У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області у складі:

Головуючого судді: Демянчук С.В.

суддів: Оніпко О.В., Шеремет А.М.,

секретаря судового засідання: Коробчук А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Рівненська кондитерська фабрика» про визнання цивільно-правових договорів трудовими договорами, відшкодування моральної шкоди, заподіяної порушенням трудових прав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 жовтня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Рівненська Кондитерська Фабрика» про визнання цивільно-правових договорів трудовими договорами, відшкодування моральної шкоди, заподіяної порушенням трудових прав відмовлено за безпідставністю.

У поданій на вказане рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на його незаконність та необгрунтованість через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що судом першої інстанції не були належним чином досліджені доводи та обставини, на які він посилався у позовній заяві, стосовно порушення відповідачем трудових прав.

Зазначає, що відповідачем необгрунтовано прийнято наказ про зменшення розміру виплати заробітної плати, звільнено його за ч. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення чисельності штату працівників) не надавши переважне право залишитися на роботі, яке закріплене в ст. 42 КЗпП України.

Також вказує, що на підставі вищевказаних та інших порушень трудових прав йому було нанесено моральну шкоду. Однак жоден із його доводів не був

____________________________________________________________________________________________

Провадження № 22ц-787/2302/2015 Головуючий у суді 1 інстанції: ОСОБА_2

Доповідач : Демянчук С.В.

врахований.

Крім того, на його думку, суд першої інстанції дійшов до хибного висновку відмовляючи йому у позовній вимозі щодо визнання цивільно-правових угод трудовим договором, оскільки він працював на фабриці за цивільно-правовим договором досить тривалий час (3 роки підряд) і при цьому він не надавав разові послуги чи виконував одноразову роботу, а щоденно виконував функції

слюсара ремонтника та виконував завдання покладені на нього керівництвом підприємства.

Просив рішення суду першої інстанції від 21 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

ОСОБА_1 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Представник ПАТ «Рівненська Кондитерська Фабрика» просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, а також вимог, заявлених в суді першої інстанції, правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З матеріалів справи вбачається і це встановлено місцевим судом, що ОСОБА_1 18 квітня 1983 року був прийнятий на роботу до Рівненської кондитерської фабрики «Красная Звезда» (правонаступником якої є ПАТ «Рівненська кондитерська фабрика») в механічну майстерню слюсарем 4-го розряду. З лютого 2011 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи на цьому підприємстві за ч. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення чисельності та штату працівників).

20 червня 2011 року між позивачем та ПАТ «Рівненська кондитерська фабрика» було укладено цивільно-правовий договір по ремонту та обслуговування обладнання, що пролонгувався до 31 грудня 2011 року. 03 січня 2012 року було укладено цивільно-правовий договір, що пролонгувався до 31 грудня 2012 року. 02 січня 2013 року було укладено цивільно-правовий договір, що пролонгувався до 31 грудня 2013 року.

Відповідно до п. 1.1.1 Цівільно-правового договору, замовник (ПАТ «Рівненська кондитерська фабрика») доручає, а Виконавець (ОСОБА_1Г.) бере на себе зобов'язання здійснювати наступну роботу (надалі послуги), а замовник зобов'язується своєчасно прийняти і оплатити виконану виконавцем роботу (надалі - послуги), а саме послуги з ремонту.

Пунктом 2.1. Цивільно-правового договору визначено, що розмір і порядок оплати праці здійснюється згідно акту виконаних робіт.

ОСОБА_1 надавав ПАТ «Рівненська кондитерська фабрика» послуги з ремонту обладнання, внаслідок чого за цивільно-правовою угодою йому оплачувався результат праці, а не його процес, що оформлялося щоразу актами виконаних робіт, по яких й здійснювалася оплата наданих підприємству послуг.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 905 ЦК України встановлено, що строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що між позивачем та відповідачем за даними договорами не виникало трудових відносин, на які поширюється трудове законодавство. Позивач не виконував трудові функцій, а надавав послуги відповідно до договору.

Доводи ОСОБА_1 в суді першої інстанції, які були предметом перевірки і в суді апеляційної інстанції про те, що виконання ним роботи по ремонту обладнання носять ознаки трудового договору не занйшли свого підтвердження.

В апеляційному суді позивач вказав що відповідач допустив дискримінацію його трудових прав. При цьому покливався на його незаконне звільнення в 2011 році. Однак позовних вимог з цього приводу не заявлялось. Свого звільнення позивач не оспорив з 2011 року.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У справах про дискримінацію позивач зобов'язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. У справах щодо звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності чи застосування до працівника з боку керівника або роботодавця заходів впливу (переведення, атестація, зміна умов праці тощо) у зв'язку з повідомленням таким працівником про порушення вимог Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» іншою особою обов'язок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На обґрунтування своїх доводів позивач покликався на обставини, що при виконанні ним роботи за цивільно-правовими договорами він підпорядковувався правилам внутрішнього розпорядку, оскільки на прохідній він при приході вранці, та при уході в кінці дня підписувався в журналі.

Дані доводи не є достатніми та належними в підтвердження підпорядкування позивачам правилам внутрішнього трудового розпорядку. Окрім того, на зясування таких доводів, апеляційним судом при перевірці доводів позивача, відповідач зазначив, що такі записи веде охорона на підприємстві в цілях безпеки і вони не є відомостями , які свідчать про пряхід працівника саме для виконання трудових функцій. Такі відомості вносяться до табелів обліку робочого часу. На підприємстві в таких табелях обліку робочого часу відомості про роботу позивача відсутні.

Самі по собі додані до справи позивачем копії заяв про прийняття його на роботу в 2013 році , які належним чином не зареєстровані, не можуть свідчити про наявність трудових правовідносин.

Таким чином, доводи позивача про виконання ним роботи саме за трудовим договором, не ґрунтуються на наявних доказах та не відповідають нормам матеріального права.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Цивільно-правовий договір - це угода між організацією (підприємством, установою тощо) і громадянином на виконання останнім певної роботи (а саме: договір підряду, договір доручення тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

За договором підряду, укладеним між власником і громадянином, останній зобов'язується за винагороду виконувати для підприємства індивідуально визначену роботу.

Трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Підрядник, на відміну від працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантуються заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

При цьому за підрядним договором оплачується не процес праці, а її результати, котрі визначають після закінчення роботи і оформляють актами здавання-приймання виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких провадиться їх оплата. Договором також може бути передбачено попередню або поетапну оплату. У трудовій книжці не робиться запис про виконання роботи за цивільно-правовими договорами. Водночас відповідно до п. "а" ч. 3 ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків зараховується до стажу роботи, що дає право на трудову пенсію.

Отже, основною ознакою, яка відрізняє трудові відносини від підрядних, є те, що трудове законодавство регулює процес трудової діяльності, її організації, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Підрядник, на відміну від працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує і виконує свою роботу.

За трудовим договором працівник має виконувати вимоги внутрішнього трудового розпорядку, встановлені адміністрацією підприємства, де він працює, дотримуватися трудової дисципліни (ст. ст. 139-152 КЗпП України), на роботодавця покладається низка обов'язків щодо працівника, які підлягають виконанню незалежно від змісту трудового договору, а за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу (ст. 837 ЦК України). При цьому у цивільно-правових відносинах діє принцип свободи договору, тобто сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 327 ЦК України).

Відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами, тобто нормами КЗпП України та інших актів трудового законодавства, що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг (підрядника) у цивільно-правових відносинах визначається сторонами у договорі або чинним законодавством України, зокрема нормами ЦК України.

Отже, оскільки встановлено, що відносини між сторонами мають ознаки звичайного цивільного договору підряду на виконання робіт, тому висновок суду першої інстанції про відмову в позові є правильним.

Оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання цивільно-правових договорів трудовими договорами, тому безпідставними є вимоги про відшкодування моральної шкоди, заподіяної порушенням трудових прав.

З урахуванням вірно встановлених фактичних даних, судова колегія вважає оскаржуване рішення суду правильним по суті та ухваленим з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Поскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, та, враховуючи, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно встановив дійсні обставини справи, з'ясував характер взаємовідносин сторін, постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права, та зважаючи, що не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань, судова колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя: С.В. Демянчук

Судді : О.В. Оніпко

ОСОБА_3