АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9340/15 Справа № 175/2655/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Ткаченко І.Ю.
У Х В А Л А

01 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ

01 грудня 2015 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Рудь В.В., Повєткіна В.В.

при секретарі Назаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики та визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання права власності та стягнення грошової компенсації

В С Т А Н О В И В:

06 липня 2015 року позивач ОСОБА_3 О.М. звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_2 в якому просила визнати недійсним договір позики від 01 червня 2010 року, укладений між нею та відповідачем, а також визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1, та автомобіль марки ТОYОТА RАV4, 2010 року випуску, колір білий, державний номер НОМЕР_1. В уточненій позовній заяві позивач посилається на те, що 01 червня 2010 року між нею та ОСОБА_4 був укладений договір позики, згідно умов якого відповідачем були передані позивачу грошові кошти у розмірі 35000 доларів США. На виконання вказаного зобовязання 03 липня 2013 року нею було повернуто відповідачу грошові кошти в розмірі 280000 грн. в присутності двох свідків. Повернуті кошти були використані відповідачем на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_2, та автомобіля марки ТОYОТА RАV4, 2010 року випуску, колір білий, державний номер НОМЕР_1. Як стверджує позивач, договір позики був укладений нею під впливом тяжкої обставини, тому вона просить суд визнати укладений договір позики недійсним на підставі ч. 1 ст. 233 ЦК України, а також визнати право власності на майно відповідача, придбане ним за повернені нею кошти (а.с. а.с. 3-4, 12-13).

ОСОБА_4 звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3, ОСОБА_2, згідно якої просив відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_3, визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1, та автомобіль марки ТОYОТА RАV4, 2010 року випуску, колір білий, державний номер НОМЕР_1, а також стягнути з нього на користь відповідача ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля (а.с.23-25).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_2, про визнання недійсним договору позики та визнання права власності відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання права власності та стягнення компенсації задоволені.

Визнано за ОСОБА_4, право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 90,3 кв.м., житловою площею 54,1 кв.м. Опис обєкта нерухомого майна: трикімнатна квартира № 95 у житловому будинку літ. А-5, що складається з: 1,2 коридор: 3, 4, 5, 7, 12, 13 - кладові; 6 - кухня; 8 - туалет; 9 - ванна кімната; 10, 11, 14 житлові кімнати, I, II - балкони.

Стягнуто з ОСОБА_4, на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки ТОYОТА RАV4, двигун № 3ZRА533879, кузов № JТМВЕ31V00D18674, 2010 року випуску, колір білий, державний номер НОМЕР_1, свідоцтво про державну реєстрацію транспортного засобу серія САК 922502, в розмірі 104988 грн. 50 коп., припинивши право власності ОСОБА_2, на 1/2 частину автомобіля марки «ТОYОТА RАV4», двигун № 3ZRА533879, кузов № JТМВЕ31V00D18674, 2010 року випуску, колір білий, державний номер НОМЕР_1, свідоцтво про державну реєстрацію транспортного засобусерія САК 922502.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на автомобіль марки «ТОYОТА RАV4», двигун № 3ZRА533879, кузов № JТМВЕ31V00D18674, 2010 року випуску, колір білий, державний номер НОМЕР_1, свідоцтво про державну реєстрацію транспортного засобу серія САК 922502, зареєстрований 05 липня 2012 року за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Не погодившись із вище зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 звернулась до з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову, разом із апеляційною скаргою подавала заяву про забезпечення позову в якій просила: накласти арешт на квартиру АДРЕСА_4, загальною площею 90,3 кв.м., житловою площею 54,1 кв.м. Опис обєкта нерухомого майна: трикімнатна квартира № 95 у житловому будинку літ. А-5, що складається з: 1,2 коридор: 3, 4, 5, 7, 12, 13 - кладові; 6 - кухня; 8 - туалет; 9 - ванна кімната; 10, 11, 14 житлові кімнати, I, II балкони, що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі продажу від 24 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованого у реєстрі за № 471; накласти арешт на автомобіль марки «ТОYОТА RАV4», двигун № 3ZRА533879, кузов № JТМВЕ31V00D18674, 2010 року випуску, колір білий, державний номер НОМЕР_1, свідоцтво про державну реєстрацію транспортного засобу серія САК 922502, зареєстрований 05 липня 2012 року за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.(а.с.47-49).

Колегія суддів, розглянувши заяву про забезпечення позову, дійшла до висновку, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст.151 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Також вид забезпечення позову має бути співмірним із заявленими позивачем вимогами. Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову, але в заяві вони відсутні, як і будь-які докази необхідності забезпечення позову, що унеможливлює накладення арешту на зазначене майно.

Зі змісту ч.1 ст. 152 ЦПК України вбачається, що накладення арешту на майно відповідача допускається лише за умови, що майно належить відповідачу, та є необхідність саме у цьому виді забезпечення позову.

Згідно роз'яснень п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі, а п. 4 вказаної Постанови, передбачено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір і існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до п.3 зазначеної Постанови, згідно із п.1 ч.1 ст. 152 ЦПК України позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або інших осіб. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у звязку із застосуванням відповідних заходів.

Згідно із абзацом 3 п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову, ухвала про забезпечення позову постановляється відповідно до ст.. 209 ЦПК України, і повинна включати мотивувальну частину, де поряд із зазначенням мотивів, із яких суд (суддя) дійшов до висновку про обґрунтованість припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, наводиться посилання на закон, яким суд керувався при постановленні ухвали.

Зі змісту заяви та доданих до неї матеріалів, вбачається, що вона фактично не має обґрунтування як у необхідності застосування заходів забезпечення позову, так і необхідності застосування саме такого виду забезпечення позову як накладення арешту, а має лише посилання щодо існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, хоча не зрозуміло яким чином невиконання рішення, з яким до речі, заявниця не погоджується, може порушити її права.

Колегія суддів також враховує, що відповідно до п.5.6.1 Інструкції про проведення виконавчих дій, арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а в разі потреби обмеженні права користування майном або його вилученні в боржника та передачі на зберігання іншим особам, і що застосування саме такого засобу забезпечення позову як арешт заявником належним чином не вмотивовано, і може призвести до безпідставної заборони користуватись майном, його вилучення та передачу його іншим особам.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, що ОСОБА_2 не є позивачем по даній справі і саме вона є власником автомобіля марки «ТОYОТА RАV4», тому посилання на оголошення про продай автомобіля є безпідставним, оскільки крім неї на даний час відчуження автомобілю інша особа здійснити не може.

Також, слід зазначити, що хоч квартира АДРЕСА_4 й належить ОСОБА_4, однак придбана вона під час перебування останнього в шлюбі з ОСОБА_2

А відповідно до положень ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України передбачено рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є обєктом права його спільної сумісної власності.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного майна подружжя буде встановлено, що один з них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 152, 153, 301 ч.1 п.7 ЦПК України, апеляційний суд , -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики та визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання права власності та стягнення грошової компенсації відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: