Справа № 359/3913/15 Головуючий у І інстанції Величко В. П.
Провадження № 22-ц/780/4115/15 Доповідач у 2 інстанції Даценко Л. М.
Категорія 09.07.2015
УХВАЛА

Іменем України

09 липня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Білоконь О.В.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2015 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області ОСОБА_3,

встановила:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеною скаргою, в якій посилався на те, що 21 жовтня 2014 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області ОСОБА_3 винесено постанову про арешт його майна та заборону його відчуження в порядку примусового виконання виконавчого листа № 2/359/935, виданого 17.04.2014 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області про стягнення солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «АНСУ» суми боргу в розмірі 8936,07 доларів США.

Скаржник вважає, що дана постанова є незаконною та підлягає скасуванню через невідповідність фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства. Так, відповідно до умов кредитного договору № 6601214 від 18.07.2008 року сторонами цього договору є ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_4, а він є лише гарантом виконання нею своїх договірних зобов'язань, але арешт було накладено лише на його майно, а на майно ОСОБА_4 арешт не накладено.

Арешт було накладено на все його майно без винятку, в той час як відповідно до ч. 3 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт може бути накладено у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору.

Крім того, державний виконавець не звернув уваги на вимоги ч. 2 ст. 52 та ч. 1 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження», які передбачають звернення стягнення за виконавчим документом в першу чергу на кошти боржника, а у разі їх недостатньості для покриття боргу на рухоме майно і лише після цього на нерухоме майно боржника.

Про існування самої постанови він дізнався майже через півроку після її винесення і не від державного виконавця, чим останній порушив вимоги ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, скаржник вважає, що зазначеною постановою порушено вимоги вищезазначених правових норм та його права, як учасника виконавчого провадження.

Просив визнати зазначені вище дії державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_3 неправомірними та скасувати її постанову від 21 жовтня 2014 року про арешт майна ОСОБА_2 та заборону на його відчуження.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2015 року скаргу залишено без задоволення.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати зазначену ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу з цього питання. Посилається на порушення норм процесуального права та незаконність оскаржуваної ухвали через невідповідність фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства, яке полягає в тому, що судом першої інстанції не було взято до уваги жодного доказу скаржника. Тобто, судом були порушені ст. ст. 212, 213 ЦПК України про належну оцінку доказів та про законність і обґрунтованість судового рішення.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Залишаючи без задоволення скаргу ОСОБА_2, суд виходив з того, що відсутні підстави для визнання дій державного виконавця неправомірними.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

За змістом ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 368 ЦПК України питання, пов'язані із зверненням судового рішення до виконання, вирішує місцевий суд, який розглянув справу.

Згідно ст. 383 ЦПК України учасники виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ст. 387 ЦПК України у разі встановлення обгрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державну виконавчу службу задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення були прийняті відповідно до вимог закону, в межах повноважень державного виконавця і права чи свободи заявника порушено не було, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Згідно положень ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів.

Згідно ч. 1 та п. п. 3, 5, 6 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

За правилами ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

За змістом статті 52 Закону України «Про виконавче провадження», яка діяла на час виникнення правовідносин, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

За правилами статті 57 зазначеного Закону арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Відповідно до роз'яснень п. 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 7 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» при виконанні судових рішень про стягнення грошових коштів державний виконавець на підставі статті 52 Закону про виконавче провадження у першу чергу звертає стягнення на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів, і лише за відсутності у боржника коштів і цінностей - на належне йому інше майно, за винятком того, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Судом установлено, що 16 травня 2014 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області ОСОБА_3 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання виконавчого листа № 2/359/935, виданого 17 квітня 2014 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області про стягнення солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» боргу в розмірі 8936,07 доларів США.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області ОСОБА_3 від 21 жовтня 2014 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 у межах суми звернення стягнення 8936,07 доларів США та оголошено заборону на його відчуження.

Судом першої інстанції встановлено, що державний виконавець з часу відкриття виконавчого провадження до винесення оскаржуваної постанови у процесі здійснення виконавчого провадження вживав передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи примусового виконання рішення, тобто вчиняв певні виконавчі дії.

Так, відповідно до вимог пунктів 3, 5, 6 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження з метою захисту інтересів стягувача одержував безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну та накладав арешт на майно та кошти боржника, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах.

Зокрема, судом встановлено, що державний виконавець у червні 2014 року одержав відповідь від ВРЕВ ДАІ про відсутність за ОСОБА_2 транспортних засобів, у жовтні 2014 року одержав відповідь від Державної податкової служби України про припинення фізичної особи-підприємця та відсутність рахунків, від ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» одержав відповідь про відсутність залишку коштів на поточному рахунку боржника для виконання постанови про арешт коштів боржника. (а. с. 42).

Як убачається з оскаржуваної постанови, арешт накладений на все майно боржника у розмірі суми стягнення 8936,07 доларів США, тобто відповідно до вимог ч. 3 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, як убачається з матеріалів виконавчого провадження, боржник ОСОБА_2 в порушення ч. 5 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» не запропонував ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення.

З урахуванням наведеного, оскільки оскаржувана постанова була прийнята відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», в межах повноважень державного виконавця і права заявника ОСОБА_2 порушено не було, то суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання дій державного виконавця неправомірними та відмовив у задоволенні скарги.

Доводи апеляційної скарги про те, що апелянт не є стороною кредитного договору, а є лише гарантом виконання ОСОБА_4 договірних зобов'язань, не заслуговують на увагу, оскільки у виконавчому документі, на підставі якого відкрито виконавче провадження, зазначений солідарний обов'язок боржників ОСОБА_4 та ОСОБА_2 виконання грошового зобов'язання перед кредитором ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк».

Тобто, солідарний обов'язок зазначених боржників виник на підставі вимог ст. ст. 541, 543 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що арешт було накладено на все майно апелянта, також не заслуговують на увагу, оскільки в оскаржуваній постанові зазначено накласти арешт на все майно боржника у розмірі суми стягнення 8936,07 доларів США, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження».

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що державний виконавець не звернув уваги на вимоги ч. 2 ст. 52 та ч. 1 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження», які передбачають звернення стягнення за виконавчим документом в першу чергу на кошти боржника, а у разі їх недостатньості для покриття боргу на рухоме майно і лише після цього на нерухоме майно боржника, оскільки в матеріалах виконавчого провадження містяться докази про відсутність рухомого майна, рахунків та залишку коштів на поточному рахунку боржника для виконання постанови про арешт коштів боржника.

Крім того, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про порушення державним виконавцем ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки судом вірно встановлено, що боржник ОСОБА_2 не скористався своїми правами, передбаченими частиною першою статті 12 зазначеного Закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 312, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді