АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/3075/14-ц 22-ц/774/1572/К/15
Провадження № 22ц/774/1572/К/15 Головуючий в суді першої
Справа № 182/3075/14-ц інстанції ОСОБА_1
Категорія № 27 (4) Доповідач - Ляховська І.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2015 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Ляховської І.Є.,

суддів Барильської А.П., Михайлів Л.В.,

секретар Петренко К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку ст..197 ч. 2 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату судового засідання, та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року позивач ОСОБА_4 акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 27 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 укладено договір № DNY0AL07601767, згідно його умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 14306.06 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17,64 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26 червня 2015 року. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитно-заставним договором відповідач ОСОБА_3 надав у заставу автомобіль Dacia, модель: Logan 90L, рік випуску 2008, тип ТЗ, легковий седан, №кузова/шасі UU1LSDAGH39406659, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить йому праві власності. В порушення умов договору ОСОБА_3 зобовязань за вищевказаним кредитним договором не виконав, тому станом на 01 квітня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 8720,13 доларів США, в рахунок погашення якої позивач просив звернути стягнення на предмет застави, шляхом продажу вказаного майна, з укладанням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом, з іншою особою покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАЇ України, для чого вилучити у ОСОБА_3 та передати в заклад ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» предмет застави - зазначений автомобіль, комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт); а також стягнути з ОСОБА_3 судові витрати по справі.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2015 року у позові ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на його думку, суд, не застосувавши до спірних правовідносин норми ст. ст. 572, 625, 526, 527, 530 ЦК України, Закону України «Про заставу» та відмовивши у задоволені позовних вимог про звернення стягнення на автомобіль, куплений за кошти Банку, безпідставно звільнив відповідача від відповідальності. Суд не врахував, що звернення стягнення на предмет застави шляхом надання права безпосереднього продажу конкретному покупцю неможливо без фактичного знаходження предмета застави у володінні Банку. Крім того, вказує, що суд однобічно підійшов до оцінки доказів у справі.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, не зявились, представник позивача ОСОБА_5 не заперечував про розгляд справи у його відсутність.

Судові повідомленя про час та місце розгляду справи, направлені рекомендованими поштовими повідомленнями на адресу відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_6, повернулись за спливом терміну зберігання.

Раніше, про призначення справи до розгляду на 07 жовтня 2015 року (тоді у справі була оголошена перерва за клопотання представника позивача) та 11 листопада 2015 року (тоді розгляд справи не відбувся через відрядження суддів Ляховської І.Є. та Барильської А.П.), ОСОБА_3 був повідомлений належним чином, про що свідчить зворотнє поштове повідомлення (а.с. 78, 94), проте в ці дні до суду ОСОБА_3 також не зявився, як і його його представник ОСОБА_6

Із матеріалів справи вбачається, що за адресою, відомою Банку: АДРЕСА_1, а також за місцем реєстрації: м. Нікополь, вул.. Добролюбова, буд. 10, кореспонденцію, направлену місцевим судом рекомендованою поштою, відповідач не отримував (а.с. 33, 34, 47), проте про наявність справі в Нікопольському міськрайонному суді Дніпропетровської області був обізнаний (а.с. 41, 47-а, 48), його представник ОСОБА_6 приймав участь у розгляді справи та надавав свої пояснення (а.с. 42, 43-44. 45).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобовязана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обовязки.

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналогічні положення закріплено й в статтях 1 11 ЦПК України.

Неодноразова неявка в судове засідання відповідача і його представника та неотримання ними поштової кореспонденції, незалежно від поважності причин, свідчить про зловживання стороною своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які зявляються до суду, та призводить до порушення розумних строків розгляду справи.

На думку колегії суддів, неявка в судове засідання відповідача ОСОБА_3, належним чином повідомленого про час та місце судового розгляду справи, являється його волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідача в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до кредитно-заставного договору № DNY0AL07601767 від 27 червня 2008 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» надав, а ОСОБА_3 отримав кредитні кошти у розмірі 68 060,00 грн. на придбання автомобіля, а також у розмірі 5 737,22 - на сплату страхових внесків у випадку та порядку передбаченому кредитним договором, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14306.06 [Долар США) зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17.64 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26.06.2015 року (а.с. 11-19).

При цьому, з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитно-заставним договором, відповідач ОСОБА_3 надав у заставу автомобіль Dacia, модель: Logan 90L, рік випуску 2008, тип ТЗ, легковий седан, №кузова/шасі UU1LSDAGH39406659, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить йому праві власності (а.с. 19-23).

Через порушення відповідачем ОСОБА_3 умов кредитного договору щодо своєчасності повернення кредитних коштів та сплати відсотків за їх користування станом на 01 квітня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 8720,13 доларів США, у тому числі: 6954,69 доларів США - заборгованість за кредитом; 845,56 доларів США - заборгованість за процентама за користування кредитом; 482,97 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; штрафи: штраф (фіксована частина) - 22,75 доларів США та штраф (процентна складова) 414,16 доларів США.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави, суд першої інстанції виходив із того, що розділом 13 кредитно-заставного договору передбачений позасудовий порядок стягнення на заставлене майно, яким Банк не скористався.

Колегія суддів не може погодитись із таким рішення суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення не можна визнати таким, що відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ст.. 1050 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Тобто, належним виконанням зобовязання з боку відповідача є повернення кредиту в строки, у розмірі та в валюті, визначеними кредитним договором.

Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 572 ЦК України визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до положень ст.. 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Права заставодержателя (право застави) на річ, яка є предметом застави, поширюються на її приналежності, якщо інше не встановлено договором.

Звернення стягнення на рухоме майно, що є предметом застави, регулюється нормами Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» N 1255-IV від 18 листопада 2003 року, чинного з 01.01.2004р., який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобовязань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Прикінцевими і перехідними положеннями цього закону передбачено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим законом, застосовуються в частині, що не суперечить цьому закону.

Отже, Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» є спеціальним законом з питань правового регулювання обтяжень рухомого майна. Положення Закону України «Про заставу» застосовуються лише в частині, що не суперечить Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Відповідно до положень ст. 589 ЦК України, ч.1 ст. 20 Закону України «Про заставу», ст. 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Аналогічне право позивача прописане й в розділі 13 кредитно-заставного договору від 27 червня 2008 року, яким передбачено, що заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави у випадку, якщо в момент настання термінів будь-якого із зобовязань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані.

Відповідно до ч.1 ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Аналогічне правило закріплено і в ч.1 ст. 590 ЦК України.

Згідно ст.27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено цим Законом, обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов'язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Повідомлення повинно містити таку інформацію:

1) зміст порушення, вчиненого боржником;

2) загальний розмір не виконаної боржником забезпеченої обтяженням вимоги;

3) опис предмета забезпечувального обтяження;

4) посилання на право іншого обтяжувача, на користь якого встановлено зареєстроване обтяження, виконати порушене зобов'язання боржника до моменту реалізації предмета обтяження або до переходу права власності на нього обтяжувачу;

5) визначення позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, який має намір застосувати обтяжувач;

6) вимогу до боржника виконати порушене зобов'язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 06 березня 2014 року звернувся до відповідача з відповідною вимогою погашення заборгованості, попередивши його про звернення стягнення на предмет застави (а.с. 9).

Проте відповідач вимоги Банку не виконав, а тому останній набув право звернути стягнення на предмет застави.

Статтею 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду.

Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

Згідно статті 25 Закону України «Про заставу» обтяжувач, який звертається до суду з вимогою звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до моменту подання відповідного позову до суду письмово повідомити всіх обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження цього ж рухомого майна, про початок судового провадження у справі про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Статтею 28 Закону України «Про заставу» передбачено, що якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов'язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов'язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. До закінчення процедури звернення стягнення обтяжувач зобов'язаний вживати заходи щодо збереження відповідного рухомого майна згідно з вимогами, встановленими статтею 8 цього Закону.

Якщо боржник, у володінні якого знаходиться предмет забезпечувального обтяження, не виконує обов'язок щодо передачі предмета забезпечувального обтяження у володіння обтяжувача, звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду.

Як убачається з матеріалів справи, звернення стягнення на предмет застави 14 березня 2014 року у встановленому законом порядку зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (а.с. 22).

Оскільки, протягом 30 днів з моменту внесення таких даних до Державного реєстру обтяжень рухомого майна боржник не виконав порушене зобов'язання і не передав предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу, позивач - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» набув право на отримання предмета обтяження у своє володіння до закінчення процедури звернення стягнення.

У звязку з цим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову Банку та звернення стягнення на предмет застави.

Статтею 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, відповідно до якої обтяжував має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження:

1) передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання в порядку, встановленому цим Законом;

2) продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах;

3) відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги;

4) переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші або цінні папери.

5) реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Крім того, розділом 13 кредитно-заставного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет застави за вибором Заставодержателя (Банка) здійснюється з дотриманням встановленого чинним законодавством порядку будь-яким із способів, у тому числі шляхом продажу предмету застави з укладенням договору купівлі-продажу з третьою особою покупцем, в тому числі з правом укладення договору від імені Заставодавця (ОСОБА_3В.), здійснення будь-яких дій, необхідних для відчуження, зняття з обліку, реєстрації та перереєстрації предмета застави (а.с.11-18).

Відповідно до ст. 25 зазначеного Закону у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження; опис рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги обтяжувала; заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону; пріоритет та розмір інших обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, які підлягають задоволенню з вартості предмета забезпечувального обтяження; початкова ціна предмета забезпечувального обтяження для його подальшої реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження.

Відповідно до положень ст.. 582 ЦК України оцінка предмета застави здійснюється у випадках, встановлених договором або законом. Оцінка предмета застави здійснюється заставодавцем разом із заставодержателем відповідно до звичайних цін, що склалися на момент виникнення права застави, якщо інший порядок оцінки предмета застави не встановлений договором або законом.

Як убачається із матеріалів справи, початкова ціна предмета застави визначена сторонами у п. 17.10 кредитно-заставного договору і становить 71012 грн.90коп.

Будь-яких заперечень з приводу розміру початкової ціни предмета застави сторони суду не заявили.

Інші обтяжувачі предмета застави відсутні.

Приймаючи до уваги вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та на підставі ст.. 309 ч. 1 п. 3, 4 ЦПК України ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет заставимз наданням Банку права продажу предмета застави шляхом надання ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» права продажу предмета застави, з укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату, свідоцтва про реєстрацію технічного засобу, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАЇ України, за початковою ціною автомобіля, визначеною сторонами у п. 17.10 кредитно-заставного договору, яка становить 71012 грн.90коп.

Відповідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У звязку з цим з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача необхідно стягнути судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 958,34 грн., сплаченого позивачем при зверненні до суду із позовом (а.с. 30), а також в сумі 479,17грн. за розгляд апеляційної скарги (а.с. 60), а всього 1437,51грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.3, п.4 ч.1 ст. 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави задовольнити.

В рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором № DNY0AL07601767 від 27 червня 2008 року станом на 01 квітня 2014 року у розмірі 8720,13 доларів США, у тому числі: 6954,69 доларів США - заборгованість за кредитом; 845,56 доларів США - заборгованість за процентама за користування кредитом; 482,97 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; штрафи: штраф (фіксована частина) - 22,75 доларів США та штраф (процентна складова) 414,16 доларів США, звернути стягнення на майно, заставлене за кредитно - заставним договором № DNY0AL07601767 від 27 червня 2008 року, а саме - автомобіль Dacia, модель: Logan 90L, рік випуску 2008, тип ТЗ, легковий седан, №кузова/шасі UU1LSDAGH39406659, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить праві власності ОСОБА_3, шляхом надання ОСОБА_2 акціонерному товариству Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» права продажу предмета застави, з укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату, свідоцтва про реєстрацію технічного засобу, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАЇ України, за початковою ціною автомобіля в розмірі 71012 (сімдесят одна тисяча дванадцять) гривень 90 копійок.

Вилучити у ОСОБА_3 та передати в заклад ОСОБА_2 акціонерному товариству Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»:

- предмет застави: автомобіль Dacia, модель: Logan 90L, рік випуску 2008, тип ТЗ, легковий седан, №кузова/шасі UU1LSDAGH39406659, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить праві власності ОСОБА_3;

- комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) автомобіля Dacia, модель: Logan 90L, рік випуску 2008, тип ТЗ, легковий седан, №кузова/шасі UU1LSDAGH39406659, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить праві власності ОСОБА_3 (53200, м.Нікополь, вул. Добролюбова, будинок № 10, ІПН НОМЕР_2).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» судові витрати в сумі 1437 (одна тисяча чотириста тридцять сім) гривень 51 копійка.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий : І. Є.Ляховська

Судді: А.П.Барильська

ОСОБА_7