Справа № 402/850/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

( заочне)

"04" серпня 2015 р. Ульяновський районний суд Кіровоградської області

в складі:

головуючого - судді: Ясінського Л. Ю.

при секретарі: Кашнікову І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Ульяновка, Кіровоградської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ВАТ "ВТБ Банк" про захист прав споживачів, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до відповідача ВАТ " ВТБ Банк" про захист прав споживачів.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 03.06.2008 між нею та ВАТ "ВТБ Банк" укладено Кредитний договір №49Г03-08. Згідно з п. 1.1. вказаного Договору, предметом Кредитного договору є надання Банком Позичальникові грошових коштів (кредит) на таких умовах:

-сума кредиту - 149 500,00 доларів США;

-строк кредитування - 20 років до 2028 року;

-проценти за користування кредитом - 14,00 відсотків річних.

Відповідно до п. 2.1. Кредитного договору, грошові кошти отримані

Позичальником за цим Договором використовуються за цільовим призначенням: для придбання двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

03.06.2008 між мною та ВАТ "ВТБ Банк" укладено Іпотечний договір №44Г09-08. Відповідно до п. 1.3. Іпотечного договору, іпотекодавець передає іпотеко держателю в іпотеку квартиру АДРЕСА_2. Згідно з п. 1.4. Іпотечного договору, предмет іпотеки сторони оцінили в 725 075,00 гри., що на день підписання договору становить 149 500,00 доларів США.

Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

З гідно з ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.3 вказаної статті, особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Виходячи з викладених норм, за кредитним договором банк надає у кредит грошові кошти, тобто гривні. ЦК України не передбачає надання у кредит валюти.

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту. У порушення вказаної норми Відповідач не надав позивачці, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону.

Крім того, відповідач до теперішнього часу не надав позивачці в письмовій формі орієнтовану сукупну вартість кредиту в грошовому виразі, тобто в гривнях.

До того ж, позивачці до теперішнього часу не відомо, так як Відповідач її взагалі не інформував, про наявність у банку відповідної ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями (генеральної та індивідуальної).

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України.

До того ж, відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України "Про іпотеку", якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору, або договору що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання.

Згідно з п. 1.4. Іпотечного договору, предмет іпотеки сторони оцінили в 725 075,00 грн.

Тобто, Кредитний договір укладений в іноземній валюті, яка має тенденції до зростання, а предмет іпотеки оцінений в гривнях, яка має сталий характер.

Відповідно до п.3 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно з ч. З ст. 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Згідно з ч. 4 вказаної статті, перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

З викладеного вбачається, що умови Кредитного та Іпотечного договорів є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду Позивача споживача кредитних послуг. Несправедливими є умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону, Відповідач перекладає, як суб'єкт підприємницької (господарської) діяльності виключно на позивачку.

Враховуючи, що внаслідок укладення зазначених договорів виник істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивачці, як споживача, тобто положення договорів є несправедливими, то Кредитний та Іпотечний договори мають бути визнані недійсними згідно з ч. 5 ст. 18 Закону України "Про захист прав

споживачів".

Враховуючи викладене, позивачка просить суд визнати несправедливим та недійсним Кредитний договір від 03.06.2008 №49Г03-08 укладений між ВАТ "ВТБ Банк" та ОСОБА_1. Визнати несправедливим та недійсним Іпотечний договір від 03.06.2008 №44Г09-08 укладений між ВАТ "ВТБ Банк" та ОСОБА_1.

В судове засідання позивачка та представник позивача не з"явились, представник позивача за дорученням надав до канцелярії суду заяву в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, справу розглянути без участі позивача, проти винесення заочного рішення не заперечує.

Відповідач, належним чином повідомлений про час і місце судового засідання, явку представника в судове засідання не забезпечив, про причини неявки суд не сповістив, однак направив до суду клопотання про передачу справи до належного суду за підсудністю.

Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи із наступного.

Згідно з частинами 1 і 3 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Преамбула Закону України № 1023-XII від 12 травня 1991 року "Про захист прав споживачів" (далі - Закон) передбачає, що Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону споживачем вважається фізична особа, яка придбає, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Відповідно до частини 1 статті 11 Закону між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частиною 2 статті 11 Закону та частиною 2 статті 12 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-II "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а статтею 56 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III "Про банки і банківську діяльність" (далі - Закон про банки і банківську діяльність) - щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу.

Згідно із частиною 1 статті 55 Закону про банки і банківську діяльність відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до пункту 3.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (далі - Правила) банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

Згідно із пунктом 3.2 Правил кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

В силу пункту 3.3 Правил банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту; абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі).

Відповідно до частини 1 статті 15 Закону споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Згідно з частиною 2 статті 1054 Цивільного кодексу України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

В силу частини 2 статті 533 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, положення законодавства, що передбачають необхідність зазначення в кредитному договорі інформації про сукупну вартість кредиту за кожним платіжним періодом, включаючи реальну процентну ставку і абсолютне значення подорожчання кредиту, розрахунок частки платежів у погашення основного боргу та в погашення відсотків (при ануїтетних платежах), валютні ризики, носять імперативний характер. Відсутність зазначеної інформації позбавляє споживача можливості правильно вибрати товар (послугу).

Судом встановлено і випливає з матеріалів справи, що 03.06.2008 між позивачем та ВАТ "ВТБ Банк" укладено Кредитний договір №49Г03-08. Згідно з п. 1.1. вказаного Договору, предметом Кредитного договору є надання Банком Позичальникові грошових коштів (кредит) на таких умовах:

-сума кредиту - 149 500,00 доларів США;

-строк кредитування - 20 років до 2028 року;

-проценти за користування кредитом - 14,00 відсотків річних.

Відповідно до п. 2.1. Кредитного договору, грошові кошти отримані

Позичальником за цим Договором використовуються за цільовим призначенням: для придбання двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

03.06.2008 між ОСОБА_1 та ВАТ "ВТБ Банк" укладено Іпотечний договір №44Г09-08. Відповідно до п. 1.3. Іпотечного договору, іпотекодавець передає іпотеко держателю в іпотеку квартиру АДРЕСА_2. Згідно з п. 1.4. Іпотечного договору, предмет іпотеки сторони оцінили в 725 075,00 гри., що на день підписання договору становить 149 500,00 доларів США.

Відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч. 2 ст. 627 ЦК України).

Згідно із абзацом 2 пункту 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

В силу положень частини 5 статті 11, статті 18 Закону до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. При цьому, пунктом 4 частини 1 статті 21 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Як зауважував Конституційний Суд України в абзаці третьому підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Судова практика виходить з того, що відсутність у кредитному договорі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупність вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, є порушенням пункту 2 частини 2статті 11 Закону і може бути підставою для визнання договору недійсним в цілому (Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.10.2014 р. у справі № 6-26251св14).

Враховуючи названі акти законодавства і судову практику, слід дійти висновку, що умови договору про валюту кредиту, сукупну вартість кредиту, в тому числі за кожним платіжним періодом, включаючи реальну процентну ставку і абсолютне значення подорожчання кредиту, розрахунок частки платежів у погашення основного боргу та в погашення відсотків (для ануїтетних платежів), а також валютні ризики, є істотними споживчими властивостями і їх характеристика впливає на вибір споживача. Відсутність названих умов в кредитному договорі може бути визнано несправедливими умовами у разі, коли ці умови вносить істотний дисбаланс у права та обов'язки сторін за договором на шкоду споживача, зокрема, у разі можливого збільшення суми витрат позичальника під час виконання зобов'язань в порівнянні з очікуваною сумою витрат під час укладення кредитного договору. Та обставина, що окремі умови договору або їх деякі аспекти були індивідуально узгоджені, не виключає застосування положень про несправедливі умови до решти договору.

Дослідивши та оцінивши за правилами статті 64 Цивільного процесуального кодексу України представлені в матеріали документи, в тому числі кредитний договір, суд встановив, що кредитний договір не містить графіку платежів, детальний розпис сукупної вартості кредиту у вигляді реальної процентної ставки (у процентах річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі).

Відсутність в кредитному договорі умов про сукупну вартість кредиту, в тому числі за кожним платіжним періодом, включаючи реальну процентну ставку і абсолютне значення подорожчання кредиту, про частки платежів у погашення основного боргу та в погашення відсотків, про валютні ризики викликано односторонніми діями (бездіяльністю) банку, який не забезпечив узгодження із споживачем названих умов кредитного договору. У зв'язку із цим, подорожчання для позивача кредитного продукту відносно його повної вартості у гривнях на момент прийняття на себе кредитних зобов'язань вносить істотний дисбаланс між договірними зобов'язаннями на шкоду споживача. Умови договору, які не були погоджені сторонами, з урахуванням абзацу першого частини 4 статті 18 Закону (перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним), а також наведених вище нормативних актів і судової практики, є несправедливими в силу частини 2 статті 18 Закону.

Та обставина, що умови спірного договору про валюту кредиту і валюту платежу були узгоджені сторонами не може бути прийнята до уваги, оскільки банком в належній формі не була доведена необхідна інформація про оцінку можливих змін курсу іноземної валюти на майбутній час дії кредитного договору, а відтак банк, як сильна сторона договору, в порушення принципу добросовісності, фактично переклав шкідливі наслідки від невиконання своїх обов'язків щодо оцінки ризиків від надання валютного кредиту на споживача, як слабкої сторони договору, чим вніс істотний дисбаланс у права та обов'язки сторін за договором на шкоду споживача.

Враховуючи, що названі умови кредитного договору суперечать принципам свободи договору (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України);що на момент укладення договору ці умови не були враховані позивачем або були узгоджені позивачем внаслідок неналежної інформованості, в тому числі зі сторони банку; що названі умови вплинули на можливість свідомого і компетентного вибору фінансової послуги споживачем;що у даному випадку зміна ринкових умов, які впливають на сукупну вартість кредиту у гривнях (різке підняття курсу долара США стосовно гривні), фактично призводить до зміни ціни послуги (у бік її підвищення), а відтак умов кредитного договору в частині суми основного боргу; що такі положення договору надали явну перевагу банку, внаслідок чого є явно обтяжливими для позивача; що без названих умов позичальник не міг укласти спірний договір, суд дійшов висновку, що кредитний договір слід визнати недійсним в цілому.

Відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний

судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно із частиною 2 статті 548 Цивільного кодексу України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Задовольняючи позовну вимогу позивача про визнання недійсним кредитного договору, слід також визнати недійсними договір іпотеки, оскільки цей договір є похідним від головного договору.

З урахуванням вищевказаного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає позовні вимоги позивача повністю доведеними, обґрунтованими та таким, що підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.3, 4, 10, 11, 31, 57, 60, 88, 169, 209, 214-215,218,224-226 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства "ВТБ Банк" про захист прав споживачів задовольнити в повному обсязі.

Визнати недійсним кредитний договір від 03.06.2008 року №49Г03-08 укладений між ВАТ "ВТБ Банк" та ОСОБА_1.

Визнати недійсним іпотечний договір від 03.06.2008 року №44Г09-08 укладений між ВАТ "ВТБ Банк" та ОСОБА_1.

Відповідачем, який не приймав участі у розгляді справи, протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення, відповідно до вимог ст.229 ЦПК України.

Заочне рішення може бути оскаржене іншими особами, шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до апеляційного суду Кіровоградської області через Ульяновський районний суд Кіровоградської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про перегляд заочного рішення відповідачем, який не приймав участі у розгляді справи, якщо заяву про перегляд заочного рішення не було подано, після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: ОСОБА_2