Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/6757/15-ц Головуючий у 1-й інст. Рожкова О. С.
Категорія 5 Доповідач Шевчук А. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Шевчук А.М.,

суддів: Заполовського В.Й., Трояновської Г.С.,

з участю секретаря судового засідання: Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки - ОСОБА_2, до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, за участю органу опіки та піклування Житомирської міської ради, про визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

на заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 12 серпня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_1, яка діє в свої інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Просила визнати недійсним свідоцтво №63577 про право власності на квартиру № 8 у будинку №12 по проїзду Інститутському у місті Житомирі від 21 січня 2015 року. В обґрунтування позову посилалася на те, що вона разом із своєю донькою були зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_1 (нині будинок №12 по проїзду Інститутському), як члени сім`ї наймача. Наймачем цієї квартири значився її батько ОСОБА_3 Крім того, у квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_4 - її мати, ОСОБА_5 - її сестра. Оскільки відповідачі чинили їй перешкоди у користуванні квартирою, не пускали до квартири, не давали ключі від вхідних дверей, то в липні 2011 року вона звернулась до суду з позовом про вселення, усунення перешкод у користуванні житлом та укладення окремого договору найму. Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 22 травня 2015 року відновлено її право та право її доньки на користування квартирою. Однак, під час розгляду справи в судах відповідачі спірну квартиру приватизували та отримали свідоцтво про право власності на житло.

Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 12 серпня 2015 року позов задоволено. Визнано недійсним свідоцтво №63577 про право власності на квартиру № 8 у будинку №12 по проїзду Інститутському, видане 21 січня 2015 року відділом приватизації державного житлового фонду Житомирської міської ради ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали апеляційну скаргу. Просять заочне рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Вважають, що заочне рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, посилаються на те, що, подаючи до суду позов в своїх інтересах, ОСОБА_1 приховала факт належності їй на праві приватної власності ? частини квартири АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 26 січня 1994 року, виданого на підставі розпорядження від 12 січня 1994 року за № 3982. Судом першої інстанції не з`ясовувалося питання про можливість позивача ОСОБА_1 набути у спільну власність спірну квартиру шляхом приватизації та бути стороною у даній справі, при використаному у 1994 році праві на приватизацію іншої квартири.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Свідоцтвом №63577 про право власності на житло від 21 січня 2015 року було посвідчено, що квартира №8 у будинку №12 по проїзду Інституцькому у м. Житомирі належність на праві спільної часткової власності ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у рівних частках (копія свідоцтва приєднана до матеріалів справи).

Однак, рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 22 травня 2015 року рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 серпня 2014 року в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 про вселення і надання ключів від вхідних дверей спірної квартири скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким вселено ОСОБА_1 і її неповнолітню доньку ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_2 та зобовязано ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 надати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей даної квартири. Рішення суду першої інстанції в частині зустрічного позову ОСОБА_3, ОСОБА_4П та ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_1 разом із неповнолітньою дитиною ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування квартирою №8 у будинку №127 по вул. Київське шосе, також скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням (а.с.16-18).

Відповідно до ст.1, ч.1 ст.5, ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закон) наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Згідно із ч.3 ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виходячи з аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами ст.ст.1,6,9,61 ЖК України, ст.29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст.64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

Усупереч наведеним положенням законодавства суди повязували право осіб на приватизацію з фактом їх реєстрації у спірній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а не з їх правом на житло та фактом проживання у квартирі.

Правова позиція висловлена Верховним судом України в постанові від 30 січня 2013 року в справі №6-125цс12.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції, керуючись ст.345 ЦК України, спеціальним Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», правильно виходив із того, що за ОСОБА_1 та її неповнолітньою донькою ОСОБА_2 збереглося право на житло у спірній квартирі, а тому приватизація цього житла могла відбутися лише за письмовою згодою ОСОБА_1, але дана квартира була приватизована відповідачами без участі позивача та її доньки, чим грубо порушені права останніх на приватизацію житла. Порушене право відновлено шляхом визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним, що за аналогією відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 19 червня 2013 року в справі №6-57цс13.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що ОСОБА_1 приховала факт прийняття нею у 1994 році участі у приватизації квартири АДРЕСА_3 не змінюють висновків суду першої інстанції з наступних міркувань.

Свідоцтвом про право власності на житло від 26 січня 1994 року посвідчено, що квартира №14, загальною площею 42,2 кв.м., у будинку №6 по вул. Озерній у м. Бердичеві належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 (бабусі) та ОСОБА_1М.(позивачу). Приватизація цієї квартири зареєстрована у Бердичівському БТІ.

Пункт 5 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачає, що кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Офіційне тлумачення положення пункту 5 статті 5 надано Конституційним Судом України у рішенні від 10 червня 2010 року в справі №1-38/2010.

Так, право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах (будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сімї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю.

Приватизація загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду в межах встановленої санітарної норми та номінальної вартості житлового чека не є повторною.

Таким чином, при приватизації квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_1 не повністю використала житловий чек для приватизації житла.

Окрім того, ОСОБА_1 звертається не тільки за захистом свого права, а й за хистом порушеного права її неповнолітньої доньки ОСОБА_2.

Апеляційна скарга не містить доводів на спростування порушення житлових прав (зокрема, права на приватизацію) неповнолітньої.

Таким чином, суд першої інстанції повно встановив обставини справи, висновки їм відповідають, правильно застосував норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду, згідно ст.308 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду залишає без змін.

Рішення законне та обґрунтоване. Підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відхилити.

Заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 12 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: