Справа № 755/9634/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2015 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м . Києва у складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.

при секретарях Гноілек М.В., Локотковій І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2, до ОСОБА_3, треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва», Орган опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_4 про примусове вселення та визнання права користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2, пред'явила до суду позов до ОСОБА_5 про примусове вселення та визнання права користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1, що є предметом позову.

На підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 08 липня 2015 року здійснена заміна неналежного відповідача ОСОБА_5 на належного відповідача ОСОБА_3. (а.с.25-26)

На підставі протокольної ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 20 липня 2015 року судом залучено до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог Орган опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації. (а.с.34)

На підставі протокольної ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 29 липня 2015 року судом залучено до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_4. (а.с.50)

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, пояснила, що позивач є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, іншими співвласниками цієї квартири в рівних частках є відповідач та третя особа ОСОБА_4. Позивач разом з малолітньою донькою, будучи зареєстрованими в квартирі, не мають змоги вселитись до квартири та проживати в цій квартирі, оскільки відповідач чинить позивачу перешкоди в користуванні квартирою, не дає можливості вселитись до квартири, такі неправомірні дії відповідача змусили позивача звернутись до правоохоронних органів, однак у порушенні кримінальної справи було відмовлено на тій підставі, що між сторонами виникли цивільно-правові відносини, тому позивач вимушена звернутись з цим позовом до суду та просить примусово вселити її разом з малолітньою дитиною до квартири та визнати за позивачем право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні просила в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до справи (а.с.58), пояснила, що дійсно позивач є співвласником квартири АДРЕСА_1, однак позивач жодного разу не звертався до відповідача з вимогою надати ключі, не намагалась вселитись до квартири, при цьому не виконує свої обов'язки щодо утримання житла, не оплачує за житлово-комунальні послуги. Відповідачка визнає, що лише вона проживає в цій квартирі, яка є єдиним для неї житлом, квартира однокімнатна, тому вселення до квартири інших осіб є неможливим, оскільки визначити порядок користування цією квартирою технічно не можливо, також позивач висловлювала в адресу відповідача погрози вбивством, тому відповідач побоюється за своє життя та вважає спільне сумісне проживання з позивачем не можливим.

Третя особа - Комунальне підприємство «Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва», в судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, представник третьої особи Мацієвська О.П. подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Треті особи - Орган опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації та ОСОБА_4 в судове засідання не з'явились, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача, оцінивши зібрані у справі докази, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно з частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Виходячи з положень ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 319 цього ж Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. (ст. 328 Цивільного кодексу України)

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, іншими співвласниками цієї квартири в рівних частках, по 1/3 кожна, є ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 22 серпня 1994 року, яке видане на підставі розпорядження Комітету по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району м. Києва від 22 серпня 1994 року за НОМЕР_1. (а.с.48)

Згідно даних, які викладено у довідці Житлової ремонтно-експлуатаційної організації №410 від 08 липня 2015 року вих. №3063 (форма №3), в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_5 ( з 25.12.2001 року); ОСОБА_4 ( з 19.10.1982 року); ОСОБА_1 ( з 19.06.1990 року), ОСОБА_2 ( з 30.06.2009 року). (а.с.33)

Відповідно до частини першої ст.358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю.

За нормою частини першої ст.360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Дана правова норма кореспондується з положеннями ст. 150 Житлового кодексу України, відповідно до якої визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: проживати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право. (ст. 16 Цивільного кодексу України)

Згідно положень частин другої ст.386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За нормою статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як роз'яснено у п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Як з'ясовано судом, підтверджується поясненнями сторін по справі, на даний час між співвласниками квартири неврегульоване питання щодо порядку користування даною квартирою, однак ця обставина не може слугувати перешкодою для реалізації прав співвласника квартири, яким є позивач, користуватись та розпоряджатись належним їй на праві власності майном, при цьому факт порушення прав позивача шляхом створення перешкод в користуванні квартирою та вселення позивача до квартири визнано відповідачем у справі, яка вважає, що спільне сумісне проживання всіх власників квартири є технічно неможливим, оскільки квартира є однокімнатною та не підлягає поділу з технічної точки зору, та виходячи із загальної площі квартири вселення до квартири позивача разом з малолітньої дитиною порушить житлові права відповідача, з урахуванням визначеного житловим законодавством розміру житлової площі, яка має припадати на кожного з проживаючих у квартирі.

Конституцією України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

Згідно положень частини першої та четвертої ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно ч.2 ст.11, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно - гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку.

Декларацією прав дитини (ст. 4) визначено, що дитині належить право на відповідне житло, а ст.3 Конвенції про права дитини зобов'язує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини.

Виходячи з предмету спору та суб'єктивного складу сторін спору, суд вважає, що вимоги позивача ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2, про вселення до квартири АДРЕСА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивач на законних підставах набула права власності на спірну квартиру, тому в силу презумпції права власності має рівні з іншими співвласниками квартири права на користування спірною квартирою, в свою чергу сам факт чинення позивачу перешкод у користуванні квартирою визнано відповідачем, а в силу положень ч.1 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини визнанні сторонами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

В той же час, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача щодо визнання за позивачем права користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1, оскільки право користування власністю є однією із складових права власності, тому відсутні підстави для підтвердження в судовому порядку того обсягу прав, якими наділено власника в силу норм чинного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2, до ОСОБА_3, треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва», Орган опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_4 про примусове вселення та визнання права користування житловим приміщенням, підлягає задоволенню частково в частині вимог щодо вселення ОСОБА_1 та малолітньої дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, в квартиру АДРЕСА_1, в іншій частині позовних вимог позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, при вирішення питання розподілу судових витрат, суд присуджує стягнути ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп., які сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 319, 321, 358, 360, 386, 391, 396 Цивільного кодексу України, ст.ст.9, 63, 150 Житлового кодексу України, ст. ст. 11, 18 Закону України «Про охорону дитинства», Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст.ст. 1, 4, 10, 11, 58, 60, 88, 174, 208, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2, до ОСОБА_3, треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва», Орган опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_4 про примусове вселення та визнання права користування житловим приміщенням задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 та малолітню дитину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, в квартиру АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Дніпровський районний суд міста Києва, яка подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я