Справа №597/1152/15-ц
Провадження №2/597/443/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" грудня 2015 р. Заліщицький районний суд Тернопільської області

в складі: головуючого Дудяка С.В.

з участю секретаря Богдана В.М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Безушко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Заліщики справу за позовом ОСОБА_1 до відділу культури, національностей та релігій Заліщицької районної державної адміністрації Тернопільської області про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку,

в с т а н о в и в:

Позивач в позовній заяві та разом із своїм представником в судовому засіданні просять суд стягнути з відділу культури, національностей та релігій Заліщицької РДА Тернопільської області в користь позивача ОСОБА_1 15257,76 гривні компенсації за невикористану відпустку, покликаючись на те, що з 01.02.1989 року по 01.04.2015 року позивач працював у відділі культури Заліщицького району Тернопільської області на посаді завідувача народного дому с.Кулаківці. 01.04.2015 року позивача звільнено із займаної посади за згодою сторін. При звільнені йому було нараховано компенсацію лише за 6 днів невикористаної відпустки за період роботи з 01.01.2015 року по 01.04.2015 року в сумі 190,20 гривні. Однак, як стверджує позивач в період роботи на вищевказаній посаді з 1989 року по 2007 рік він також не використовував належні йому відпустки і при звільненні повинен був отримати компенсації за них. Позивач ОСОБА_1 звертався із відповідним листом про виплату належної йому компенсації до відділу культури, національностей та релігій Заліщицької РДА, однак йому було відмовлено у даних виплатах, мотивуючи свою відмову тим, що в період з 01.02.1989 року по 01.01.2007 року фінансування закладів культури сільської місцевості здійснювалось із бюджетів сільських рад. Сільські ради с.Кулаківці та с.Дунів Заліщицького району, якими проводилось фінансування також відмовили позивачу у виплаті компенсації за невикористані відпустки. У зв'язку з даними відмовами позивач звернувся листом до територіальної державної інспекції з питань праці в Тернопільській області в якому просив провести відповідну перевірку відділу культури, національностей та релігій Заліщицької РДА та вжити заходів, щодо нарахування та виплати йому належних коштів, однак також отримав відмову та рекомендацію звертатись до суду за захистом порушеного права, оскільки на даний час у інспекцій праці відсутні правові підстави для здійснення такого роду перевірок. Тому позивач вважаючи, що його права порушені відділом культури, національностей та релігій Заліщицької РДА при відмові в нарахуванні та виплаті йому при звільненні компенсації за невикористані відпустки змушений звертатись до суду з даним позовом.

Представник відповідача в судовому засіданні позову не визнала, мотивуючи свою позицію тим, що відділ культури, національностей та релігій Заліщицької РДА виплатив позивачу при звільненні всі належні йому суми компенсації за невикористані відпустки за той період з якого сільські заклади культури передані на фінансування в районний бюджет через відділ культури, національностей та релігій райдержадміністрації та пояснила, що фінансування закладів культури сільської місцевості з 01.02.1989 року по 01.01.2007 року здійснювалось з бюджетів сільських рад. Крім цього, представник відповідача заявила, що оскільки позивач просить стягнути з відділу РДА в його користь кошти за невикористані відпустки за період з 1989 року по 2007 рік таку вимогу неможливо виконати, оскільки якщо кошти на такі потреби і були закладені у відповідному бюджеті і не були тоді використані, то враховуючи значні строки давності вони використані на інші потреби. Тому, представник відповідача просить суд відмовити позивачу в задоволенні даного позову через пропущення ним строків.

Заслухавши пояснення сторін, представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача до задоволення не підлягають, виходячи із наступного:

відповідно до положень ст.60 ЦПК України к ожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 06.02.1989 року з 01.02.1989 року по 01.04.2015 року позивач працював у відділі культури Заліщицького райвиконкому, який реорганізовано і згодом перейменовано на відділ культури, національностей та релігій райдержадміністрації на посаді завідувача народного дому с.Кулаківці Заліщицького району Тернопільської області.

Відповідно до ст.47 ч.1 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Згідно ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

У ст.29 Закону України "Про відпустки" визначено, що спори, які виникають щодо надання відпусток, розглядаються в порядку, встановленому законодавством про працю.

Відповідно до положень ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналізуючи вищевказані правові норми, докази на які посилається в підтвердження своїх позовних вимог позивач, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 дізнався (повинен був дізнатися) про порушення свого права на отримання компенсації за невикористані відпустки в день звільнення з роботи - 01.04.2015 року, оскільки йому, на його думку, не провели виплату, як того вимагає ст.47 КЗпП України в строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Позов про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку ОСОБА_1 подав до Заліщицького районного суду 06.11.2015 року, про що свідчить штамп на позовній заяві, яка зареєстрована канцелярією суду за вх.№2110 06.11.2015 року.

Тому, суд вважає, що позивачем ОСОБА_1 пропущено, визначений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк для звернення до суду з даним позовом.

Крім цього, в судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 працюючи завідувачем народного дому с.Кулаківці Заліщицького району Тернопільської області відділу культури, національностей та релігій райдержадміністрації з 1989 року по 2007 рік правом на відпустки не користувався.

Вищевказане підтверджується довідкою Кулаківської сільської ради Заліщицького району №209 від 25.08.2015 року та довідкою Дунівської сільської ради Заліщицького району №625 від 30.09.2015 року, згідно яких заяв про надання відпусток від ОСОБА_1 не надходило.

Також в судовому засіданні встановлено, що позивач починаючи з 2008 року користувався правом на відпустки, однак за його заявами йому надавались тільки чергові щорічні відпустки за відпрацьовані поточні роки, невикористані відпустки за 1989-2007рр. позивач не використовував, хоча на думку суду мав можливість це робити, оскільки не представив суду доказів відмови роботодавців у наданні йому невикористаних відпусток за 1989-2007рр.

Однак, відповідно до ст.10 ч.4 ЗУ "Про відпустки" що річні основна та додаткові відпустки надаються працівникові з таким розрахунком, щоб вони були використані, як правило, до закінчення робочого року.

Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників (ст.10 ч.10 ЗУ "Про відпустки").

Графіків черговості надання відпусток працівникам представником відповідача суду не представлено і не може бути представлено так, як представник відповідача пояснила, що не заперечував також позивач, про те, що фінансування народного дому с.Кулаківці Заліщицького району з 1989 року по 1994 рік проводилось з бюджету Дунівської сільської ради, а з 1994 року Кулаківської сільської ради.

У статті ст.11 ЗУ "Про відпустки" зазначено виключний перелік підстав за яких щорічна відпустка на вимогу працівника може бути перенесена на інший період. Щорічна ж відпустка за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, як виняток, може бути перенесена на інший період тільки за письмовою згодою працівника та за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) або іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом у разі, коли надання щорічної відпустки в раніше обумовлений період може несприятливо відбитися на нормальному ході роботи підприємства, та за умови, що частина відпустки тривалістю не менше 24 календарних днів буде використана в поточному робочому році.

Позивач не представив суду доказів того, що він звертався до роботодавців з вимогою про перенесення щорічних відпусток на інший період, чи давав письмову згоду роботодавцям на це.

Суд вважає, що позивач ОСОБА_1 не звертаючись із заявами до роботодавців про надання йому відпусток, в порушення вимог Закону не використав їх, оскільки заборона ненадання щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років підряд прямо передбачена ст.11 ч.5 ЗУ "Про відпустки" .

Тому виходячи із вищенаведеного, суд приходить до переконання, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити в повному обсязі, оскільки ним не представлено суду доказів обставин на які він посилається як на підставу своїх вимог та які мають значення для ухвалення рішення у справі.

Керуючись ст.ст.231, 233 КЗпП України, ст.ст.10, 11, 24, 29 ЗУ "Про відпустки", ст.ст.10, 11, 209, 212, 214 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до відділу культури, національностей та релігій Заліщицької районної державної адміністрації Тернопільської області про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку відмовити повністю за недоведеністю позовних вимог.

На рішення може бути подано апеляцію, яка подається апеляційному суду Тернопільської області через Заліщицький районний суд протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя

С. В. Дудяк