларів США у гривневому еквіваленті на час повернення коштів та надав у підтвердження вказаної обставини акт прийому-передачі грошових коштів від 03.10.2012 року та зазначив, що передача коштів була проведена у присутності свідків.

Заслухавши сторони, дослідивши докази у справі суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

У судовому засіданні відповідач не заперечував того, що взяв у борг у позивача 3000 доларів США та власноручно написав розписку, яку передав позивачеві на підтвердження наявності у нього боргу перед позивачем , зазначивши строк повернення боргу.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Предметом договору позики у справі є іноземна валюта.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України.

Отже вимоги про стягнення боргу за офіційним курсом НБУ долара США до української гривні на час розгляду справи є правомірними, оскільки із розписки вбачається, що відповідач отримав у борг 3 000 доларів США і вказану обставину підтвердив у судовому засіданні відповідач.

Станом на час розгляду справи, 14 грудня 2015 року, курс долара США до української гривні Національного Банку України становить 2386, 0094 гривні за 100 доларів США, отже в еквіваленті станом на 14 грудня 2015 року 3 000 доларів США становить 71 580 грн. 28 коп.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфдляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних є обгрунтоваю та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Визначаючи розмір трьох відсотків річних суд виходить із суми боргу на час ухвалення рішення, який становить в еквіваленті на українську гривню 71 580 грн. 28 коп., кількість прострочених днів повернення боргу з 04.10.2012 року по час розгляду справи у суді, що становить 1166 днів.

Отже сума трьох відсотків річних становить 6 859 грн. 94 коп. ( 3% х 71 580 грн. 28 коп. х 1166 днів) : 365 днів : 100 = 6 859 грн. 94 коп.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобовязань та закріплює основний принцип виконання зобовязань принцип належного виконання, що стосується як субєктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527 -545 ЦК України).

За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобовязання це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

У частині першій статті 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобовязаний особисто виконати зобовязання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Боржник (позичальник) зобовязаний виконати свій обовязок з повернення позики, а кредитор (позикодавець) прийняти виконання особисто або на умовах, встановлених договором.

Ч. 1 ст. 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобовязання, на вимогу боржника (позичальника) кредитор (позикодавець) повинен видати йому розписку про одержання боргу частково або у повному обсязі.

Ч.2 цієї статі передбачено, що якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його божникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен зазначити це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа на руках у боржника підтверджує факт виконання ним зобовязання ( ч. 3 ст. 545 ЦКУ).

У разі відмови кредитора повернути торговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов»язання. У цьому разі настає прострочення кредитора ( ч. 4 ст. 545).

Із матеріалів справи вбачається, що розписка (борговий документ) на час пред»явлення позову до суду та на час розгляду справи у суді знаходиться у позивача (кредитора) та приєднана до матеріалів справи у судовому засіданні.

Відповідач не надав суду жодного доказу того, що позивач відмовилась віддати йому видану ним розписку , а також про те, що вона відмовилась написати та видати йому розписку про отримання нею позичених коштів.

Акт прийому передачі грошових коштів від 03.10.2012 року не є належним доказом підтвердження повернення боргу ОСОБА_2, оскільки такий документ не передбачений ст. 545 ЦК України.

Окрім того суд критично ставиться до вказаного акту , оскільки він не написаний власноручно позивачем ( крелитором), немає підпису кредитора із зазначенням власноручно написаного ним прізвища.

Аналізуючи вимоги статті 545 ЦК України слід дійти до висновку , що саме розписка це письмовий документ з підписом, який засвідчує, що особа, котра його написала, отримала гроші, матеріальні цінності тощо та є належним доказом того, що зобов»язання по договору позики виконані , а показання свідків про отримання коштів не є належним доказів отримання коштів в рахунок виконання договору позики та не беруться судом до уваги.

Окрім того допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснив, що він був свідком пердачі ОСОБА_2 грошових коштів жінці, але в якому розмірі були ці кошти, якій жінці і за що ОСОБА_2 передавав ці кошти він не знає, особу жінки він не встановлював та не перевіряв.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив суду, що бачив, як ОСОБА_2 передавав кошти жінці, яка присутня у судовому засіданні. Прізвище цієї жінки він не знає, хто ця жінка та з яких підстав ОСОБА_2 передавав їй кошті йому також невідомо.

Суд критично ставиться до показань цього свідка, оскільки позивач є єдиною жінкою із сторін, що приймають участь у справі.

Окрім того вказані свідки пояснили, що вони не знають причин передання ОСОБА_2 коштів жінці, не знають прізвища тієї жінки і не встановлювали її особу.

Вказані свідки не були учасниками складання акту прийому-передачі грошових коштів 02.10.2012 року, а записи на вказаному акті від імені цих свідків щодо підтвердження передачі грошових коштів в сумі 23 979 грн. які не містять інформації про те , хто і кому передавав кошти та в рахунок чого , а також показання цих свідків не є належними доказами повернення ОСОБА_2 позичених коштів.

Аналізуючи зібрані у справі докази суд дійшов до висновку про недоведеність відповідачем виконання грошового зобов»язання по договору позики від 27 вересня 2012 року , а отже позовні вимоги про стягнення боргу з урахуванням трьох відсотків річних підлягають задоволенню з урахуванням курсу долара США на час розгляду справи, щодо визначення розміру боргу та трьох відсотків річних.

Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Позовні вимоги судом задовольняються на загальну суму 78440 грн. 22 коп. , а отже сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 784 грн. 40 коп.

Керуючись ст.10, 11, 60, 88, 169, 209, 213-215 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 71 580 грн. 28 коп., три відсотки річних в сумі 6 859 грн. 94 коп. та 784 грн. 40 коп. судовго збору, а всього 79 224 грн. 62 коп. ( сімдесят девять тисяч двісті двадцять чотири гривні 62 коп.).

Рішення суду може бути оскаржено до апедляційного суду Полтавської області через Київський районний суд м.Полтави шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скару не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рашення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий Л.М. Васильєва