Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/2116/15-ц Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О.
Категорія 2 Доповідач Павицька Т. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Миніч Т.І., Трояновської Г.С.,

секретаря Ковальської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Вертокиївської сільської ради Житомирського району Житомирської області, ОСОБА_2 про визнання права власності на жилий будинок, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення на Житомирського районного суду Житомирської області від 25 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до виконавчого комітету Вертокиївської сільської ради Житомирського району Житомирської області, ОСОБА_2 з вимогою про визнання права власності на жилий будинок. Позов обгрунтовувала тим, що на початку березня 2003 року вона придбала у ОСОБА_2 жилий будинок по АДРЕСА_1. Вказувала, що нею проведений розрахунок за придбаний будинок, спірне нерухоме майно було передано їй, і з моменту укладення договору вона відкрито володіє та користується вказаним будинком більше 12 років, проте не має на нього правовстановлюючих документів. Враховуючи викладене, просила задовольнити позовні вимоги з підстав, визначених ст.344 ЦК України.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 25 листопада 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на жилий будинок по АДРЕСА_1 за набувальною давністю. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 133 грн. судових витрат. В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на необґрунтованість рішення суду та неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, виходив з того, що оскільки позивач ОСОБА_1 добросовісно більше 10 років продовжує відкрито та безперервно користуватися спірним житловим будинком, тому є підстави для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю.

Однак з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч.1 ч.4 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном-протягом п'яти років, набуває право власності на це майно, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Згідно до п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим кодексом, тобто до 01 січня 2001 року.

Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. За змістом ст.344 ЦК України однією з обов'язкових ознак, яка є необхідною для набуття права власності на річ за набувальною давністю, є те, що володіння має бути добросовісним на протязі 10 років, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло таке володіння, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття ним майна.

Судом встановлено, що у березні 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу будинку по АДРЕСА_1.

Відповідно до цього договору ОСОБА_1 передала відповідачці 2 000 грн., про що була складена розписка.

Посвідчити нотаріально договір купівлі-продаж у передбаченому законом порядку позивач не зміг у зв'язку з відсутністю у відповідача правовстановлюючих документів на спірне домоволодіння.

Згідно записів погосподаської книги спірний житловий будинок рахується за ОСОБА_2

Задовольняючи позовні вимоги позивача на підставі ч. 1 ст.344 ЦК України, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що за наявності укладеної між сторонами угоди положення ст.344 ЦК на спірні правовідносини не поширюються.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції зазначені обставини справи та вимоги закону не врахував та дійшов необґрунтованого висновку щодо визнання за ОСОБА_1 права власності на спірне домоволодіння.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог та стягнення судових витрат з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 25 листопада 2015 року в частині задоволення позову та стягнення судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на жилий будинок відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді