Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2015 сел. Оржиця

Оржицький районний суд Полтавської області в складі головуючого судді Грузман Т.В., за участі секретаря Федорини А.А., представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та відділу Державної виконавчої служби Оржицького районного управління юстиції про визнання майна спільним сумісним майном, визнання права власності на нерухоме майно та зняття з нього арешту ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 13.03.2015 року звернулась до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно та зняття арешту. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 10.03.2015 року відділом ДВС Оржицького районного управління юстиції був складений акт опису та арешту майна серія ВП № 46134005. Даний акт складений з метою стягнення боргу по виконавчому листу № 543/611/14-к. За змістом даного документу було описано та арештовано майно у вигляді нежитлової будівлі АЗС загальною площею 19,9 кв.м. за адресою: смт.Оржиця вул. 70-річчя Жовтня, 10, яке відповідно до договору купівлі-продажу належить її бувшому чоловіку ОСОБА_5 Складанням такого акту порушено права позивача як співвласника майна, оскільки позивач має право на ? частину вказаного нерухомого майна, так як воно було придбано у період шлюбу. Прохає визнати за позивачем право власності на ? частину нежитлової будівлі АЗС загальною площею 19,9 кв. м за вищезазначеною адресою та зняти з вказаної частини арешт, який був накладений державним виконавцем.

22.06.2015 року позивач збільшила свої позовні вимоги та вказала, що оскільки вона з відповідачем ОСОБА_5 з 05.06.2004 року по 21.06.2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, а майно ним було придбано саме у даний період, прохає визнати майно у вигляді нежитлової будівлі АЗС загальною площею 19,9 кв.м, що розташована за адресою: вул.70-річчя Жовтня, 10 в смт.Оржиця Полтавської області спільною сумісною власністю позивача та ОСОБА_5

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з мотивів, що у ньому вказані. Вважають, що оскільки майно було придбано у період шлюбу, то воно належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя. Державний виконавець здійснюючи арешт та опис майна не перевпевнився у тому, що майно належить також і дружині ОСОБА_5Ю, позивача по справі. За нормами діючого законодавства державний виконавець має право звернутися до суду з поданням для визначення частки у спільному майні при здійсненні виконавчих дій, чого здійснено не було. Вказане призвело до опису та арешту майна особи, яка не має боргових зобов»язань перед відповідачем ОСОБА_6

Відповідач ОСОБА_5 позовні вимоги визнав та вказав, що дійсно вказане майно було придбано за час шлюбу з позивачем, а отже його бувша дружина має право на його ? частину.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_2, вважають, що позов задоволенню не підлягає, оскільки будівля АЗС використовувалась відповідачем ОСОБА_5 для підприємницької діяльності, а майно яке придбано для підприємницької діяльності поділу між подружжям не підлягає. Згідно ухвали апеляційного суду відносно ОСОБА_5 міститься посилання на те, що він є приватним підприємцем. Прохають за позовом про визнання спільним сумісним майном подружжя застосувати строки позовної давності, оскільки моментом з якого він обраховується є 21.06.2011 року.

Відповідач відділ Державної виконавчої служби Оржицького районного управління юстиції зазначив, що при проведені опису та арешту майна по борговому документу жодних порушень нормативних актів допущено не було, державний виконавець діяв у межах Закону України «Про виконавче провадження».

Суд заслхаши сторони, розглянувши матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

У судовому засіданні досліджено наступні докази.

Відповідно до свідоцтва про одруження ОСОБА_5 та ОСОБА_7 уклали шлюб 05.06.2004 року ( свідоцтво про одруження серія 1-КЕ № 110940 відане 05.06.2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Оржицького районного управління юстиції). 21 червня 2011 року рішенням Оржицького районного суду Полтавської області шлюб між сторонами розірвано.

За змістом договору купівлі-продажу нерухомого майна від 22.08.2008 року посвідченого приватним нотаріусом Оржицького районного нотаріального округу ОСОБА_8 ОСОБА_5 придбав нежитлове приміщення за адресою : смт.Оржиця вул.. 7-річчя Жовтня, 10. У пункті 7.1 договору купівлі-продажу вказано, що дружина покупця ОСОБА_3 дала свою згоду на укладення даної угоди. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26.08.2008 року власником вказаного об»єкту є ОСОБА_5

Згідно постанови про відкриття виконавчого провадження від 23.01.2015 року відділом ДВС Оржицького районного управління юстиції відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 543/611/14-к від 31.10.2014 року про стягнення з ОСОБА_5Ю .на користь ОСОБА_4 коштів у розмірі 90827 грн. згідно вироку Оржицького районного суду від 31.10.2014 року, який відповідно до ухвали апеляційного суду Полтавської області від 25.12.2014 року залишено без змін.

10 березня 2015 року старшим державним виконавцем відділу ДВС Оржицького районного управління юстиції проведено опис та арешт нерухомого майна, а саме, нежитлової будівлі АЗС площею 19.9 кв.м, що розташована за адресою : смт.Оржиця вул.70-річчя Жовтня, 10, яка належить ОСОБА_5

Взаємовідносини, що склалися урегульовані слідуючими нормами законодавства.

Відповідно до п. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Згідно із ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Згідно зі ч. 2 ст. 60, ч. 1 ст. 69 СК України кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом ст. 355, ч. 3 ст. 372 ЦК України після поділу майна між подружжям право спільної сумісної власності припиняється, об'єкт належить сторонам вже на праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За нормами ч.2 ст. 72 СК України передбачено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до ст. 73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Як роз'яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», за правилами, установленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, суди розглядають вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним.

Отже, нежитлова будівля АЗС за адресою смт.Оржиця вул.. 70-річчя Жовтня, 10 є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу шляхом визнання за кожним із подружжя права власності на 1/2 частини, а частина майна позивача підлягає звільненню з-під арешту, що випливає із положень ст. ст. 60, 61, 65, 70, 73 СК України, ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження». У суді встановлено, що сторони після розлучення не здійснювали розподілу майна, обсягом спільного майна є саме спірна нерухомість. Вказане не спростовано відповідачами.

Згідно п. 29 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що відповідно до положень статей 57, 61 СК України , ст. 52 ЦК майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

З огляду на те, що матеріалами справи не доведено, що вказане майно було придбано відповідачем ОСОБА_5, як приватним підприємцем, твердження представника відповідача ОСОБА_6 суд відхиляє за недоведеністю.

Окрім того, суд вважає, що заява про застосування строків позовної давності до даного позову застосована бути не може, оскільки перебіг позовної давності слід обчислювати з моменту коли позивач дізналась про порушення її права, а саме з дати складання арешту та опису майна, а саме з 10.03.2015 року, так як саме з даної дати позивач дізналась про порушення свого права на спірний об»єкт. Розірвавши шлюб між сторонами не настали обставини, які б слугували підставою для звернення до суду, оскільки права сторін не були порушені.

За положеннями ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами.

Згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідачами за позовом є особи, які не вчиняли неправомірних дій, які б сприяли порушенню прав позивача, з урахуванням поданої заяви про залишення вимоги щодо стягнення судових витрат без розгляду, суд вважає, що справедливим та об»єктивним буде залишення судових витрат за позивачем. Оскільки питання стягнення судових витрат є похідним від позовних вимог, а не є окремою позовною вимогою, заява про відсутність волі на їх відшкодування з відповідачів на момент прийняття рішення по справі ( клопотання від 10 липня 2015 року) , дає суду можливість не стягувати з відповідачів судових збір.

Керуючись ст.ст. 325, 355, 368, 372 ЦК України ст. 52, 60 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 57, 60, 61, 69, 70, 71, 73 СК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 задоволити.

Визнати нежитлову будівлю АЗС загальною площею 19,9 кв.м., що розташована за адресою: смт.Оржиця вул.70-річчя Жовтня, 10 Полтавської області спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину нежитлової будівлі АЗС загальною площею 19,9 кв.м., що розташована за адресою: смт.Оржиця вул. 70-річчя Жовтня, 10 Полтавської області.

Зняти арешт з ? частини нежитлової будівлі АЗС загальною площею 19,9 кв.м., що розташована за адресою: смт.Оржиця вул. 70-річчя Жовтня, 10, Полтавської області.

Судові витрати з відповідачів не стягувати.

Апеляційна скарга до апеляційного суду Полтавської області подається протягом десяти днів після його проголошення. Особи, які брали участь в справі, але не були присутні у судовому засіданні під час розгляду справи, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Т.В.Грузман