УХВАЛА

іменем україни

9 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., ЧерненкоВ.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на нерухоме майно, поділ майна подружжя та стягнення грошових коштів; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, встановлення порядку користування рухомим майном та розірвання шлюбу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Київської області від 11 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 4 березня 2006 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. До реєстрації шлюбу вони з серпня 1996 року проживали однією сім'єю за адресою: АДРЕСА_1. 7 вересня 2009 року ними було придбано земельну ділянку та будинок, розташовані за адресою: м. Бориспіль Київської області, вул. Збанацького, 12, а протягом 2009-2012 років було здійснено капітальний ремонт вказаного будинку, у тому числі перепланування приміщень. Також за час спільного проживання ними було придбано наступне рухоме майно: пральну машину SamsungWF 0592 SRK/у2р вартістю 3 600 грн; холодильник Samsung PL55VTEBG1/BWE вартістю 9 тис. грн; витяжку Piramidaвартістю 1 600 грн; вбудовану електричну духовку Gorenie вартістю 5 400 грн; вбудовану газову плиту Gorenie вартістю 2 900 грн; посудомийну машину Gorenie вартістю 4 тис. грн; телевізор Sony вартістю 11 тис. грн; диван вартістю 18 300 грн; спальню та матрац розміром 1600х2000 виробництва Польща вартістю 26 тис. грн; дерев'яну спальню та матрац розміром 1600х2000 вартістю 11 тис. грн; кухню «Аліса» вартістю 50 700 грн; столєшню вартістю 1 300 грн; мийку Franke вартістю 3 500 грн; чотири світильники Elgoвартістю 3 350 грн; матрац розміром 1200х1900 та каркас під нього вартістю 2 350 грн; письмовий стіл вартістю 5 300 грн; розсувні двері вартістю 23 400 грн; котел газовий «ВАХІ SLІМ 1030 IN» вартістю 10 900 грн; бойлер Immerga UB вартістю 8 950 грн; котел твердопаливний ViadusU 22 D вартістю 11 350 грн; генератор Mitsubishi MGE 6 700 вартістю 20 тис. грн.

Крім того, у серпні-вересні 2011 року ними були надані ОСОБА_5 в позику спільні кошти у розмірі 205 048 грн 84 коп. на придбання квартири.

Ураховуючи наведене, позивачка просила встановити факт її проживання однією сім'єю з ОСОБА_6 у період з серпня 1996 року по 4 березня 2006 року; визнати право власності на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за зазначеною адресою з виділенням цієї частини в натурі; розділити рухоме майно за визначеним нею варіантом та варіантом проведеної експертизи; стягнути з ОСОБА_6 на її користь 1/2 частини грошових коштів, які були надані в позику, що складає 102 524 грн.

У грудні ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що з листопада 2012 року вони з ОСОБА_3 разом не проживають, спільного господарства не ведуть. Під час спільного проживання ними також було придбано автомобіль Ford Kuga Titanium, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. Крім того, котел твердопаливний Viadus U 22 D, який ОСОБА_3 оцінила у 11 350 грн, знаходиться в несправному стані, а вартість його відновлювального ремонту складає ціну нового котла, тому це рухоме майно не підлягає поділу. Крім того, 21 серпня 2013 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Авіаційна компанія «Роза вітрів» було підписано додаток до трудового договору, яким передбачено порядок відшкодування коштів за перенавчання при достроковому звільненні з роботи. Оскільки він 23 липня 2014 року звільнився з роботи за власним бажанням у зв'язку з погіршенням умов праці, тому він має відшкодувати товариству 4 930 Євро 24 євроценти та 24 498 доларів 43 центи США, що еквівалентно 226 565 грн.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_4 просив розірвати шлюб; поділити спільне сумісне майно подружжя наступним чином: визнати за ним та ОСОБА_3 право власності по 1/2 частині вказаного будинку та земельної ділянки; визнати за ОСОБА_3 1/2 частину боргу від суми 226 565 грн та врахувати цей борг при поділі майна подружжя; визнати за кожним з них право на 1/2 частину автомобіля Ford Kuga Titanium, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та встановити порядок користування ним та утримання його в належному стані, що включає в себе оплату сервісного технічного обслуговування та поточного ремонту пропорційного пробігу автомобіля при його використанні, оплату ремонту пов'язаного з порушенням правил експлуатації або дорожньо-транспортної пригоди за рахунок співвласника, який користувався автомобілем під час пошкодження, оплату КАСКО та обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів по 1/2 частині кожним співвласником, оплату 1/2 частини сезонної заміни шин кожним співвласником.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в період з 1 січня 2004 року по 4 березня 2006 року.

У порядку поділу спільного майна подружжя визнано право власності за ОСОБА_3 на: 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2; 1/2 частину автомобіля Ford Kuga Titanium, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1; матрац розміром 1200х1900 та каркас під нього вартістю 2 350 грн; письмовий стіл вартістю 5 300 грн; спальню та матрац розміром 1600х2000 виробництва Польща вартістю 26 тис. грн; холодильник SamsungPL55VTEBG1/BWE вартістю 9 тис. грн; витяжку Piramida вартістю 1 600 грн; вбудовану електричну духовку Gorenie вартістю 5 400 грн; вбудовану газову плиту Gorenieвартістю 2 900 грн; посудомийну машину Gorenie вартістю 4 тис. грн; кухню «Аліса» вартістю 50 700 грн; столєшню вартістю 1 300 грн; мийку Franke вартістю 3 500 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_3 в іншій частині залишено без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

У порядку поділу спільного майна подружжя визнано право власності за ОСОБА_4 на: 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2; 1/2 частину автомобіля Ford Kuga Titanium, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1; диван вартістю 18 300 грн; телевізор Sonyвартістю 11 тис. грн; чотири світильники Elgo вартістю 3 350 грн; дерев'яну спальню та матрац розміром 1600х2000 вартістю 11 тис. грн; пральну машину Samsung WF0592 SRK/у2р вартістю 3 600 грн; котел газовий «ВАХІ SLІМ 1030 IN» вартістю 10 900 грн; бойлер Immerga UB вартістю 8 950 грн; розсувні двері вартістю 23 400 грн; генератор Mitsubishi MGE 6 700 вартістю 20 тис. грн.

Встановлено графік користування автомобілем Ford Kuga Titanium, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, для ОСОБА_3 в наступні місяці: січень, березень, травень, липень, вересень, листопад.

Встановлено графік користування автомобілем Ford Kuga Titanium, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 для ОСОБА_4 в наступні місяці: лютий, квітень, червень, серпень, жовтень, грудень.

Розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 1 550 грн.

У задоволенні решти зустрічних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 11 серпня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину будинку та виділення 1/2 частини земельної ділянки, а також в частині вирішення зустрічних позовних вимог про встановлення порядку користування автомобілем скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_3 в частині визнання права власності на 1/2 частину будинку та виділення 1/2 частини земельної ділянки задовольнити частково.

У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину будинку з надвірними будівлями і спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, та виділено їй в натурі визначені приміщення та будівлі вартістю 1 093 643 грн, що має відображення в додатку № 4 до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 2-08/08 від 8 серпня 2014 року.

У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину будинку з надвірними будівлями і спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, та виділено йому в натурі визначені приміщення та будівлі вартістю 827 412 грн, що має відображення в додатку № 4 до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 2-08/08 від 8 серпня 2014 року.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію за відхилення від рівності часток будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за вказаною адресою у розмірі 133 115 грн 50 коп.

Зобов'язано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 для забезпечення ізоляції кожної з квартир розробити проектно-технічну документацію у встановленому порядку, та провести роботи, пов'язані з переплануванням та переобладнанням житлового будинку на дві ізольовані квартири.

У порядку поділу спільного майна подружжя виділено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 1/2 ідеальній часині земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_2 згідно варіанту № 2 висновку експерта від 8 серпня 2014 року.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про встановлення порядку користування автомобілем відмовлено. У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Отже, рішення апеляційного суду оскаржується в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину будинку та виділення 1/2 частини земельної ділянки, тому у решті у касаційному порядку не переглядається (ч. 2 ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання права власності за сторонами по 1/2 частині будинку та земельної ділянки, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки у спірному будинку були здійснені самочинні перепланування і експерт в своєму висновку зазначив про це і варіанти поділу будинку і земельної ділянки він встановлював без урахування перепланувань, доказів узаконення самочинно здійснених перепланувань та прибудов сторонами не надано, тому поділити спірний будинок неможливо.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину будинку та виділення 1/2 частини земельної ділянки за варіантом № 2 висновку експертизи, апеляційний суд виходив із того, що експертом запропоновано три варіанти поділу будинку та земельної ділянки без врахування самочинних прибудов, згідно даних технічного паспорта на будинок і указаний варіант є найбільш прийнятним, має найменшу різницю відступлення від рівності часток.

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 4 березня 2006 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб.

У період шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу від 7 вересня 2009 року ОСОБА_6 набуто право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, а також 7 вересня 2009 року ОСОБА_4 набув у власність земельну ділянку, розташовану за цією адресою, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 31 серпня 2012 року ОСОБА_3 належить автомобіль Ford Kuga Titanium, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружин та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частково задовольняючи позов та визнаючи право власності на будинок та земельну ділянку, апеляційний суд виходив із того, що експертом було запропоновано три варіанти поділу житлового будинку та земельної ділянки, без врахування самочинних прибудов, згідно даних технічного паспорту на будинок.

При цьому апеляційний суд не врахував, що технічний паспорт на спірний будинок був складений 2 вересня 2009 року, ОСОБА_4 придбав спірне нерухоме майно 7 вересня 2009 року, після чого ним здійснено перепланування та реконструкцію приміщень будинку без відповідного дозволу та належного оформлення, та не дав оцінку тому, чи у результаті перепланувань площа будинку не була збільшена, чи не є здійснене переобладнання самочинним будівництвом.

Крім того, апеляційний суд не врахував таке.

У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» судам роз'яснено, що при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з'ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об'єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

З матеріалів справи вбачається, що 19 червня 2014 року Українським центром судових експертиз, до якого була надіслано дану справу для проведення судової будівельно-технічної експертизи, на адресу суду було надіслано клопотання, у якому експерт просив надати додаткові документи, зокрема технічний паспорт БТІ на спірний будинок станом на 19 червня 2014 року у зв'язку тим, що в ході обстеження було встановлено наявність перепланувань у будинку, які зазначені у технічному паспорті БТІ.

Апеляційний суд наведене не врахував, не звернув увагу на те, що вимоги вказаного клопотання задоволені не були, додаткові матеріали, зокрема технічний паспорт на спірний будинок станом на час призначення експертизи сторонами та судом надано не було, не перевірив обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи. Крім того, апеляційний суд, обравши для поділу спірного житлового будинку і земельної ділянки варіант № 2 висновку експертизи, без урахування наявних перепланувань житлового будинку, на що звертав увагу експерт, не дав належну оцінку іншим її варіантам поділу цього майна, не навів підстав для їх відхилення, не дав оцінку цьому висновку експертизи з урахуванням доводів про відсутність документів про узаконення таких перепланувань житлового будинку і не перевірив, чи не буде це поділом самочинного будівництва, а також відповідність виділених сторонам приміщень у житловому будинку будівельному паспорту й проекту забудови житлового будинку.

Крім того, апеляційний суд поділивши спірне майно без урахування перепланувань та реконструкцій, не врахував що за змістом ст. ст. 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на всій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об'єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу).

За змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об'єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України.

Слід зазначити, що в розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об'єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1. Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року № 146 (далі - Методичні рекомендації № 146).

Поняття реконструкції об'єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295 (далі - ДБН), відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Таким чином, норма ч. 1 ст. 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об'єкта нерухомості, у результаті якої об'єкт набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо; розділ 3.4 Методичних рекомендацій № 146).

При цьому за змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 4 грудня 2013 року № 6-130 цс 13, яка відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» судам роз'яснено, що в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності.

У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої Ради (ст. 152 ЖК УРСР). Якщо сторона оспорює рішення виконкому щодо дозволу на переобладнання та перепланування і воно є необгрунтованим, суд може не погодитись з ним, мотивуючи це в рішенні.

Отже, дозвіл на переобладнання будинку має бути наданий відповідним органом до проведення поділу житлового будинку, а не після такого проведення.

У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» судам роз'яснено, що порушуючи справу даної категорії, суд з метою забезпечення її своєчасного і правильного розгляду, провести всі необхідні для цього підготовчі дії, зокрема, відповідно до заявлених вимог запропонувати сторонам подати або за їх клопотанням витребувати: висновки технічної експертизи щодо можливих варіантів поділу будинку в натурі або встановлення порядку користування ним відповідно до належних співвласникам часток, а у необхідних випадках - органів державного архітектурно-будівельного контролю, пожежної і санітарної інспекції про допустимість пов'язаних з цим переобладнань; про дозвіл виконкому місцевої Ради на переобладнання і перепланування жилого будинку.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України зазначене не взяв до уваги, не врахував, що у випадках, коли для поділу необхідне переобладнання або перепланування будинку він провадиться за наявності на це дозволу виконавчого комітету місцевої ради (ст. 152 ЖК УРСР) та у порушення положення цієї норми не звернув уваги на те, що згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи при поділі житлового будинку в натурі визначено здійснення ряду переобладнань та перепланувань будинку.

У цьому випадку, з урахуванням вимог ст. 10 ЦПК України, з метою всебічного і повного з'ясування обставин справи та забезпечення здійснення прав сторін, суд мав відповідно до заявлених вимог запропонувати сторонам подати або за їх клопотанням витребувати, висновки органів державного архітектурно-будівельного контролю, пожежної і санітарної інспекцій тощо, про допустимість пов'язаних із цим поділом переобладнань і перепланувань; дозвіл виконавчого комітету місцевої ради на їх проведення, які необхідно здійснити для відокремлення виділеної частки житлового будинку або поділу житлового будинку і такий дозвіл має бути наданий до вирішення питання про переобладнання житлового будинку, а не після зобов'язання здійснити такі переобладнання.

Вирішуючи спір, здійснюючи поділ будинку в натурі, судом апеляційної інстанції зазначених вимог закону не враховано, не звернуто увагу, що такий дозвіл виконавчого комітету місцевої ради у справі відсутній, не роз'яснено сторонам необхідності витребування від компетентного органу - виконавчого комітету місцевої ради відповідного дозволу для правильного вирішення судом спору.

Ураховуючи, що апеляційним судом не встановлені фактичні обставини від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення апеляційного суду відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок та виділення 1/2 частини земельної ділянки та житлового будинку в натурі з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 11 серпня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок та виділення 1/2 частини земельної ділянки та житлового будинку в натурі скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко