АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/1828/13-ц 22-ц/774/2458/К/15
Справа № 182/1828/13-ц Головуючий у 1-ій інстанції
№ провадження 22/ц/774/2458/К/15 ОСОБА_1
Категорія 23 (IV) Доповідач Митрофанова Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Митрофанової Л.В.

суддів: Грищенко Н.М., Чорнобука В.І.

при секретарі: Петренко К.І.

за участю: представника Приватного підприємства „Таврія - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного підприємства „Таврія на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2015 року по цивільній справі за позовом Приватного підприємства „Таврія до ОСОБА_3, Фермерського господарства ОСОБА_4, управління дерземагенства у Нікопольському районі, третя особа - ТОВ „Дніпропетровська обласна земельна агенція про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та скасування державної реєстрації, визнання договору поновленим та зобовязання вчинити дії щодо укладення додаткової угоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся з позовом, який уточнено 19.06.2015 року, до ОСОБА_3, Фермерського господарства ОСОБА_4 та просив суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки загальною площею 8,9212 га, укладеного між фермерським господарством „ОСОБА_4А. і ОСОБА_5, та скасувати його державну реєстрацію; визнати договір оренди земельної ділянки загальною площею 8,9212 га, укладеного 09.02.2007 року між Приватним підприємством „Таврія і ОСОБА_5, поновленим та зобовязати ОСОБА_3 вчинити дії щодо укладення з ПП „Таврія додаткової угоди, передбаченої ст. ЗЗ Закону України „Про оренду землі.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що за договором оренди земельної ділянки від 09.02.2007 року користувався земельною ділянкою, яка належить ОСОБА_5, однак, всупереч передбаченого законом переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки, відповідач 26.03.2012 року уклав договір оренди із Фермерським господарством ОСОБА_4. Вважає, що згідно статті 33 Закону України „Про оренду землі договір оренди земельної ділянки загальною площею 8,9212 га, укладеного 09.02.2007 року між Приватним підприємством „Таврія і ОСОБА_5 вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, оскільки ПП „Таврія продовжує користуватись земельною ділянкою, ОСОБА_5 на протязі одного місяця після закінчення строку цього договору не надіслав лист-повідомлення про заперечення у його поновленні, хоча отримав лист-повідомлення з примірником додаткової угоди від ПП „Таврія про намір скористатись переважним правом на поновлення договору. Оскільки ОСОБА_5 всупереч вимог Закону ухиляється від укладення додаткової угоди з ПП „Таврія, то просить суд визнати договір поновленим та зобовязати ОСОБА_3 вчинити дії щодо укладення з ПП „Таврія додаткової угоди.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2015 року позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі Приватне підприємство «Таврія» просить скасувати рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2015 року та ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_5 на праві власності належить земельна ділянка, що розташована в с. Новософіївка, площею 8,9212 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва ( а.с.39) Як вбачається з Державного акту на право власності на земельну ділянку встановлено межі земельної ділянки та земельній ділянці присвоєно кадастровий номер -01-003-0111, таким чином, посилання позивача, що земельна ділянка не виділена в натурі, а знаходиться в загальному масиві є безпідставною та спростовується матеріалами справи ( а.с.39 том 1,40-46 том 2).

09.02.2007 року між ПП „Таврія та ОСОБА_5 був укладений договір оренди земельної ділянки загальною площею 8,9212 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, строк дії якого закінчився 23.03.2012 року і який сторонами у письмовій формі не переукладався у порядку визначеному Законом України „Про оренду землі ( а.с.3)

ОСОБА_5 неодноразово письмово попереджував ПП „Таврія про небажання продовжувати оренду земельної ділянки (а.с.33) Ці повідомлення були отримані ПП «Таврія» 15.08.2011 року, 15.07.2011 року, що не оспорювалось представником позивача в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив про відсутність підстав для застосування положень ст. 33 ЗУ «Про оренду землі» щодо поновлення договору оренди та посилався на ті обставини, ПП „Таврія не надано суду доказів, що підтверджували б дотримання ним процедури повідомлення ОСОБА_5 про намір реалізувати своє переважне право на поновлення договору оренди земельної ділянки на новий строк, оскільки після закінчення 23.03.2012 року договору оренди з ПП „Таврія земельною ділянкою на підставі договору оренди від 26.03.2012 року за актом прийому-передачі від 30.03.2012 року стало користуватись та передано ФГ „ОСОБА_4А., що спростовує твердження позивача про продовження орендарем ПП „Таврія користуватись земельною ділянкою, враховуючи, що згоди ОСОБА_5 на продовження договору оренди з ПП „Таврія не було, то посилання позивача на положення статті 33 Закону України „Про оренду землі яке передбачає випадки продовження орендарем користуватися земельною ділянкою за відсутності заперечення-повідомлення орендодавця в місячний строк після закінчення договору оренди про заперечення у поновленні договору оренди землі, як мовчазну згоду на його поновлення є безпідставними.

З такими висновками колегія суддів не може погодитися, вважає, що суд дійшов їх при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи та судом неправильно застосовано норми матеріального права, а тому рішення суду відповідно до положень п.п.1,3,4, ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

За змістом ч.2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Законом, який регулює дані правовідносини, є Закон України «Про оренду землі», розділом V якого визначені умови зміни, припинення і поновлення договору оренди землі.

Відповідно до положень ст. 33 ЗУ «Про оренду землі», в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

Таким чином, інститут переважного права забезпечує додержання інтересів не лише власника землі, а й інтереси орендаря, який, орендуючи та використовуючи земельну ділянку, поніс відповідні затрати. Про це свідчать положення ч. 4 ст. 33 вказаного Закону, якою передбачено, що переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється лише у разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору. Тобто, переважне право не припиняється виключно з підстав бажання власника землі передати земельну ділянку в оренду іншій особі. В даному випадку орендодавець може відмовити орендарю при відсутності домовленості щодо орендної плати, інших істотних умов, а умови запропоновані орендодавцю третьою особою, є кращими.

Заява ОСОБА_3, яку ПП «Таврія» отримало 15 серпня 2011 року, містить прохання після збору врожаю 2011 року не займати належну йому земельну ділянку. Будь-які претензії щодо недотримання позивачем умов договору, відповідач не висловлював.

Висновки суду першої інстанції, що оспорюваний договір було правомірно укладено відповідачем після закінчення строку договору оренди з ПП «Таврія», оскільки ОСОБА_3 не був повідомлений, що позивач засіяв його земельну ділянку, та що таким чином, відповідач фактично підтвердила відмову від продовження договору з попереднім орендарем, не ґрунтуються на нормах закону.

Відповідно до положень ч.6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» заперечення у поновлені договору повинно бути висловлено протягом місяця після закінчення строку дії договору, а не до його закінчення, а також у формі листа-повідомлення на адресу орендаря, а не фактом укладання договору оренди з іншим орендатором.

Виходячи з положень ст. 11 ЦК України, ст. 2 Закону України «Про оренду землі», відповідно до яких права та обовязки сторін виникають з актів цивільного законодавства та укладеного договору, колегія суддів дійшла висновку, що направлення відповідачем до закінчення строку дії договору оренди, укладеного з ПП «Таврія», заяви з проханням не займати її земельну ділянку після збору урожаю 2011 року, не створює будь-яких прав та обовязків для сторін в розумінні положень ст. 33 ЗУ «Про оренду землі».

Приймаючи до уваги, що після закінчення строку дії договору земельна ділянка, яка без визначення меж перебувала у загальному масиві, що орендувався ПП «Таврія», а ОСОБА_3 протягом одного місяця після закінчення строку дії договору не звернувся до позивача з листом-повідомленням про заперечення у його поновленні, договір оренди земельної ділянки площею 8,9212 га від 09 лютого 2007 року, укладений між Приватним підприємством «Таврія» та ОСОБА_5 відповідно до ч.6 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі» слід вважати поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Враховуючи, що згідно зазначеної норми права у цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності), колегія суддів вбачає підстави для задоволення вимог позивача щодо зобовязання ОСОБА_3 вчинити дії щодо укладення з Приватним підприємством «Таврія» додаткової угоди.

Відповідно до положень ст.ст.203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу.

Звертаючись до суду за захистом своїх прав, позивач зазначив, що ОСОБА_3, укладаючи договір оренди з ФГ «ОСОБА_4А.» порушив права ПП «Таврія» ще й тому, що не визначив межі своєї земельної ділянки в загальному масиві, як того вимагає чинне законодавство України, а отже даний договір підлягає визнанню недійсним.

ПП «Таврія», як орендар суміжних земельних ділянок, зацікавлене в тому, щоб межі земельної ділянки ОСОБА_3 в натурі (на місцевості), місце її розташування, були встановлені вірно та закріплені межовими знаками в установленому законом порядку.

Оскільки договір оренди, укладений між ОСОБА_5 та ФГ «ОСОБА_4А.», юридично закріплює право останнього на використання земельної ділянки першої у межах, які незаконно та не вірно визначені актом про відновлення меж земельної ділянки, тому цей договір порушує права ПП «Таврії» як орендаря суміжних з нею земельних ділянок, що в свою чергу вказує на те, що підприємство є зацікавленою особою і може просити суд визнати цей договір недійсним.

Порядок встановлення (відновлення) меж земельної ділянки визначається Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів за № 376 від 18 травня 2010 року.

Відповідно до п. 4.1 даної Інструкції відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкоджені, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками суміжних земельних ділянок.

Пунктом 4.3. цієї ж Інструкції передбачено, що відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою.

ПП «Таврія» орендувало земельну ділянку ОСОБА_3 у загальному масиві, разом з ділянками інших власників, без встановлення меж для кожної окремої ділянки та закріплення їх межовими знаками.

Відповідно до абзацу 1 ч. 1, ч. 4 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі, зокрема, є обєкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); невідємною частиною договору оренди є акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

У звязку з тим, що, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) до підписання договору оренди між ФГ «ОСОБА_4А.» та ОСОБА_3 не здійснювалося, тому на момент укладання та реєстрації даного договору була відсутня невідємна його частина - акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а отже місце розташування земельної ділянки, яке є істотною умовою договору, не було встановлене.

Згідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, є підставою для відмови в державній реєстрації та визнання договору оренди недійсним.

Оскільки договір оренди, укладений між ОСОБА_3 та ФГ «ОСОБА_4А.», юридично закріплює право останнього на використання земельної ділянки відповідача, за умови визнання поновленим попереднього договору оренди земельної ділянки, враховуючи, що ПП «Таврія» орендує суміжні ділянки, єдиним земельним масивом та що на момент укладення оспорюваного договору межі спірної земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначені не були, колегія суддів вважає, що цей договір порушує права порушує права позивача та вбачає підстави для визнання його недійсним.

Висновок про те, що позивач ПП «Таврія» має переважне право на укладення договору оренди на новий строк із відповідачем ОСОБА_3 також підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, яка висловлена в постанові від 18.03.2015 року та в силу ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності, нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, колегія суддів відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України, стягує на користь позивача з відповідачів ОСОБА_3 та ФГ «ОСОБА_4А.» витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним вимогам 57,35 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст.303, п.2 ч.1 ст.307, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Таврія» - задовольнити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Приватного підприємства «Таврія» задовольнити частково.

Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки загальною площею 8,9212 га, укладений 26.03.2012 року між Фермерським господарством «ОСОБА_4А.» та ОСОБА_5.

Визнати договір оренди земельної ділянки загальною площею 8,9212 га, укладений 09.02.2007 року між Приватним підприємством «Таврія» і ОСОБА_5, поновленим.

Зобовязати ОСОБА_3 вчинити дії щодо укладення з Приватним підприємством «Таврія» додаткової угоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, Фермерського господарства «ОСОБА_4А.» на користь Приватного підприємства «Таврія» витрати по сплаті судового збору по 57,35 грн. (п'ятдесят сім грн. 35 коп.) з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: