АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Восьмого воєнізованого гірничорятувального загону про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з уточненим позовом до Восьмого воєнізованого гірничорятувального загону (далі - 8 ВГРЗ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи тим, що з 05 червня 2006 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді набирача проб в шахті.

Зазначав, що 10 грудня 2014 року на підставі наказу командира 8 ВГРЗ №140-к був звільнений з займаної посади за погодженням сторін, згідно п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Посилаючись на те, що в день звільнення відповідач не виплатив всіх належних до виплати сум у загальному розмірі 2.718 грн.42 коп., які були перераховані йому на карту лише 12 березня 2015 року, тому просив суд стягнути з 8 ВГРЗ на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 10.300 грн.06 коп., компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 264 грн.44 коп. та 4.000 грн. у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року скасувати та постановити нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Відповідно до вимог ч.ч.1,6 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що з 05 червня 2006 року ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з відповідачем 8 ВГРЗ, працюючи на посаді набирача проб в шахті.

Згідно наказу командира 8 ВГРЗ №140-к від 10 грудня 2014 року позивача було звільнено з займаної посади за погодженням сторін, на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом (ч.3 ст.43 Конституції України).

Статтею 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно довідки 8 ВГРЗ №938 від 20 липня 2015 року заборгованість по заробітній платі та розрахункові позивачу ОСОБА_2 були виплачені 12 березня 2015 року в розмірі 2.718 грн.42 коп. (а.с.24).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є бюджетною неприбутковою організацією, фінансування здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а отже вина за затримку виплати усіх належних при звільненні позивачу сум відсутня.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Положеннями ст.47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені ст.116 КЗпП України.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення (ч.1 ст.116 КЗпП України).

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В ст.58 ЦПК України зазначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В матеріалах справи міститься довідка 8 ВГРЗ, з якої вбачається, що заборгованість по заробітній платі та розрахункові фактично ОСОБА_2 були виплачені 12 березня 2015 року в сумі 2.718 грн.42 коп. (а.с.24).

Дану довідку колегія суддів вражає належним доказом, а тому позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз даних норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

При цьому відсутність фінансування та грошових коштів у підприємства, установи, організації не позбавляє його обов'язку з виплати належних працівникові грошових коштів та не звільняє від відповідальності за невиконання цього обов'язку.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року (справа №6-144цс13) і в силу ст.ст.214,360-7 ЦПК Україну він має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

З урахуванням встановленого, колегія суддів вважає, що оскільки ОСОБА_2, який звільнений 10 грудня 2014 року, не були виплачені всі належні йому суми у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, а повний розрахунок з ним було проведено лише 12 березня 2015 року, то наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, саме по 11 березня 2015 року.

Правила обчислення середнього заробітку передбачені ч.2 ст.235 КЗпП України, ст.27 Закону України «Про оплату праці» та Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Відповідно до абз.3 п.2 зазначеного Порядку, середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно п.5 Порядку нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до довідки за жовтень-листопад 2014 року середньоденна заробітна плата складає 166 грн.13 коп., оскільки останні два календарні місяці що передують події це жовтень, листопад.

Середньоденна заробітна плата позивача складає 166 грн. 13 коп. (2.835 грн.66 коп. + 3.477 грн.18 коп. : 38 робочих днів)

З дня звільнення позивача 10 грудня 2014 року по фактичний день розрахунку 12 березня 2015 - 62 робочих дня.

Всього затримка складає 62 робочих дні.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку складає 10.300 грн.06 коп. (62 робочих дні х 166 грн.13 коп. середньоденна заробітна плата).

Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст.117, 2371 цього Кодексу, аналіз чинного законодавства дає підстави для висновку, що інститут моральної шкоди має міжгалузевий характер, а тому особливості його застосування можуть встановлюватися галузевим законодавством.

Частиною 1 ст.2371 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Факт заподіяння такої шкоди у зв'язку з неможливість отримати під підприємства усіх належних їй виплат та неможливість вільно розпоряджатись своїм заробітком, встановлений в судовому засіданні.

Порушення відповідачем трудового законодавства щодо своєчасної виплати заробітку ОСОБА_2 безумовно порушили звичний для позивача спосіб життя, можливість розпоряджатися заробленими грошима, задовольняти елементарні потреби людини в їжі, одязі, тощо, що спричинило їй душевні переживання, зниження авторитету в сім'ї, викликали необхідність вживати заходів для відновлення свого порушеного права.

Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, і з врахуванням глибини душевних страждань позивача та характеру і тривалості винних дій відповідача, відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31 березня 1995 року, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 200 грн.

Крім того, вирішуючи позовні вимоги в частині компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати колегія суддів виходить з наступного.

Компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати провадиться підприємством згідно зі ст.34 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року №108/95-ВР, Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року №2050-III та постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати" у разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Відповідно до ст.34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно п.2 Положення про компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати (затверджене постановою Кабміну України від 20 грудня 1997 року № 1427 з послідуючими змінами і доповненнями) - компенсація працівникам проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більше як на один відсоток.

Нарахування компенсації за затримку виплати заробітної плати за період з 01 січня 2001 року здійснюється згідно Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати.

Згідно ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом та є загальновідомими.

Таким чином, при розрахунку суми компенсації застосовується "чиста" заробітна плата, тобто нарахована заробітна плата за мінусом суми податку з доходів фізичних осіб, а також внесків до соціальних фондів.

Грошова компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків виплати є гарантією прав робітника на компенсацію втрати її частини, санкцією за несвоєчасну виплату заробітної плати, обов'язок з нарахування та сплати якої, згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», покладено на підприємство, яке зобов'язано виплатити громадянам суми компенсації у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4 цього Закону).

Рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №1-18/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, визнано, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Оскільки, в березні 2015 році нарахована та виплачена позивачеві заробітна плата за відпрацьований час у грудні, компенсація за відпустку у грудні та заробітна плата за другу половину листопада, колегія суддів вважає, що наявні підстави для нарахування компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати та приходить до висновку, що така компенсації повинна розраховуватися з грудня 2014 року по березень 2015.

Індекси споживчих цін (індекси інфляції) є загальновідомими і щомісячно публікуються Держкомстатом України в засобах масової інформації

Розраховуючи суму компенсації ОСОБА_2 втрати частини доходів у зв'язку з порушенням встановлених строків виплати заробітної плати, колегія суддів виходить з наступного. Сума компенсації визначається шляхом перемноження індексів споживчих цін у процентному відношенні та діленням на 100 за період з грудня 2014 року по березень 2015 та помноженням на процент суми невиплаченої заробітної плати.

Всього компенсація втрати частини заробітної плати (доходу) в зв'язку із порушенням строку виплати позивачу за оспорюваний період складає 264 грн.44 коп., що сторонами не оспорюється, і саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2.436 грн.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до Восьмого воєнізованого гірничорятувального загону про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Восьмого воєнізованого гірничорятувального загону на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 грудня 2014 року по 11 березня 2015 року у розмірі 10.300 грн.06 коп., компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати за період з грудня 2014 року по березень 2015 року в розмірі 264 грн.44 коп., в рахунок відшкодування моральної шкоди 200 грн., а всього стягнути 10.764 грн.50 коп. без утримання податку й інших обов'язкових платежів. В іншій частині позову ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з Восьмого воєнізованого гірничорятувального загону на користь держави судовий збір в розмірі 2.436 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

Куценко Т.Р.