Справа № 243/4860/15-ц
Провадження № 2/243/2664/2015
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючої судді Ільяшевич О.В.,
при cекретарі Мороз К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Словянського міськрайонного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, -
25 травня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивачка посилалася на те, що їй на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1, згідно договору купівлі продажу.
В зазначеній квартирі зареєстровані вона та її співмешканець ОСОБА_2, з яким вона з 2010 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах. В даній квартирі вона зареєструвала ОСОБА_2 19 березня 2014 року.
Відповідач ОСОБА_2 не проживає в зазначеній квартирі з 12 травня 2014 року, житлово комунальні послуги не оплачує та не несе інших витрат по утриманню зазначеної квартири. Зазначені витрати несе позивачка. У звязку з чим просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
До судового засідання ОСОБА_1 не зявилася. В своїй позовній заяві просила засідання проводити без її участі.
Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутністю до суду не надав.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст. 224-228 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з огляду на наступні обставини.
Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить квартира двокімнатна квартира АДРЕСА_2, що підтверджується копією договору купівлі продажу квартири та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, довідкою КП БТІ /а.с. 5-6, 17/.
Крім позивачки у квартирі за вказаною адресою також зареєстрований відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується Довідкою ТОВ «Ліра ЛТД» № 1012 від 13 травня 2015 року /а.с.4/.
Як вбачається з Акту від 18 травня 2013 року, комісією ТОВ «Ліра ЛТД», відповідач не проживає за місцем реєстрації з 12 травня 2014 року /а.с.7/.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За положеннями ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК.
Згідно зі ст.ст.379, 382 ЦК України об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно ст.150 Житлового Кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частку будинку), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У відповідності до ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і
батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.
У відповідності до ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місцем проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; Особою визнається - фізична особа; реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
У відповідності до п.33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.
Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном(речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
У відповідності до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства(наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням.
За змістом п. 39. Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.
Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.
У судовому засіданні достовірно встановлено і вказані обставини не спростовані відповідачем, що ОСОБА_2 є колишнім членом родини позивачки ОСОБА_1, оскільки останній перебував із позивачкою у фактичних шлюбних відносинах, проживав разом із нею, вів спільне господарство. Відповідач залишив місце проживання у ІНФОРМАЦІЯ_2 у травні 2014 року добровільно, і без будь-яких поважних причин не проживає за вказаною адресою по даний час, тобто понад рік. Наведені обставини підтверджуються актом обстеження місця проживання від 18 травня 2015 року. Та обставина, що відповідач не є власником кв. № 6, розташованої в будинку № 62 по вул.. Жовтневої Революції, у м. Словянську Донецької області, підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого вбачається, що відсутні відомості про право власності на вказаний будинок(а.с.17-18), копією договору купівлі-продажу(а.с.5-6) та даними КП БТІ, з яких вбачається, що право власності на вказану кв. №6, розташовану у будинку № 62 по вул.. Жовтневої революції, у м. Словянськ Донецької області, - належить позивачу на праві власності. Судом також не встановлено, що між позивачем та відповідачем існує домовленість про те, що відповідач може бути відсутній понад рік за місцем проживання кв. №6, розташовану у будинку № 62 по вул.. Жовтневої революції, у м. Словянськ Донецької області.
Аналізуючи надані по справі докази у їх сукупності та відповідні ним норми чинного законодавства, розяснення Пленуму ВССУ, суд дійшов до висновку, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням кв. №6, , розташований у будинку № 62 по вул.. Жовтневої революції, у м. Словянськ Донецької області, а тому позов про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням є обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст.10,11,57,60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3, інші дані суду невідомі, таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_3.
До суду відповідачем може бути подана заява про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.
На рішення суду позивачем може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області (Розпорядження голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 33/0/38/-15 від 21 травня 2015 року «Про відновлення роботи Апеляційного суду Донецької області) через Словянський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення, а відповідачем, в такий же строк з дня залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення складено у нарадчій кімнаті у єдиному екземплярі.

Головуючасуддя: ОСОБА_3