У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Садівська сільська рада Сумського району Сумської області, про визнання державного акту про право власності на земельну ділянку недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сумського районного суду Сумської області від 9 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 10 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що рішенням Садівської сільської ради Сумського району Сумської області від 24 червня 1991 року йому було виділено земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва житлового будинку та господарських будівель у АДРЕСА_1, а рішенням цієї ж ради від 22 серпня 1997 року йому було передано для користування земельну ділянку площею 0,25 га для ведення особистого підсобного господарства за цією ж адресою. У подальшому він отримав державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,2499 га для ведення особистого підсобного господарства, а 3 серпня 2012 року продав цю земельну ділянку ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу. У зв'язку зі зміною цільового призначення землі - на будівництво та обслуговування житлового будинку та господарських споруд у АДРЕСА_1 своїм рішенням від 28 грудня 2012 року Садівська сільська рада затвердила ОСОБА_4 проект землеустрою для будівництва. У подальшому відповідачка оформила право власності на цю земельну ділянку.

Позивач зазначав, що рішенням Садівської сільської ради від 20 січня 2012 року йому надано дозвіл на розробку технічної документації землеустрою для будівництва та обслуговування житлового будинку у АДРЕСА_1 на земельну ділянку площею 0,15 га. При оформленні державного акту про право власності на цю земельну ділянку з'ясувалось, що відбулося накладання частини земельної ділянки ОСОБА_4 на належну йому земельну ділянку і частина недобудованого ним будинку знаходиться на земельної ділянці відповідачки. Такі порушення виникли через неправильну розробку технічної документації на земельну ділянку площею 0,2499 га, про що він при продажі землі не міг знати, у зв'язку із чим він не може оформити право власності на свою земельну ділянку.

Ураховуючи викладене, позивач просив визнати недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,2499 га розташовану у АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_4

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 9 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 10 лютого 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вищевказані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що неправомірних дій ОСОБА_4 при отриманні нею державного акту про право власності немає, за вказану земельну ділянку, яку оформляв на себе позивач, вона сплатила йому грошові кошти за договором купівлі-продажу. Крім того, вказав також на те, що знаходження незначної частини недобудованого будинку позивача на належній відповідачці земельній ділянці саме по собі не може бути підставою для визнання державного акту недійсним.

Проте погодитись із таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Садівської сільської ради Сумського району Сумської області від 24 червня 1991 року ОСОБА_3 була надана у користування земельна ділянка площею 0,15 га для будівництва житлового будинку та господарських будівель у АДРЕСА_1

22 серпня 1997 року рішенням Садівської сільської ради Сумського району Сумської області ОСОБА_3 було надано у користування земельну ділянку площею 0,25 га для ведення особистого підсобного господарства у АДРЕСА_1 Сумського району.

21 липня 2009 року ОСОБА_3 отримав державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,2499 га для ведення особистого селянського господарства у АДРЕСА_1 на підставі рішення Садівської сільської ради Сумського району Сумської області від 2 лютого 2009 року.

За договором купівлі-продажу від 3 серпня 2012 року ОСОБА_3 продав земельну ділянку площею 0,2499 га для ведення особистого селянського господарства у АДРЕСА_1 ОСОБА_4

18 квітня 2013 року ОСОБА_4 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,2499 га.

Згідно рішення Садівської сільської ради Сумського району Сумської області від 30 жовтня 2009 року раніше наданій у користування ОСОБА_3 земельній ділянці площею 0,15 га для будівництва житлового будинку і господарських споруд було присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_1

Рішенням Садівської сільської ради Сумського району Сумської області від 20 січня 2012 року ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,15 га у АДРЕСА_1 на земельну ділянку площею 0,15 га.

Встановивши такі фактичні обставини, а також те, що частина недобудованого позивачем житлового будинку знаходиться на належній відповідачці земельній ділянці, суди дійшли висновку, що в цьому немає порушень закону і зазначене саме по собі не є підставою для визнання державного акту про право власності на земельну ділянку недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_725/ed_2011_12_09/pravo1/T012768.html?pravo=1> до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною 1 ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

При застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти.

Отже, діє принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року № 6-2цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Статтею 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

У ч. 1 цієї статті ЗК України, передбачено, що рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Ураховуючи накладання земельної ділянки відповідачки на земельну ділянку позивача, на якому знаходиться недобудований ним житловий будинок, закінчити приватизацію земельної ділянки ОСОБА_3 не може, а таке накладання є порушенням закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Отже, дійшовши висновку, що права позивача порушенні накладанням земельної ділянки, суди відмовили у позові не з правових підстав, при цьому суди порушили вимоги ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України.

Посилання судів при відмові в позові на те, що спірна земельна ділянка - це та, на яку ОСОБА_3 здійснив дії щодо отримання державного акту є безпідставними, оскільки розробка технічної документації на земельну ділянку, винесення меж в натурі здійснювалися не позивачем, а відповідною землевпорядною організацією. Крім того, суд не дав оцінки тому, чи відповідають такі дії Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (у тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року № 43, яка була чинна на час видачі спірного державного акту про право власності на земельну ділянку.

За таких обставин, коли фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлені, ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 9 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 10 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик