У Х В А Л А

судового засідання

23.06.2015 року м.Львів

Франківський районний суд міста Львова в складі :

головуючої судді Мартинишин М.О.

при секретарі Кметь Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові справу за скаргою

ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) державного виконавця Франківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_2, з участю заінтересованих осіб: ОСОБА_3, державного виконавця Франківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_2,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з скаргою, в якій просить визнати неправомірними дії державного виконавця Франківського ВДВС Львівського МУЮ, а саме :

- щодо надання права працівникам ЛКП «Південне» та Приватного підприємства «Львівський міст» брати участь у проведенні виконавчих дій 10.03.2015 року о 11 год. 00 хв., за адресою: м. Львів, вул. Наукова, 64/12.

- щодо проведення виконавчих дій державним виконавцем Франківського ВДВС Львівського МУЮ ОСОБА_2 з примусового виконання виконавчого листа № 2/465/491/13, виданого 11.02.2014 року Франківським районним судом м. Львова щодо вселення стягувача в квартиру, яка на сьогоднішній день на відповідній правовій підставі перебуває у володінні та користуванні іншої особи, ніж стягувач.

Зобовязати державного виконавця Франківського ВДВС Львівського МУЮ ОСОБА_2 усунути порушення, допущені під час виконавчого провадження № 42484269 щодо виконання виконавчого листа № 2/465/491/13, виданого 11.02.2014 року Франківським районним судом м. Львова, зокрема, не здійснювати вселення ОСОБА_3 за адресою: м. Львів, вул. Наукова, 64/12 до закінчення строку дії договору позички між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 від 14 січня 2014 року, а також не допускати до участі у виконавчих діях субєктів, які не були залучені постановою державного виконавця.

В обґрунтування скарги покликаються на те, що у Франківському ВДВС ЛМУЮ знаходиться виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/465/491/13, виданого 11.02.2014 року Франківським районним судом м. Львова у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення. 04.03.2015 року на адресу ОСОБА_1 надійшло попередження про проведення виконавчих дій 10.03.2015 року. Між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 14 січня 2014 року був укладений договір позички квартири, за умовами якого ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_4 прийняв у строкове безоплатне користування квартиру АДРЕСА_1. Договір укладений строком на 2 роки. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду 17.11.2014 року скасовано постанову Львівського окружного адміністративного суду від 14.08.2014 року, позов задоволено, визнано протиправними дії державного виконавця Франківського ВДВС Львівського МУЮ ОСОБА_2 щодо складання актів державного виконавця від 29.05.2014 року та внесення в них відомостей щодо вчинення ОСОБА_4 перешкод у проведенні виконавчих дій щодо примусового виконання виконавчого листа № 2/465/491/13. Оскільки виконавче провадження не відновлюється і повторне примусове вселення стягувача не здійснюється, якщо особа, яка перешкоджає його проживанню (перебуванню), не є боржником, а тому питання про вселення стягувача в такому разі вважає вирішується в судовому порядку. Вважає, що ОСОБА_4 не є боржником за даним виконавчим провадженням, питання щодо вселення ОСОБА_3 повинно вирішуватися в судовому порядку. Крім цього, неправомірними є дії державного виконавця Франківського ДВС Львівського МУЮ щодо залучення до проведення виконавчих дій осіб, які у них не мають права брати участь, саме у абз. 5-6 листа-попередження № В-4/3433 зазначено: «Директора ЛКП «Південне» та Директора ПП «Львівський міст». Вважає, що Ууданому випадку державним виконавцем надано право стороннім особам, які не були законно, на підставі постанови, із авансуванням їх діяльності, залучені до участі у виконавчих діях зламувати двері, заміняти замки, які є власністю боржника, проникати у житло, належне боржнику, що грубо порушує його конституційні та конвенційні права, а тому просить скаргу задовольнити у повному обсязі.

Заявник, його представник та державний виконавець в судове засідання не зявилися, про день, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, а тому суд вважає за можливе, розглядати справу у їх відсутності на підставі наявних у справі доказів, проти чого і не заперечив представник стягувача.

Представник стягувача у судовому засіданні заперечила скаргу боржника, та повідомила, що дії державного виконавця відповідають Закону України «Про виконавче провадження», а натомість боржник всіма заходами затягує викоання рішення суду,чим порушує права та інтереси стягувача. Просить відмовити у задоволенні скарги.

Заслухавши пояснення представника стягувача, перевіривши матеріали справи, доводи скарги, вважає, що скарга на дії державного виконавця не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 20.01.2014р. квартиру АДРЕСА_2 було визнано спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1. Зобовязано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_3 перешкод у користуванні квартирою № 12 по вул. Науковій, 64 у м. Львові та вселити ОСОБА_3 у це житло.

11.02.2014 року Франківським районним судом м. Львова було видано виконавчий лист №2/465/491/13, відповідно до якого 12.03.2014 року Франківським відділом ДВС Львівського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження № 42484269 та зобовязано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_3 перешкод у користуванні квартирою №12 по вул. Науковій, 64 у м. Львові та вселити ОСОБА_3 у це житло.

З матеріалів справи вбачається, що боржник перешкоджає стягувачу у користуванні квартирою №12 по вул. Науковій, 64 у м. Львові та вселенні стягувача у це житло, а тому фактично рішення суду не виконане.

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 23.10.2014 року визнано договір позички квартири від 14.01.2014 року, укладений між ОСОБА_1 як позичкодавцем та ОСОБА_4 як користувачем про безоплатне надання для користування останньому квартири АДРЕСА_2 недійсним. Заборонено вчиняти співвласниками квартири АДРЕСА_2 будь-які дії щодо відчуження, надання чи передання права володіння, користування чи розпорядження даною квартирою особами, без попередньої згоди другого зі співвласників, викладеної у письмовій формі з нотаріальним посвідченням. Рішення суду не оскаржено та набрало законної сили.

Отже, враховуючи те, що вищезазначений договір позички визнаний недійсним, правових підстав для перебування у спірній квартирі ОСОБА_4 та відношення останнього до виконавчого провадження № 42484269 немає та те, що ОСОБА_4 чинить перешкоди стягувачу у вселенні згідно даного виконавчого провадження не підтверджується.

Відповідно до ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

З огляду на те, що статтею 129 Конституції України встановлено, що рішення суду, яке вступило в законну силу є обовязковим для виконання по всій території України.

У відповідності з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених цим Законом, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Законом.

ОСОБА_5 визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

У відповідності до ст. 7 ч. 2 Закону України «Про виконавче провадження» для проведення виконавчих дій державний виконавець за необхідності залучає понятих, працівників органів внутрішніх справ, представників органів опіки і піклування, інших органів та установ у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ст. 11 ч. 1 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати перед бачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п. 12, 19 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: залучати у встановленому порядку до провадження виконавчих дій понятих, працівників органів внутрішніх справ, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для оцінки майна - суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання; 19) у разі необхідності залучати до проведення чи організації виконавчих дій суб'єктів господарювання, у тому числі на платній основі, за рахунок авансового внеску стягувача.

Статтею 75 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено спосіб та порядок виконання рішень, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» якщо рішення не виконано і виконання може бути проведено без участі боржника, державний виконавець організовує виконання відповідно до повноважень, наданих йому законом.

Ч. 2 ст. 79 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання боржником рішення державний виконавець виконує його примусово. Примусове вселення полягає у забезпеченні державним виконавцем безперешкодного входження стягувача у приміщення, зазначене у виконавчому документі, та його проживання (перебування) в ньому.

Стаття 42 зазначеного Закону передбачає право стягувача за погодженням з державним виконавцем провести авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій. Таким чином, Законом України «Про виконавче провадження» встановлена можливість виконати рішення суду без участі боржника під контролем державного виконавця. Цим же Законом передбачено авансування стягувачем витрат на проведення виконання із подальшим стягненням цих витрат із боржника, що по своїй суті є проведення виконання рішення суду за рахунок боржника згідно вимог цього Закону.

З аналізу вищенаведених норм, суд приходить до висновку, що саме по собі проведення дій державного виконавця та тих, щодо можливого залучення ЛКП «Південне» та Приватного підприємства «Львівський міст» під час виконання рішення суду, не може бути підставою для визнання їх незаконними, оскільки вони були правомірними.

Скаржник зазначаючи було порушення його прав при виконанні рішення суду так як існує договір позики між ним та ОСОБА_4, та останній на правові підставі володіє та користується квартирою, та щодо залучення ЛКП «Південне» та Приватного підприємства «Львівський міст», не пояснив та не надав доказів, які свідчили б що такі дії державного виконавця є неправомірними

Державний виконавець вимушений був приймати такі рішення, виходячи з відмовою боржника вселяти стягувача у квартиру АДРЕСА_2, ухилення його від виконання рішення суду, ігнорування ним вимог державного виконавця.

На підставі вищевикладеного вбачається, що державний виконавець діяв у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», здійснюючи необхідні заходи щодо своєчасного, повного і неупередженого виконання виконавчого документа.

Інших доводів незаконності вказаних дій державного виконавця ні в самій скарзі не зазначено.

Відповідно до ч.3 ст.387 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що державний виконавець діяв у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», ним не допускалось порушення прав та свобод учасників виконавчого провадження на цій стадії, а тому подана скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 10,11, 60, 209, 210, 383, 384,385, 387 ЦПК України,-

у х в а л и в :

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні скарги на дії (бездіяльність) державного виконавця Франківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_2, з участю заінтересованих осіб: ОСОБА_3, державного виконавця Франківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_2 у виконавчому провадженні ВП № 42484269 з примусового виконання виконавчого листа №2/465/491/13, виданого 11.02.2014 року Франківським районним судом м. Львова.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в п'ятиденний строк з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Мартинишин М.О.