Номер провадження: 22-ц/785/9911/15
Головуючий у першій інстанції Маломуж А. І.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

Драгомерецького М.М.,

при секретарі: Добряк Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, зняття арешту та зняття з реєстрації,

в с т а н о в и л а:

13 серпня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що у грудні 2004 року він від третьої особи ОСОБА_5 отримав ключі та його згодою вселився у квартиру АДРЕСА_2, де проживає до теперішнього часу у зв'язку з тим, що останній не повернув йому борг. Про те, що вказана квартира належить на праві власності відповідачу ОСОБА_4 він дізнався випадково у 2015 році. Він вважає, що набув право власності на вказану квартиру, оскільки на протязі 10 років добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, сплачує відповідні комунальні послуги, утримує квартиру та постійно проводить в квартирі поточний ремонт. Йому стало відомо, що ухвалою Іллічівського районного суду м. Одеси від 24 січня 2002 року на квартиру накладений арешт. Вказаний арешт квартири та реєстрація відповідача ОСОБА_4 і третіх осіб в квартирі перешкоджає нормальному користуванню спірним майном та порушує його права та законні інтереси.

Посилаючись на ці обставини, та на ч. 1 ст. 344 ЦК України, позивач ОСОБА_3 просив суд визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_2, зняти арешт з вказаної квартири, який накладений на підставі ухвали Іллічівського районного суду м. Одеси від 24 січня 2002 року, встановити порядок виконання рішення суду, відповідно до якого після набрання ним законної сили це рішення є підставою для проведення рішенням Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції в Одеській області реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_2, за ним, ОСОБА_3, зняття з реєстраційного обліку у вказаній квартирі Головним управлінням державної міграційної служби в Одеській області Київським відділом - відповідача ОСОБА_4 та третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 (а.с. 3-10).

Представник відповідача, ОСОБА_4 - ОСОБА_10, та представник третьої особи ОСОБА_5 - ОСОБА_11, в судове засідання не з'явились.

Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову відмовлено (а.с. 54-56).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, мотивуючи тим, що судом першої інстанції порушені норми процесуального та матеріального права (а.с. 58-63).

Сторони у справі та треті особи в судове засідання не з'явилися, про розгляд справи сповіщені належними чином. Позивач ОСОБА_3 звернувся до апеляційного суду з заявою про залишення апеляційної скарги на рішення суду без розгляду, але цивільним процесуальним законодавством не передбачено здійснення вказаної процесуальної дії.

За змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у даному випадку їх неявка в суд не перешкоджає розглядові справи і не порушує право на доступ до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, оскільки рішення постановлено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, але це не означає, що володілець зобов'язаний спеціально інформувати оточуючих про своє володіння річчю.

Перебіг строку набувальної давності починається з моменту виникнення володіння.

Таким чином, володіння майном має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна.

У пунктах 5, 9, 11 постанови № 5 Пленуму «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних прав роз'яснив, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не зі своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2011 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачу ОСОБА_4 на праві власності належить спірна п'ятикімнатна АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі продажу від 26 грудня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрованого в реєстрі за №19592, право власності зареєстровано в ОМБТІ 02 січня 2002 року, р. 19592, №435 пр-арк. 10-р-281 (а.с. 33).

У вказаній квартирі зареєстровані та проживають чотири особи: відповідач ОСОБА_4 з 01 лютого 2002 року та треті особи ОСОБА_5 (син власника) з 08 квітня 2005 року, ОСОБА_6 (дружина власника) з 24 лютого 2002 року, ОСОБА_7 (син власника) з 19 травня 2003 року, що вбачається із довідки №1292 від 09 липня 2015 року, наданої КП ЖКС «Чорноморський» (а.с. 30).

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду(частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України). Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач ОСОБА_3 не довів в судовому засіданні належними та допустимими доказами набуття права власності на спірне майно за набувальною давністю, спірна квартира весь час належить відповідачу ОСОБА_4 Тому в судовому засіданні не доведено порушення прав позивача відповідачем і у відповідності до ст. ст. 15,16 ЦК України його вимоги не підлягають захисту судом.

Посилання позивача ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки суд не врахував, що позивач на протязі 10 років добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, сплачує відповідні комунальні послуги, утримує квартиру та постійно проводить в квартирі поточний ремонт, що свідчить про добросовісність та відкритість володіння і не суперечить положенням ст. 344 ЦК України, не приймаються до уваги за таких підстав.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: майно може бути об'єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач ОСОБА_3 був зобов'язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Дійсно за загальним правилом право власності за набувальною власністю виникає у випадку фактично безпідставного володіння чужим майном за певних обставин та з моменту спливу, строку, що визначений ч. 1 ст. 344 ЦК України.

Однак ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції позивачем не доведено переконливими доказами те, що він добросовісно заволодів чужим майном - спірною квартирою, тобто не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю та не мав найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна, і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років.

З копії паспорта позивача ОСОБА_3 вбачається, що він зареєстрований в встановленому порядку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13).

Надані позивачем ОСОБА_3 копії паспортів відповідача та третіх осіб (а.с. 14-28), довідки КП ЖКС «Чорноморський» з місця проживання відповідача та третіх осіб (а.с. 30, копії договору купівлі-продажу на спірну квартиру (а.с. 33), копія технічного паспорта на спірну квартиру (а.с. 34-35) не свідчать про добросовісність заволодіння чужим майном.

З позовної заяви ОСОБА_3 вбачається те, що син власника спірної квартири ОСОБА_4 - ОСОБА_5, передав у володіння позивачу квартиру, оскільки позичив у позивача грошові кошти, тривалий час не повертає борг, тому колегія суддів вважає, що даний позов фактично приховує інші правовідносини між сторонами.

Спірна квартира належить на праві власності відповідачу, який здійснює право власності на це майно, що підтверджується наведеними вище документами, зокрема, приведеною вище довідкою №1292 від 09 липня 2015 року, наданою КП ЖКС «Чорноморський», з якої вбачається, що у спірній квартирі були зареєстровані діти власника: ОСОБА_7 з 19 травня 2003 року та ОСОБА_5 з 08 квітня 2005 року.

В матеріалах справи не має жодного доказу про те, що позивач утримує чуже майно, сплачує за комунальні послуги та проводить поточний ремонт майна, що свідчить про добросовісність та відкритість володіння чужим майном, а само по собі посилання на акт від 09 липня 2015 року, підписаний мешканцями будинку АДРЕСА_2, про це не є безспірним доказом у підтвердженні вказаних обставин (а.с. 29).

Не можуть служити підставою для скасування рішення суду твердження позивача ОСОБА_3 в апеляційній скарзі про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме те, що суд не заслухав пояснення третьої особи ОСОБА_5 та не застосував положення ст. 174 ЦПК України щодо визнання відповідачем або його представником позову.

Треті особи ОСОБА_6 та ОСОБА_7 направили до суду апеляційної інстанції лист, у якому визнали позов, але з зазначених вище підстав вказана обставина немає правового значення для вирішення спору.

Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, що мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.П. Парапан

М.М. Драгомерецький