УХВАЛА

іменем україни

9 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., ЧерненкоВ.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Великоомелянської сільської ради Рівненського району Рівненської області про визнання рішення сільської ради, державних актів на право власності на землю та договору дарування недійснимиза касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 10 червня 2015 року; за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 3 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 10 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що йому та його сестрі, відповідачці у справі на праві спільної часткової власності належить житловий будинок АДРЕСА_1, відповідно 1/3 та 1/3 його частин, які вони прийняли у порядку спадкування за законом після смерті їхнього батька ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, а 1/3 його частину прийняла їхня мати ОСОБА_6 подарувавши згодом свою частину відповідачці.

У жовтні 2011 року йому стало відомо, що всю земельну ділянку площею 0,60 га, на якій знаходиться указане домоволодіння, було приватизовано їхньою матір'ю - ОСОБА_7 й подаровано 29 січня 1998 року відповідачці, чим порушено його права землекористувача, передбачені ст. ст. 30 ЗК УРСР в редакції 1990 року та ст. 120 ЗК України в редакції 2002 року, до якого перейшло право власності на частину житлового будинку, який знаходиться на спірній земельній ділянці.

Ураховуючи наведене, позивач просив визнати недійсним рішення Великоомелянської сільської ради народних депутатів Рівненського району Рівненської області від 21 березня 1997 року № 243 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність та постійне користування» в частині передачі

ОСОБА_7 земельної ділянки, площею 0,60 га, для ведення особистого підсобного господарства; визнати недійсними: державний акт на право приватної власності на землю, виданий 2 жовтня 1997 року на ім'я ОСОБА_7; договір дарування земельної ділянки, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, посвідчений Рівненською районною державною нотаріальною конторою 29 січня 1998 року і зареєстрований в реєстрі за № 2-122 та державний акт на право приватної власності на землю, виданий 26 лютого 1998 року на ім'я ОСОБА_4

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 3 квітня

2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним рішення Великоомелянської сільської ради народних депутатів Рівненського району Рівненської області від 21 березня 1997 року № 243 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність та постійне користування» в частині передачі

ОСОБА_7 земельної ділянки, площею 0,60 га, для ведення особистого підсобного господарства згідно додатку № 1 до вказаного рішення «Список громадян, яким передано у приватну власність земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд с. Омеляна».

Визнано недійсними: державний акт на право приватної власності на землю, виданий 2 жовтня 1997 року на ім'я ОСОБА_7; договір дарування земельної ділянки, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, посвідчений Рівненською районною державною нотаріальною конторою 29 січня 1998 року і зареєстрований в реєстрі за № 2-122 та державний акт на право приватної власності на землю, виданий 26 лютого 1998 року на ім'я ОСОБА_4 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 10 червня 2015 року рішення районного суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсними договору дарування земельної ділянки, що знаходиться за адресою: Рівненська область, Рівненський район, с. Омеляна, Великоомелянської сільської ради, загальною площею 0,60 га, укладеного 29 січня 1998 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 та державного акту на право власності на вищевказану земельну ділянку від 26 лютого 1998 року скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційних скаргах, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права: ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду й залишити в силі рішення районного суду без змін; ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірна земельна ділянка була незаконно передана у власність матері сторін - ОСОБА_7 (яка була жива на час прийняття такого рішення), оскільки до позивача у порядку спадкування перейшло право власності не тільки на 1/3 частину указаного житлового будинку а й на земельну ділянку, на якій він находиться. При цьому послався на те, що ОСОБА_7 не мала права відчужувати її протягом шести років після її виділення, тому зазначене рішення сільської ради й виданий на його підставі державний акт на спірну земельну ділянку на ім'я ОСОБА_7 та спірні правочини щодо відчуження цього майна є недійсними.

Скасовуючи рішення районного суду в частині визнання недійсним договору дарування спірної земельної ділянки та залишаючи в іншій частині рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд виходив із того, що реституція, як спосіб захисту цивільних прав застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемний або який визнано недійсним, і у зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину й не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Зазначав, що у цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову у порядку ст. 388 ЦК України.

Проте повністю погодитись із такимивисновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить житловий будинок АДРЕСА_1, відповідно 1/3 та 1/3 його частин, які вони прийняли у порядку спадкування за законом після смерті їхнього батька - ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, а 1/3 його частину прийняла їхня мати - ОСОБА_7

Рішення Великоомелянської сільської ради народних депутатів Рівненського району Рівненської області від 21 березня 1997 року № 243 спірну земельну ділянку передано у приватну власність та постійне користування ОСОБА_7, на підставі якого 2 жовтня 1997 року на ім'я ОСОБА_7 був виданий державний акт на право приватної власності на землю.

29 січня 1998 року ОСОБА_7 подарувала спірну земельну ділянку ОСОБА_4, яка 26 лютого 1998 року отримала державний акт на цю земельну ділянку на своє ім'я.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 78 ЗК України (2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об'єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Нормами ч. 2 ст. 6, ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 23 ЗК України (1990 року) передбачалося набуття громадянами права власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину та виникнення права власності після встановлення меж земельної ділянки в натурі і одержання державного акта про право власності на землю.

Аналогічними за змістом нормами ст. 81 ЗК України також передбачено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини.

Таким чином, оскільки згідно з нормами цивільного законодавства спадкоємством є перехід прав та обов'язків (спадщини) від однієї фізичної особи (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців), то у зв'язку із прийняттям спадщини, у сторін із передбачених законом виникає право власності на спірну земельну ділянку.

На відміну від норми ст. 30 ЗК УРСР (1990 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, ч. 1 ст. 120 ЗК України.

Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (ч. 2 ст. 120 ЗК України).

Разом з тим, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати наступне.

Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-2 цс 15 від 19 березня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Чинними на той час нормами, які регулювали питання позовної давності - ст. ст. 71, 76, 80 ЦК України (1963 року) передбачалося встановлення загального строку для судового захисту прав особи у три роки, обов'язкове застосування судом позовної давності, перебіг якої починається з дня виникнення права на позов і сплив якої є підставою для відмови в позові.

Позовна давність за ст. 256 ЦК України - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003 року) правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом, тобто до 1 січня 2004 року. У протилежному випадку до правовідносин повинні застосовуватися норми ЦК України (1963 року).

Крім того, як ст. 76 ЦК України (1963 року), так і ст. 261 ЦК України (2003 року) визначають, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була могла) довідатися про порушення свого права.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Отже, за змістом ст. 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому норма ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-152 цс 14 від 29 жовтня 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги відповідачка посилалась на те, що з березня 1998 року, з часу відкриття спадщини, позивач, який проживав у будинку батька, знав про відсутність своїх прав на земельну ділянку площею 0,60 га, яка не була включена до спадкової маси, оскільки відповідно довідок сільської ради була закріплена за останньою і якщо вважав позивач своє право порушеним, то не з вини відповідачів. Тому вважав доводи позивача про те, що про порушене право на земельну ділянку він дізнався у 2011 році, необґрунтованими, та вважав, що останній пропустив трьохрічний строк позовної давності без поважних причин.

Заперечуючи проти апеляційної скарги відповідачки та обґрунтовуючи доводи своєї апеляційної скарги, позивач вважав, що районний суд обґрунтовано прийняв визнання сільською радою позову щодо вимог про визнання недійсним рішення сільської ради щодо передання у власність спірної земельної ділянки. При цьому посилався на те, що суд врахував чинне рішення сільської ради від 15 березня 1994 року № 179, яким спірна земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, та яке не було враховане сільською радою при прийнятті рішення сільської ради від 21 березня 1997 року № 243, яким спірну земельну ділянку передано у приватну власність та постійне користування ОСОБА_7 Зазначав, що ОСОБА_7 провела її відчуження шляхом укладення договору дарування через три місяці у порушення ст. 17 ЗК України 1990 року, тобто менше ніж через шість років, та приховала від нотаріуса права інших осіб на цю земельну ділянку.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув, не перевірив доводів сторін як на підтвердження так і на заперечення позову, зокрема доводів відповідача про те, що про відсутність прав на земельну ділку позивач знав з часу відкриття спадщини з 1998 року, а не з 2011 року, доводів позивача про те, що ОСОБА_7 фактично була передана у власність земельна ділянка, яка раніше уже була передана у власність спадкодавця ОСОБА_5, й ОСОБА_7 провела відчуження спірної земельної ділянки шляхом укладення договору дарування через три місяці у порушення ст. 17 ЗК України 1990 року, тобто менше ніж через шість років, та приховала від нотаріуса право інших осіб на цю земельну ділянку, у рішенні не навів мотивів їх відхилення. Отже, висновок суду апеляційної інстанції ґрунтується на припущеннях, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено, його рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 10 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко