Справа № 201/6853/15 - ц
провадження 2/201/2134/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

15 липня 2015 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Ходаківського М.П.,

при секретарі Ляховій І.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника третьої особи ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Орган опіки та піклування Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини та оформлення документів без згоди батька, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому посилається на те, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 20.09.2008 по 20.08.2012. Шлюб було розірвано на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07.08.2012. У них народилася донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Донька знаходиться на її утриманні. Відповідач участі у вихованні та матеріальному утриманні доньки не бере. Донька часто хворіє різними захворюваннями, для лікування та профілактики яких необхідне перебування дитини на морі. Оскільки відповідач відмовляється добровільно надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, позивач просить суд дозволити їй без згоди батька оформити документи для тимчасових виїздів ОСОБА_6 за межі України на термін до досягнення нею 16-річного віку; надати їй дозвіл на виїзд дитини ОСОБА_5 на тимчасові поїздки за межі України без згоди та супроводу батька до досягнення дитиною 16-річного віку.

Представник позивача в судовому засіданні, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. На підставі ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи.

Представник третьої особи у судовому засіданні вказала, що підтримує позовні вимоги в частині надання дозволу позивачу на короткострокові виїзди дитини.

Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.

Встановлено, що сторони з 20.09.2008 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 9). Зазначений шлюб розірвано заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07.08.2012 (а.с. 10). Від спільного подружнього життя сторони мають дитину доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12), яка проживає разом з позивачем. Сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть.

Батько ОСОБА_5, який є відповідачем у справі, своєї згоди на її виїзд не надав.

Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування

Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України.

Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.2 ст. 155 СК України).

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько та мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно із ст. 155 СК України здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Виходячи зі змісту ст. ст. 1, 3, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що громадянин України має право виїхати з України. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюється Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

З наданих медичних документів, що були надані позивачем до позовної заяви не вбачається, що донька позивача та відповідача потребує виїзду за кордон для оздоровлення.

Посилання позивача на ухилення відповідача від участі у вихованні дитини не є предметом перевірки у даній справі, а тому не можуть розглядатися як підстава для задоволення позову.

Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, і фактично позбавляють батька можливості брати участь у вихованні доньки та можливості спілкування з нею.

Діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на конкретний виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати одноразовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі, з визначенням його початку й закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні.

До того ж позивачкою не наведено правових підстав надання дозволу на так названий багаторазовий виїзд дитини без згоди батька аж до досягнення дитиною повноліття. При цьому позивач не зазначила періоди таких виїздів, дані про країни та заклади, у які вона має намір вивезти дитину на відпочинок та навчання, що вказує на необґрунтованість заявлених вимог. Також позивачкою не надано жодного доказу, що їх дочці буде безпечно та створено умови для нормального проживання.

Суд критично оцінює доводи позивача щодо відмови відповідачем у наданні дозволу позивачу на виїзд дитини за кордон, оскільки позивачка не надала суду належних та допустимих доказів того, що до дати звернення до суду вона зверталась до нотаріуса з проханням оформити дозвіл на виїзд доньки за кордон, і що він відмовився від пропозиції щодо явки до нотаріуса для підписання заяви.

Ураховуючи наведене, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини та оформлення документів без згоди батька.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 10, 11, 60, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Орган опіки та піклування Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини та оформлення документів без згоди батька відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом в порядку статті 229 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М.П.Ходаківський