АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Соколової В.В., Ратнікової В.М.

при секретарі Хоменку О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюпредставника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Закритого акціонерного товариства «Виробничо-торгова фірма «РАДОСИНЬ» про стягнення компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 754/2925/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/15866/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Петріщева І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ЗАТ «Виробничо-торгова фірма «РАДОСИНЬ» про стягнення компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 114 716,00 гривень, компенсацію з урахуванням індексів інфляції - 1749,06 гривень, відшкодування моральної шкоди - 1 000 000,00 гривень.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 лютого 2013 року на його користь було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку з моменту звільнення до лютого 2013 року, проте станом на 1 липня 2015 року, час затримки виплати належних позивачу сум, з лютого 2013 року, складає 28 місяців. Моральна шкода, на думку позивача, виразилась в стражданнях та приниженнях позивача та його сім'ї, оскільки, як зазначив позивач, він був змушений брати гроші в борг та не мав можливості їх віддати, тому позивач та його сім'я жили в постійній напрузі, нервували, обмежувати себе у самому необхідному, у тому числі у продуктах харчування, позивач почував себе приниженим та незахищеним чинним трудовим законодавством.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03 листопада 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 114 716,00 грн., компенсацію з урахуванням індексів інфляції - 1749,06 грн. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 749,06 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилалася на те, що суд першої інстанції не врахував, що неправомірними діями відповідача позивачу було заподіяно моральної шкоди, суд не визначив обсяги даної шкоди, які, на думку апелянта, складають 1 000 000 грн.

Крім того, апелянт зазначає, що відповідач визнав позов в повному обсязі, в тому числі і моральну шкоду у розмірі 1 000 000 грн.

Представник ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача - Кулєша Р.Б. заперечувала проти апеляційної скарги.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 16 січня 2008 року Ухвалою Господарського суду м. Києва було порушено провадження по справі №43/75-6 про банкрутство ЗАТ «Виробничо-торгова фірма «РАДОСИНЬ» та на підставі ст. 53 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» введено процедуру санації та мораторій на задоволення вимог кредиторів.

25 грудня 2009 року відповідно до ухвали Господарського суду м. Києва від 23 грудня 2009 року ОСОБА_1 приступив до виконання обов'язків керуючого санацією ЗАТ «ВТФ «РАДОСИНЬ» та на нього було покладено виконання обов'язків керівника підприємства боржника ЗАТ «ВТФ РАДОСИНЬ».

Згідно з наказом №1, виданим ЗАТ «ВТФ «РАДОСИНЬ» 25 грудня 2009 року, ОСОБА_1 прийняв на себе обов'язки керівника Товариства - керуючого санацією ЗАТ «ВТФ «РАДОСИНЬ» з 25 грудня 2009 року.

Ухвалою Господарського суду м.Києва від 6 липня 2011 року, яка була залишена без змін ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30 серпня 2011 року, ОСОБА_1 було звільнено від виконання повноважень керуючого санацією ЗАТ «ВТФ «РАДОСИНЬ» та від виконання обов'язків керівника ЗАТ «ВТФ «РАДОСИНЬ».

Згідно з наказом, виданим ЗАТ «ВТФ «РАДОСИНЬ» 30 серпня 2011 року, ОСОБА_1 було звільнено з посади керуючого санацією ЗАТ «ВТФ «РАДОСИНЬ» відповідно до постанови Київського апеляційного господарського суду від 30 серпня 2011 року, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці ОСОБА_1

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 лютого 2013 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 червня 2013 року та набрало законної сили, позовна заява ОСОБА_1 була задоволена, на його користь з ЗАТ «ВТФ «РАДОСИНЬ» стягнуто 11 132,38 грн.; компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 1 941,57 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 69649,00 грн., та на відшкодування моральної шкоди 1 488,01 грн.

Судами було встановлено, що місячна заробітна плата позивача згідно штатного розкладу, з вирахуванням податків та обов'язкових платежів, становила 4 097,00 грн.

На момент звільнення позивача підприємство не розрахувалося з позивачем за період перебування його на лікарняному з 12 червня 2011 року по 1 серпня 2011 року та за фактично відпрацьований період з 2 серпня 2011 року по 30 серпня 2011 року, також не компенсувало використані дні щорічної відпустки.

06.09.2013 року листом №690/14 заступник начальника відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції повідомив ОСОБА_1 про відмову у відкритті виконавчого провадження на підставі виконавчого листа №2-461/2013 від 08.07.2013 року, виданого Деснянським районним судом м. Києва, що підтверджується копією відповідного листа з додатками (а.с. 24-27).

Станом на 23.04.2015 року ОСОБА_1 виплат за рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.02.2013р. по заборгованості по заробітній платі в сумі 11132,38 грн., компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 1 941,57 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 69 649,00 грн. та відшкодування моральної шкоди в сумі 1488,01 грн. не проводилось, що підтверджується копією Довідки ЗАТ «ВТФ «РАДОСИНЬ» №16 від 23 квітня 2015 року, відповіддю на запит №114/01-12/43/75Б від 30.07.2015 року арбітражного керуючого Ганюк Т.М. (а.с. 56, 74).

За даними бухгалтера ЗАТ «ВТФ «РАДОСИНЬ» має заборгованість перед ОСОБА_1 по нарахованій та невиплаченій при звільненні 30.08.2011 року заробітній платі в розмірі 11 132,38 грн., компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 1 941,57 грн., що підтверджується копією Довідки ЗАТ «ВТФ «РАДОСИНЬ» № 030 від 28 вересня 2015 року (а.с. 83).

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 листопада 2015 року в частині задоволених позовних вимог не оскаржувалося, під час розгляду справи не було встановлено неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права в цій частині, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, а тому, у відповідності до положень ст.303 ЦПК України, судом апеляційної інстанції в цій частині не перевірялося.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн. суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог в цій частині саме на таку суму. Виходячи з вимог розумності і справедливості суд першої інстанції стягнув з відповідача моральну шкоду у розмірі 1 749,06 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, що неправомірними діями відповідача позивачу було заподіяно моральної шкоди, яка складає 1 000 000 грн. та відповідач визнав позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у такому розмірі 1 000 000 грн. не заслуговують на увагу, з наступних підстав.

Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

На виконання вимог вказаної норми права, суд першої інстанції правильно перевірив наявність законних підстав задоволення позову та обґрунтовано прийшов до висновку, що відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн. суперечить закону.

Також правильним є посилання суду першої інстанції на положення ч.ч. 1,4 ст.60 ЦПК України, та висновок про те, що вимоги позивача не підтверджуються будь-якими належними та допустимими доказами, наявними в матеріалах справи, у тому числі факт наявності боргових зобов'язань та їх порушення, обмеження у продуктах харчування, тощо, на що суд правомірно звернув увагу при вирішенні питання про відшкодуванні моральної шкоди та визначення її розміру, за принципами розумності і справедливості.

Відповідно до ч. ч. 1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт, вказуючи, що суд першої інстанції не правильно визначив величину моральних страждань, так і не підтверджує свої доводи будь-якими доказами. Доводи апеляційної скарги побудовані на припущеннях, а тому апеляційна скаргу задоволенню не підлягає.

Крім того, відхиляючи апеляційну скаргу, колегія суддів приймає до уваги не співрозмірність заявленої моральної шкоди позивачем з першопочатковою сумою заборгованості ЗАТ «ВТФ «РАДОСИНЬ» перед ОСОБА_1

Інших доводів про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 листопада 2015 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 листопада 2015 року - залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді