У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Остапчука Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення та зняття з реєстраційного обліку за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою його представником ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 28 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 11 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит в сумі 44 000 доларів США, з них 40 000 доларів США на споживчі цілі та 4 000 доларів США - на оплату страхових платежів.

Того ж дня між банком та відповідачами укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого останні передали в іпотеку банку належну їм квартиру АДРЕСА_1.

Свої зобов'язання позичальник за кредитним договором не виконав.

Заочним рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 1 грудня 2011 року, частково зміненим ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 29 травня 2013 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 - шляхом продажу.

Посилаючись на те, що 29 січня 2013 року відповідачі отримали письмову вимогу про добровільне звільнення в місячний строк квартири АДРЕСА_1, однак відповідачі її не виконали, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило виселити відповідачів з квартири зі зняттям їх з реєстраційного обліку.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 22 серпня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 28 жовтня 2014 року рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 22 серпня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення апеляційного суду Миколаївської області від 28 жовтня 2014 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права у частині виселення відповідачів.

Доводів щодо незаконності рішення у частині відмови у знятті з реєстраційного обліку касаційна скарга не містить.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» щодо накладення заборони на примусове звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є житлове приміщення.

Ухвалюючи рішення про виселення відповідачів із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого постійного жилого приміщення, апеляційний суд керувався тим, що відповідачі не виконали передбачене статтею 109 ЖК Української РСР та частиною другою статті 40 Закону України «Про іпотеку» зобов'язання з повернення кредиту та не вчинили жодних дій, спрямованих на звільнення спірної квартири, тому підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитись не можна.

Судами встановлено, що 11 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит в сумі 44 000 доларів США, з них 40 000 доларів США - на будівництво будинку та 4 000 доларів США - на оплату страхових платежів, зі строком повернення до 10 вересня 2017 року.

11 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого останні передали в іпотеку банку належну їм квартиру АДРЕСА_1.

Свої зобов'язання позичальник за кредитним договором не виконав.

Заочним рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 1 грудня 2011 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 - шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

29 січня 2013 року відповідачі отримали письмову вимогу про добровільне звільнення в місячний строк квартири АДРЕСА_1, однак вимога залишилась без виконання.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно з частиною другою статті 39 цього Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутись з таким позовом окремо.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те. що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та (або) частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК Української РСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК Української РСР).

Суд апеляційної інстанції, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України, на вказане уваги не звернув, виселяючи відповідачів із квартири без надання їм іншого житлового приміщення не перевірив, чи придбана квартира, яка є предметом іпотеки, за рахунок отриманого кредиту, не врахував відповідні норми матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, не встановив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, та дійшов передчасного висновку про задоволення позову в частині виселення.

Ураховуючи викладене, рішення суду апеляційної інстанції на підставі ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню в частині виселення відповідачів із спірного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення з направленням справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Оскільки доводів щодо незаконності рішення в частині відмови у знятті відповідачів з реєстраційного обліку касаційна скарга не містить і неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права у цій частині колегія суддів не встановила, підстав для скасування рішення апеляційної інстанції в цій частині немає.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 28 жовтня 2014 року в частині виселення скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П.Гончар
Судді: В.І.Амелін Т.П.Дербенцева С.О.Карпенко Д.О.Остапчук