"11" грудня 2015 р. Справа № 363/5067/15-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2015 року Вишгородський районний суд Київської області в складі

головуючого судді ОСОБА_1,
при секретарі ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді скаргу боржника ОСОБА_3 на дії посадових осіб Відділу державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції Київської області, боржники ОСОБА_4, ОСОБА_5, стягувач ОСОБА_6,

встановив:

ОСОБА_3 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця щодо прийняття постанови про залучення працівників органів внутрішніх справ до проведення виконавчих дій та надіслання вимоги про виконання рішення суду про її виселення, що мало місце на момент спливу двомісячного строку виконання рішення суду передбаченого ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження», а тому просила визнати ці дії незаконними, а постанову про відкриття виконавчого провадження № 47930690 такою, що втратила свою силу.

Заслухавши представника скаржниці на підтримання скарги, який вважав, що вимоги скарги мають бути задоволенні, оскільки державний виконавець внаслідок спливу двомісячного строку з часу відкриття виконавчого провадження був зобовязаний виконавче провадження згідно п. 6 ч. 1 ст. 49 Закону закінчити й продовжувати виконувати рішення суду не міг.

Заслухавши скаржницю та всіх боржників, які з цим погодилися, державного виконавця, який проти цього заперечував. Наполягав на тому, що затягування виконання рішення суду значною мірою сталося внаслідок дій боржників, які просили про відкладання виконавчих дій та запевняли його у добровільному виконанні рішення суду через певний час, а тому він неодноразово відтерміновував здійснення примусового виселення. Ствердив, що державний виконавець зобовязаний виконувати рішення і здійснювати виконавчі дії до повного виконання судового рішення, а тому він не мав підстав до закінчення виконавчого провадження.

Дослідивши матеріали скарги, суд згідно вимог ст. 386 ЦПК України розглянув скаргу і дійшов наступного.

Встановлено, що 24.06.2015 року головним державним виконавцем Матвієнко В.В. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 47930690 за виконавчим листом Вишгородського районного суду Київської області від 2.12.2014 року з приводу усунення перешкод у користуванні ОСОБА_6 домоволодінням № 2 по пров. Київському в с. Нові Петрівці Вишгородського району, шляхом виселення ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 з цього будинку.

В той же день державним виконавцем спрямовано боржнику вимогу про виконання рішення суду.

Аналогічні вимоги направлялися боржнику 9 і 30 листопада 2015 року, в ці ж дні приймалися постанови про залучення працівників органів внутрішніх справ та поліції до проведення виконавчих дій.

Водночас боржники письмовими заявами від 7 липня, 18, 19 і 30 листопада 2015 року просили державного виконавця про відкладення виконавчих дій, просили надати строк для самостійного виконання рішення суду, посилались на перегляд виконуваного судового рішення та неможливість виселення з житла.

В цьому звязку 18 і 30 листопада 2015 року державним виконавцем складалися акти про відкладення виконавчих дій за згодою сторін з наданням можливості для добровільно виконання рішення суду про виселення.

З викладених причин примусове виконання рішення суду відтерміновано до 7.12.2015 року.

Згідно вимог ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон) державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Водночас боржник згідно ч. 6. ст. 12 Закону повинен утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення суду.

Згідно ст. 30 Закону державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення немайнового характеру у двомісячний строк. Виконавчі дії з виконання рішення суду державний виконавець проводить до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку.

Відповідно до вимог п.п. 6, 8 ч. 1 , ч. 3 ст. 49 Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований.

Згідно вимог ст. 30 Закону строк здійснення виконавчого провадження не включає час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження.

Вирішуючи скаргу, суд зазначає, що відповідно до вимог ст. 129 Конституції України обовязковість рішень суду є однією з основних засад судочинства.

Згідно ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання в тому числі фізичними особами, а невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Суд констатує, що невиконання судового рішення на користь стягувача в цій справі значною мірою сталося внаслідок небажання боржниками його виконати добровільно, відкладення здійснення примусових виконавчих дій за ініціативою боржників та за згодою сторін з наданням строку для самостійного виконання, коли державним виконавцем складалися про це відповідні акти.

Водночас посилання на неможливість виконання судового рішення на вимогах Закону не ґрунтується.

За таких обставин закінчення виконавчих дій в цій справі призвело б до безпідставного ухилення боржників від виконання рішення суду і порушення прав стягувача, що є неприпустимим і вимогам Закону не відповідає.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини виконання судових рішень розглядається як невідємна частина судового розгляду в розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд неодноразово робив висновок, що це право стало б ілюзорним у разі, коли б правова система держави допускала, щоб остаточне, обовязкове, судове рішення залишалося невиконаним. Це призвело б до ситуації, несумісної з принципом верховенства права.

Вимоги Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобовязують державу Україну, серед інших заходів щодо виконання рішень Суду, змінити судову практику і дотримуватися тлумачення ЄСПЛ норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За таких обставин, суд вважає, що з точку зору ст. 6 Конвенції, яка регламентує право особи на справедливий суд, остаточне і обовязкове до виконання рішення суду не може лишатися не виконаним з мотивів перевищення строку встановленого для його сумлінного, законного виконання, оскільки б це фактично встановлювало б давність його виконання, що на вказаних вище вимогах Закону не ґрунтується і призвело б до порушення права особи на справедливий суд.

При цьому суд вважає, що виконання рішення про виселення не є стягненням в розумінні вимог ст. 49 Закону.

Що стосується посилання скарги на бездіяльність державного виконавця протягом 2-х місяців після 7.07.2015 року, часу коли боржник подав першу заяву про неможливість звільнення будинку, то зазначені обставини згаданих вище висновків суду не спростовують.

При цьому слід зазначити, що така бездіяльність за своїм характером за певних умов може свідчити про порушення прав стягувача й до порушення прав боржника призвести не може.

Не тягне така бездіяльність і безумовного обовязку закінчити виконавче провадження в звязку із закінченням строку виконання.

Зазначені обставини на думку суду унеможливили вирішення державним виконавцем питання про закінчення виконавчого провадження, яке з огляду на конкретні обставини справи було б передчасним.

Крім того на час вчинення оскаржуваних дій прийняття постанови про залучення працівників органів внутрішніх справ до проведення виконавчих дій та надіслання вимоги про виконання рішення суду 9 та 30 листопада 2015 року, рішення про закінчення виконавчого провадження згідно вимог ст. 49 Закону державним виконавцем не приймалося.

За таких обставин дії державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції є правомірними. Порушення прав скаржника судом не виявлено.

Також із справи встановлено, що постанову про відкриття виконавчого провадження прийнято правомірно згідно вимог ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження».

Вказаним Законом не передбачено втрати юридичної сили такої постанови внаслідок спливу давності виконання рішення суду й вимога скарги про це на Законі не ґрунтується.

Відповідно до ч. 3 ст. 387 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За таких обставин порушених прав чи свобод скаржника, які б підлягали захистові, судом не виявлено, а тому в задоволенні скарги слід відмовити.

На підставі викладеного і керуючись статтями 209, 210 і 387 ЦПК України,

ухвалив:

у задоволенні поданої скарги відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області протягом 5 днів з дня її проголошення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд. Якщо ухвалу постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 5 днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Суддя