Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/792/15-ц
Провадження № 2/376/402/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2015 р. Сквирський районний суд Київської області

в складі: головуючого судді Клочко В.М.,

при секретарі судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сквира Київської області справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Селезенівської сільської ради Сквирського району Київської області про встановлення факту володіння на праві особистої власності житловим будинком, визнання права власності на майно в порядку спадкування, -

встановив:

Позивач ОСОБА_2 просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок за № 5 по вул. Петровського у с. Селезенівка Сквирського району Київської області, позивач ОСОБА_3 просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на ? частини земельної ділянки площею 4,9601 га, яка розташована на території Селезенівської сільської ради Сквирського району Київської області, право на яку посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 302826, позивач ОСОБА_4 просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на ? частини земельної ділянки площею 4,9601 га, яка розташована на території Селезенівської сільської ради Сквирського району Київської області, право на яку посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 302826 посилаючись на те, що 19.04.2009 року помер їх батько ОСОБА_5

Після його смерті відкрилась спадщина на вище зазначену спадкову масу.

Вони являються спадкоємцем першої черги за законом та прийняли спадщину, шляхом подачі заяви до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини, що стверджується довідкою виданої органом місцевого самоврядування.

Позивачі у судове засідання не зявилися звернулася до суду з письмовим клопотанням про розгляд справи у її відсутність та просили ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Відповідач у судове засідання не зявився, звернувся до суду з письмовим клопотанням про розгляд справи у його відсутність, позов визнав, заперечень не має.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Статтями 60, 61 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов'язків по доказуванню між сторонами.

За загальним правилом, установленим ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК України.

Обставини, визнані сторонами, згідно із ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов задоволенню не підлягає в повному обсязі, зважаючи на відсутність сторін по справі, суд при вирішенні справи приймає до уваги ті обставини, на які посилаються позивачі, та докази, що надані на їх підтвердження.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що 19.04.2009 року помер батько позивачів по справі.

Спадкоємцями першої черги за законом є діти спадкодавця ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, які прийняли спадщину шляхом подачі заяви до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини відповідно до вимог ч. 1 ст. 1269 ЦК України ( спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Оформити спадщину у встановленому законом порядку позивачі не мають можливості у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок.

Статею 3 ЦПК передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1). У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ч. 2). Відмова від звернення до суду за захистом є недійсною (ч. 3).

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК).

Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Відповідно до вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України суд, розглядає цивільні спори не інакше як за зверненням юридичних чи фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом мають право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитись від прийняття спадщини протягом строку встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

При цьому Пленум Верховного Суду України в п. 25 постанови від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснив, що відмова від прийняття спадщини на користь інших спадкоємців допускається лише протягом строку для прийняття спадщини. Після закінчення цього строку частка у спадщині не може бути збільшена з тих підстав, що хто-небудь зі спадкоємців відмовляється від спадщини на користь інших спадкоємців. У таких випадках особа, яка прийняла спадщину, має право розпорядитись усім або частиною майна, отриманого в порядку спадкування, шляхом відчуження її іншому спадкодавцеві за договором купівлі-продажу, дарування, міни тощо.

Вище зазначене правова позиція, знайшла своє відображення і в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 16.05.2013, № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування, у якому вказано, що відповідно до ст. 1273 ЦК спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК. Після закінчення цього строку частка у спадщині не може бути збільшена з тих підстав, що хто-небудь зі спадкоємців відмовляється від спадщини на користь інших спадкоємців. У таких випадках особа, яка прийняла спадщину, має право розпорядитись усім або частиною майна, отриманого в порядку спадкування, шляхом відчуження її іншому спадкоємцеві за договором купівлі-продажу, дарування, міни тощо. Визначення додаткового строку для подання заяви про відмову від спадщини чинним законодавством України не передбачено.

Враховуючи вище викладене, суд, приходить до висновку, що спадщину після смерті спадкодавця шляхом подачі заяви до нотаріальної контори у рівних частинах прийняли діти спадкодавця позивачі по справі, а тому спадщина між ними повинна бути розділена в рівних частинах.

Стосовно вимоги, щодо визнання права власності на нерухоме майно ( житловий будинок, земельну ділянку) суд звертає увагу, що відповідно до вимог ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Суд, звертає увагу, що у зазначеній нормі, що особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності :

1) якщо це право не визнається іншими особами (за умовами, що позивач не перебуває з цими особами у зобовязальних відносинах, оскільки права, осіб, які перебувають у зобовязальних відносинах , повинні захищатись за допомогою відповідних норм інститут зобовязального права);

2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового шляху для відновлення порушеного права. Позивачем у позові про визнання права власності може бути особа, яка є вже власником майна, а відповідачем будь-яка особа яка сумнівається у належності майна позивачеві, має власний інтерес тощо.

Даної правової позиції дотримується Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який у п.37 пленуму від 07.02.2014 року за № 5 «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» зазначив, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Частиною 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" ст. 182 ЦК України).

З вище наведеного, суд, приходить до висновку, що право власності на нерухоме майно виникає тільки з моменту його державної реєстрації, а тому відкриття спадщини передбачене ст.. 1268 ЦК України не означає виникнення у спадкоємців права на спадщину (обєкт спадкування), а означає лише виникнення права на прийняття чи відмову від неї.

Прийняття спадщини може буди здійснено двома способами шляхом подачі заяви до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини ( ч.1 ст.1269 ЦК України) та шляхом спільного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини ( ч.3 ст. 1268 ЦК України)

Законом України «Про нотаріат» визначено, що саме нотаріуси видають свідоцтва про право на спадщину. ( ст.34). Отже встановлення, належності нерухомої речі спадкоємцеві є компетенцією нотаріату України, який є правоохоронним органом, а тому вчинення таких дій не належить до компетенції судових органів, які лише реалізують функцію правового захисту в разі порушення, невизнання чи оспорювання цивільного права та охоронюваного законом інтересу.

Це знайшло також своє відображення і в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року у якому зазначив, що : главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику в справах про спадкування" (далі - ППВСУ від 30 травня 2008 року N 7).

Враховуючи вище викладене та те, що набуття права власності регулюються окремим правовими нормами, суд, приходить до висновку, що заявлена вимога є передчасною та задоволенню не підлягає, а заявлена з метою щоб спростити чи уникнути встановленої законодавством досить тривалої в часі та фінансово затратної процедури оформлення прав на це майно та можливо у зловживанні правом (приховування інших спадкоємців, заборони на відчуження або арешт майна тощо.)

Крім того, як вбачається з матеріалів справи спір про право ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5, відсутній, а підставою для звернення до суду з позовом ним зазначено неможливість одержання свідоцтва про право на спадщину у зв'язку із втратою правовстановлюючих документів на спадкову масу.

У відповідності до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 р. роз'яснено, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Відповідно до гл. 7 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається громадянам за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Статтею 46 Закону України "Про нотаріат", із змінами і доповненнями, внесеними законами України, передбачено, що нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, вправі витребувати від підприємств, установ і організацій відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій. Відповідні відомості і документи повинні бути подані в строк, вказаний нотаріусом або іншою посадовою особою, яка вчиняє нотаріальну дію. Цей строк не може перевищувати одного місяця.

Відповідно до ст. ст. 63, 68 Закону України "Про нотаріат", із змінами і доповненнями, державний нотаріус, який одержав від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов'язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Державний нотаріус може також зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі. Державний нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна. Спадкоємці за законом, які позбавлені можливості подати документи, що підтверджують наявність підстав для закликання до спадкоємства, можуть бути за письмовою згодою всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину і подали докази родинних, шлюбних чи інших відносин із спадкодавцем, включені до свідоцтва про право на спадщину.

Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затверджено наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 р. N 296/5; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за N 282/20595, передбачено, що відповідно до Закону України "Про нотаріат", Цивільного та Сімейного кодексів України державними нотаріусами видаються свідоцтва про право на спадщину. Нотаріуси зобов'язані здійснювати свої професійні обов'язки відповідно до Закону України "Про нотаріат" і складеної присяги, сприяти фізичним та юридичним особам у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз'яснювати права й обов'язки, попереджати про наслідки нотаріальних дій, що вчиняються для того, щоб юридична необізнаність не могла їм зашкодити, зберігати в таємниці відомості, одержані ними у зв'язку з вчиненням нотаріальних дій, відмовляти у вчиненні нотаріальної дії у разі її невідповідності законодавству України або чинним міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. На прохання фізичних чи юридичних осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальних дій, нотаріуси мають право витребувати від підприємств, установ і організацій відомості та документи, необхідні для вчинення цих нотаріальних дій, складати проекти правочинів і заяв, виготовляти копії (фотокопії) документів та витягів з них, а також давати роз'яснення з питань вчинення нотаріальних дій і консультації правового характеру. Чинним законодавством нотаріусу можуть бути надані й інші права.

Також, Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затверджено наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 р. N 296/5; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за N 282/20595; глави 12, 13), передбачено, що у відповідності до статті 47 Закону України "Про нотаріат" нотаріус управі витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій. Такі відомості і (або) документи повинні бути подані в строк, указаний нотаріусом. Проте цей строк не може перевищувати одного місяця. Ненадання відомостей або документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення нотаріальної дії або відмови в її вчиненні.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивач намагався поновити втрачені документи, враховуючи, що у позивачів є можливість одержати в нотаріальній конторі Свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. З такою вимогою особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження лише в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, тобто винесення нотаріусом у встановленому Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затверджено наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 р. N 296/5; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за N 282/20595, обґрунтованої постанови, яка може бути оскаржена до суду. У матеріалах наявна тільки інформаційна довідка про неможливість вчинення нотаріальних дій у звязку із неподанням спадкоємцем правовстановлюючих документів на спадкову масу.

У п. 1 листа ВССУ N 24-753/0/4-13 йдеться про обов'язковість у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. У разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові, а не відмови у відкритті провадження у справі (п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК), закриття провадження у справі (п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК) або залишення позовної заяви без розгляду (ст. 207 ЦПК).

Суд, також зазначає, що відповідно до вимог ст. 1233 ЦК України, ст. ст. 234, 235 ЦПК України суд в окремому провадженні чи позовному порядку (при наявності спору між спадкоємцями) встановлює факти, якщо від доведення цих фактів залежить виникнення права на спадкування.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 у справі N 1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Згідно з частиною другою статті 150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території України і, відповідно, до застосуваннями судами загальної юрисдикції при вирішенні підвідомчих їм спорів.

Під час розгляду справи судом було встановлено та стверджується матеріалами справи, що позивачі не набули права власності на спадкову масу в установленому законом порядку, відповідач орган місцевого самоврядування ніяким чином не порушувала права позивача, окрім того порушення прав позивача взагалі відсутні, оскільки позивачі, у встановлений законом строк прийняли спадщину (шляхом поданням заяви до нотаріальної контори відповідно до вимог ч.1 ст. 1269 ЦК України), нотаріус не відмовляв у видачі Свідоцтва про права на спадщину, а тому суд, приходить до висновку, що позов фактично спрямований на визнання права власності на спадкове майно без додержання встановленої законом процедури тощо, а тому названий позивачами інтерес не пов'язаний з їх суб'єктивними правами і тому не підлягає правовому захисту і не може вважатись законним інтересом. Крім того цей інтерес спрямований на ущемлення прав відповідача та можливо інших осіб, зважаючи на те, що у суду відсутні реальні можливості на виявлення інших спадкоємців, кредиторів тощо.

Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу, згідно з частиною третьою якої не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10,60,131,212-215,218 ЦПК

ст. ст. 1217,1218,1220,1221,1222,1223,1228,1258,1261,1268, 1270 ЦК України,

постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 року, суд,-

вирішив:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Селезенівської сільської ради Сквирського району Київської області про встановлення факту володіння на праві особистої власності житловим будинком, визнання права власності на майно в порядку спадкування відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Сквирський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

:Суддя:ОСОБА_6