Справа №242/4867/15-ц
Провадження №2-з/242/50/15
УХВАЛА

08 грудня 2015 року суддя Селидівського міського суду Донецької області Владимирська І.М., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

07.12.2015 року до Селидівського міського суду Донецької області надійшла заява позивача про забезпечення позову, в якій просить накласти арешт на відчуження будинку, накласти арешт на грошові вклади, які зберігаються в ПриватБанке м. Селидове та арешт на товар в магазині «Телевізори», що належать відповідачу ОСОБА_2 Також просить витребувати довідку із БТІ про наявності нерухомого майна на імя відповідача та довідку із відділення ПриватБанк м. Селидове про наявність вкладів та суму вкладу.

Згідно з вимогами ч.1 ст.151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які приймають участь у справі, може прийняти міри по забезпеченню позову. Забезпечення позову можливе у разі існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Положеннями п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді про забезпечення позову» встановлено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з"ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з даними вимогами. З цією метою обов"язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов"язується застосування певного заходу забезпечення позову.

В порушення вищевказаних норм законодавства позивачем в заяві про забезпечення доказів не наведено доводів щодо необхідності вжиття певних заходів забезпечення позову, вимоги про накладання арешту на відчуження не відповідають вимогам законодавства, оскільки з заяви не зрозуміло який саме захід забезпечення позову просить застосувати позивач.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів із врахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв"язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної заяви, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв"язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

З наданої заяви вбачається, що позивач в порушення вимог ч.3 ст.152 ЦПК України, яка передбачає, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами, не долучає відповідних доказів щодо оцінки вартості вищевказаного майна, оскільки під час розгляду заяви про забезпечення позову суд позбавлений можливості витребувати відповідні докази, а тому вказані положення закону покладаються саме на позивача.

Зважаючи на відсутність в заяві про накладення арешту на майно, відомостей про те, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, відсутність відомостей про належність та наявність такого майна у відповідача, суд приходить до висновку, що в задоволені заяви про забезпечення позову слід відмовити.

Вирішуючи вимоги заявника про витребування доказів шляхом витребування документів, суд виходить з наступного.

Порядок витребування доказів регламентується ч.1 ст. 137 ЦПК України, де зазначено, що у випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов'язаний витребувати такі докази. Клопотання про витребування доказів має бути подано до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводилось, - до початку розгляду справи по суті із долученням відомостей про неможливість отримання таких доказів особисто стороною або іншою особою, яка бере участь у справі.

Однак, позивач ОСОБА_1 звертаючись до суду з клопотанням про витребування доказів, не надала відомостей, щоб свідчили про звернення до відповідних установ та неможливість отримання заявлених доказів особисто, що є підставою для відмови у задоволенні клопотання.

Розяснити заявникові, що відповідно до ч.3 ст.151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, але підстави для забезпечення позову мають знайти своє підтвердження під час судового розгляду справи.

Також, необхідно розяснити заявнику, що відмова в задоволенні заяви про забезпечення доказів не позбавляє права на повторне звернення до суду з такою заявою або на безпосереднє предявлення відповідного позову із дотриманням вимог процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 137, 151 - 153, 208 - 210 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в пятиденний строк з дня проголошення ухвали апеляційного скарги.

Суддя