У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», поданою його представником ШулікоюАліною Володимирівною, на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 2 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що 26 січня 2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір про комплексне банківське обслуговування, відповідно до умов якого останньому відкрито рахунок і видано платіжну карту; кредитний ліміт встановлений не був. З червня 2009 року по листопад 2009 року відповідач, перебуваючи на території Республіки Грузія, здійснив низку валютно-обмінних операцій в банкоматах комерційних банків за зниженим внаслідок технічного збою курсом. Після виявлення технічної помилки банком скасовані всі проведені операції із заниженим курсом, уточнено транзакції з використанням вірного курсу і станом на 31 жовтня 2013 року визначена заборгованість за картковим рахунком відповідача у сумі 1 617 933,04 грн, яку банк просив стягнути.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду від 2 лютого 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 2 лютого 2015 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що банк не надав доказів існування правовідносин з відповідачем та їх правової природи і нарахування заборгованості належними та допустимими доказами не підтверджено, зокрема, різницею курсів валют.

Такі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи і вимогам закону.

Судами встановлено, що розрахунок заборгованості позивачем зроблено на підставі умов договору № SAMDN0665 від 26 січня 2009 року. Проте копію анкети-заяви відповідача про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, відповідно до якої заява разом з пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між сторонами договір про надання банківських послуг, сторонами не підписана.

Ухвалою суду від 30 квітня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов'язано надати оригінал анкети-заяви, однак банком необхідних документів для огляду так і не було надано.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суди попередніх інстанцій, встановивши, що позивач не надав належних і допустимих доказів щодо розрахунку заборгованості та правової природи відповідних нарахувань, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову з підстав недоведеності позовних вимог.

Крім того, відмовляючи у позові, суди попередніх інстанцій також посилались на сплив позовної давності.

Доводи касаційної скарги про неправильність застосування судами попередніх інстанцій наслідків спливу позовної давності знайшли своє підтвердження під час касаційного розгляду справи.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

За обставин, коли позов не доведено, посилання судів на сплив позовної давності і застосування відповідних наслідків є формальним порушенням норм матеріального права, оскільки до неправильного вирішення справи не призвело, тому не тягне скасування оскаржуваних судових рішень, але таке посилання підлягає виключенню з мотивувальної частини судових рішень.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК Українисуд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні судів першої та апеляційної інстанції чи відкинуті ними, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу та про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, оскільки висновків судів не спростовують і зводяться до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте, в силу ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», подану його представником ШулікоюАліною Володимирівною, задовольнити частково.

Виключити з мотивувальної частини рішення суду першої та апеляційної інстанцій посилання на сплив позовної давності як правову підставу вирішення спрви.

У іншій частині рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 2 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: Т.Л.Ізмайлова С.О.Карпенко Г.І.Мостова М.І.Наумчук