Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2015 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.,

при секретарі Гноілек М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись з позовом до суду, просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за борговими розписками у сумі 237 873,62 грн., з яких: за розпискою 1 - 36471,55 грн., в тому числі 30 000,00 грн. - сума боргу; 5700,00 грн. - сума інфляційних витрат; 771,55 грн. - сума 3% річних від простроченої суми: та за розпискою 2 - 200398,48 грн., в тому числі: 153356,14 грн. - сума боргу; 28064,17 грн. - сума інфляційних втрат; 3642,56 грн. - сума 3% річних від простроченої суми; 15335,61 грн. - штрафні санкції за розпискою, що є предметом позовних вимог.

16 березня 2015 року позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні подав заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до поданої заяви позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за борговими розписками у сумі 363 567,17грн., з яких: за розпискою 1 - 41658,10 грн., в тому числі 30 000,00 грн. - сума боргу; 10587,96 грн. - сума інфляційних витрат; 1070,14 грн. - сума 3% річних від простроченої суми: та за розпискою 2 - 321 918,07 грн., в тому числі: 216 160,59 грн. - сума боргу; 76874,88 грн. - сума інфляційних втрат; 7266,55 грн. - сума 3% річних від простроченої суми; 21616,05 грн. - штрафні санкції за розпискою. (а.с.41)

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, пояснив, що 26 грудня 2013 року відповідач позичив у позивача грошові кошти на суму 30 000,00 грн., які зобов'язувався повернути у строк до 06 січня 2014 року, та 10000,00 доларів США, які зобов'язувався повернути до 31 січня 2014 року, на підтвердження факту отримання грошових коштів відповідач надав дві боргові розписки, які написані відповідачем власноруч. Відповідач свої зобов'язання не виконав, в строк визначений борговими розписками, грошові кошти позивачу не повернув, всі зусилля позивача вирішити питання в досудовому порядку виявились марними, тому позивач вимушений звернутись до суду з вимогою стягнути з відповідача заборгованість за першою борговою розпискою від 26 грудня 2013 руку на загальну суму 41658,10 грн., яка включає: 30000,00 грн. - сума боргу; 10587,96 грн. - сума інфляційних витрат; 1070,14 грн. - сума 3% річних від простроченої суми: та другою борговою розпискою на загальну суму 321 918,07 грн., яка включає; 216 160,59 грн. - сума боргу; 76874,88 грн. - сума інфляційних втрат; 7266,55 грн. - сума 3% річних від простроченої суми; 21616,05 грн. - штрафні санкції за розпискою, що є предметом позову.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засадні просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, та пояснень, наданих позивачем у судовому засіданні.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні просив в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до справи (а.с.46-48), пояснив, що відповідач зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа, займаючись підприємницькою діяльністю, укладав договори на поставку товару з ТОВ "Кежуал колекшн", засновником якого є ОСОБА_4 На виконання договірних зобов'язань в частині проведення розрахунків за поставку товару, 26 грудня 2013 року ОСОБА_4, діючи через уповноважену особу ОСОБА_1, юриста підприємства, передав відповідачу грошові кошти в сумі 30000,00 грн. та 10000,00 доларів США, запропонувавши відповідачу формально написати на її ім'я ОСОБА_1 розписку щодо нібито одержаних відповідачем у позивача коштів для власних потреб, які відповідач зобов'язувався повернути у строк визначений у боргових розписках. Відповідач не заперечує факт написання боргових розписок та отримання коштів безпосередньо через позивача, однак він наполягає на тому, що позивач виступив лише посередником при передачі коштів, які фактично передані гр. ОСОБА_4,в рахунок проведення оплати за поставлений відповідачем товар, які в подальшому повернуто відповідачем безпосередньо ОСОБА_4, що підтверджується відповідними банківськими документами між суб'єктами господарювання, однак будучи юридично не обізнаним та довіряючи ОСОБА_4, зважаючи на тривалі з ним ділові стосунки, відповідач не вимагав повернення оригіналів боргових розписок, які на даний час використанні позивачем для звернення з цим позовом до суду, мотивуючи неналежним виконанням відповідачем особистих зобов'язань, незважаючи на той факт, що метою укладення розписок було вирішення проблем виробничого характеру.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 26 грудня 2013 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 10000,00 доларів США, які зобов'язувався повернути у строк до 31 січня 2014 року, факт отримання грошових коштів підтверджується письмовою розпискою, яка датована 26 грудня 2013 року, та в оригіналі зберігається у позивача. (а.с.5-6)

В той же день, 26 грудня 2013 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 30000,00 грн., які зобов'язувався повернути у строк до 06 січня 2014 року, факт отримання грошових коштів підтверджується письмовою розпискою, яка датована 26 грудня 2013 року, та в оригіналі зберігається у позивача. (а.с.7)

Згідно ч.2 ст.1046 Цивільного кодексу України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. (ч.1 ст.1047 Цивільного кодексу України)

Виходячи з положень ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України, допускається пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

Згідно положень частини першої статі 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В порядку ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. (ч.1 ст.1051 Цивільного кодексу України)

При цьому, за змістом ч.2 ст.1051 Цивільного кодексу України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не можу ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними та допустимими доказами. (ч.2 ст.58, ст.59 Цивільного процесуального кодексу України)

Під час розгляду судової справи, позивач не заперечував факт підписання ним особисто договорів позики, які оформлено у формі боргових розписок, які датовані 26 грудня 2013 року, та отримання коштів за борговими розписками, в день їх укладання, однак заперечує виникнення між сторонами спору вимог зобов'язального характеру, оскільки позивач особисто не позичав відповідачу кошти, які буди фактично передані іншою особою для проведення взаєморозрахунків між суб'єктами господарювання.

Аналізуючи укладений між сторонами договори позики, який оформлено у вигляді двох боргових розписок, які датовані 26 грудня 2013 року, обсяг та зміст прав і обов'язків сторін, які передбачені зазначеним договором, вбачається, що при оформлені боргових розписок відповідач погодився з його умовами, факт передачі грошових коштів здійснено під час оформлення розписки, крім того, відповідач, підписуючи договір підтвердив, що діє без будь-якого тиску та примусу, грошові кошти отриманні для особистих потреб, про що безпосередньо зазначено в боргові розписці, у присутності свідків.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що правова природа договору та визначені в договорі істотні умови договору не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду відповідача, в той же час неможливість виконання грошового зобов'язання не звільняє від відповідальності боржника, а враховуючи, що предметом укладеного між сторонами договору є саме отримання грошових коштів з метою задоволення власних потреб відповідача, при цьому позивач належним чином виконав договірні зобов'язання в частині передачі грошових коштів, тобто кожна із сторін була вільною в укладенні договору та досягла бажаного при його укладені.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Як з'ясовано судом, підтверджується пояснення позивача, при оформленні боргових розписок, якими підтверджується факт отримання відповідачем грошових коштів, сторонами визначено строки дії договору та виконання зобов'язання в частині повернення грошових коштів, на час звернення позивача до суду відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання за договором позики, грошові кошти позивачу не повернув, в порядку ст.1051 Цивільного кодексу України, відповідач не заявляв вимог з приводу оспорювання договору позики.

Відповідно до частини першої статті 1050 Цивільного кодексу України визначено наслідки порушення договору позичальником, серед іншого передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Так, статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Три проценти річних від суми простроченої позики нараховується від дня, коли сума позики мала бути повернута, до дня її фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, передбачених договором позики.

Зважаючи на те, що статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Таким чином, неналежне виконання відповідачем умов договору позики в частині несвоєчасного його виконання тягне за собою цивільно-правову відповідальність, що передбачена ст.ст.625, 1050 Цивільного кодексу України.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню загальна сума боргу за договором позики, яка оформлена борговою розпискою від 26 грудня 2013 року, в розмірі 30 000,00 грн., з урахуванням індексу інфляції в розмірі 10669,13 грн. та трьох відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 1070,14 грн., які розраховані позивачем за період з 07 січня 2014 року по 16 березня 2015 року, що загалом складає суму 41739 грн. 27 коп.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору позики, яка оформлена борговою розпискою від 26 грудня 2013 року, індексації не підлягає, тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в рішенні від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736вов10, тому в силу положень ч.1 ст.360-7 Цивільного процесуального кодексу України є обов'язковим для застосування для всіх судів України.

Враховуючи, що між сторонами у справі укладено окремий договір позики в іноземній валюті, виконання зобов'язання щодо повернення грошових коштів передбачено сторонами в іноземній валюті, тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положення закону, який регулює порядок сплати боргу, визначеного договором у гривні.

Згідно з ч.2 ст. 533 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлено договором або законом чи іншим нормативно правовим актом.

Зважаючи на викладене, суд задовольняє вимоги позивача про стягнення з відповідача основної суми боргу за договором позики, яка оформлена борговою розпискою від 26 грудня 2013 року, в розмірі 10000,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті на момент здійснення розрахунку ціни позову за курсом НБУ 2161,6059 грн. за 100,00 доларів США складає 216 160,59 грн., та три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 7266,55 грн., а всього на загальну суму 223427 грн.14 коп., та відмовляє в задоволенні вимог на суму 76874,88 грн., нараховану позивачем як сукупний індекс інфляції суми боргу за період невиконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання . (ч. 2 ст. 549 ЦК України).

Наслідки порушення договору позичальником визначено ст. 1050 Цивільного кодексу України, відповідно до ч. 1 цієї статті передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Таким чином, виходячи з характеру спірних правовідносин, які виникли між сторонами спору на підставі договору позики, суд не вбачає підстав для застосування до відповідача санкції у виді штрафу в розмірі 1000,00 доларів США, що передбачено умовами боргової розписки датованої 26 грудня 2013 року, оскільки в розумінні положень ст. 1050 Цивільного кодексу України у боржника виникає обов'язок сплатити кредитору неустойку (штраф, пеню) лише у разі неналежного виконання зобов'язань за договором позики щодо повернення речі, визначеної родовими ознаками, в той же час предметом договору, який укладено між сторонами спору, є грошові кошти, що зумовлює застосування до боржника заходів цивільно - правової відповідальності, передбачених ст.625 Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики підлягає задоволенню частково, суд присуджує стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 основну суму борг за договором позики, який оформлено борговою розпискою від 26 грудня 2013 року, в розмірі 216 160,59 грн., три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 7266,55 грн., а всього на загальну суму 223427 грн.14 коп., та основну суму борг за договором позики, який оформлено борговою розпискою від 26 грудня 2013 року, в розмірі 30 000,00 грн., з урахуванням індексу інфляції в розмірі 10669,13 грн. та трьох відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 1070,14 грн., а всього на загальну суму 41739 (сорок одна тисяча сімсот тридцять дев'ять) грн. 27 коп., в іншій позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд, виходячи із суми вимог майнового характеру, які підлягають задоволенню, присуджує стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3635 грн.68 коп., які сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду, та підтверджується залученим до справи оригіналом платіжного документа. (а.с.4, 45)

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 526, 530, 625, 1046, 1047, 1048, 1050 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 4, 10, 11, 58, 60, 88, 208, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 основну суму борг за договором позики, який оформлено борговою розпискою від 26 грудня 2013 року, в розмірі 216 160,59 грн., три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 7266,55 грн., а всього на загальну суму 223427 (двісті двадцять три тисячі чотириста двадцять сім) грн.14 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 основну суму борг за договором позики, який оформлено борговою розпискою від 26 грудня 2013 року, в розмірі 30 000,00 грн., з урахуванням індексу інфляції в розмірі 10669,13 грн. та трьох відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 1070,14 грн., а всього на загальну суму 41739 (сорок одна тисяча сімсот тридцять дев'ять) грн. 27 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3635 грн.68 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга, яка подається до Апеляційного суду міста Києва через Дніпровський районний суд міста Києва, протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я