Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/885/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.12.2015 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі: головуючого - судді Левка Т.Ю., при секретарі - Роман К.С., за участю позивача ОСОБА_1, представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу автомобільного причепу удаваним, скасування свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, визнання права власності на автомобільний причеп,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу автомобільного причепу удаваним, скасування свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, визнання права власності на автомобільний причеп.

Позовну заяву мотивує тим, що восени 2013 року у магазині «Вело-Мото», що знаходиться за адресою: м.Виноградів, вул.Копанська, 238, він у присутності відповідача придбав автомобільний причіп марки АМС-500 "Старконь", 2013 року випуску. Однак розрахункові документи в магазині були оформлені на відповідача ОСОБА_4, який мав при собі на той момент паспорт громадянина України. Оскільки документи в магазині були виписані на ім'я відповідача, то і в МРЕВ даний причіп був зареєстрований на нього з умовою, що в подальшому відповідач переоформить реєстраційне свідоцтво на причіп на позивача. У зв'язку з тим, що між ним та відповідачем погіршилися стосунки, відповідач відмовився переоформлювати реєстраційні документи на причіп на позивача та звернувся до суду із позовом про витребування причепу з володіння та користування позивача. Причіп придбавався позивачем для потреб його сім'ї та використання дружиною в зв'язку із зайняттям підприємницькою діяльністю. Кошти на спірний причіп продавцю та страховий поліс оплачував він особисто, придбав в шиномонтажі колеса, так як причіп був придбаний без них, а через деякий час такий було обладнано дахом за кошти позивача. В загальному позивач витратив на причіп суму, що складає 8000 грн. Вважає, що умисними діями відповідача під час придбання спірного причепу його, позивача, було введено в оману щодо істинних мотивів необхідності оформлення придбаного ним причепу, тому просить суд визнати договір купівлі-продажу даного автомобільного причепу удаваним в частині покупця ОСОБА_4, визнати за ним, позивачем, право власності на автомобільний причеп та скасувати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, його представники ОСОБА_2, ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали з мотивів, викладених в позовній заяві та просили суд такі задоволити.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що восени 2013 року автомобільний причіп марки АМС-500 "Старконь", 2013 року випуску, був придбаний саме ним і за ним зареєстрований. Весною 2014 року позивач по справі, ОСОБА_1 попросив від нього причіп для перевезення якогось вантажу, після чого такий повернув і повертати відмовляється. У зв'язку з цим у 2014 році він звернувся до Виноградівського районного суду із позовною заявою про витребування причепу із чужого незаконного володіння позивача і в лютому 2015 року заочним рішенням суду його позовні вимоги були задоволені.

Представник відповідача ОСОБА_5 позовні вимоги не визнав та просив суд в задоволенні таких відмовити за безпідставністю, оскільки причіп марки АМС-500 "Старконь", 2013 року випуску, на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 належить відповідачу ОСОБА_4, а згідно заочного рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 09.02.2015 року по справі за № 299/4714/1-ц , яке ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 20.05.2015 року залишено без змін, спірний причіп було витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_1, позивача по даній справі, шляхом вилучення та повернення власнику ОСОБА_4, відповідачу по цій справі, або його представнику.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 суду показала, що вона є дружиною позивача ОСОБА_1 і їй відомо, що спірний причіп був придбаний за кошти її чоловіка, і тільки оформлений на ОСОБА_4 через те, що в її чоловіка не було паспорта при придбанні причепу.

Свідок ОСОБА_8 суду показав, що в грудні 2013 року на прохання позивача ОСОБА_1 він здійснював оформлення полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на автомобільний причіп марки АМС-500 "Старконь", 2013 року випуску. Страхувальником записано ОСОБА_4 як власника причепу. В той час не потрібно було зазначати хто саме керує транспортним засобом.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення щодо позовних вимог, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Розглядаючи вказану справу на підставі наведених і встановлених у судовому засідання фактів суд констатує, що вони регулюються правовідносинами, визначеними нормами Цивільного кодексу України.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно із ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, заочним рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 09.02.2015 року по справі за № 299/4714/1-ц , яке набрало законної сили 20.05.2015 року після розгляду справи апеляційним судом Закарпатської області встановлено, що 28.11.2013 року за ОСОБА_4 проведено реєстрацію причіпу легкового марки АМС-500, модель "Старконь", 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_3, зеленого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1, що стверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2.

ОСОБА_4 виступає страхувальником транспортного засобу типу "F", номерний знак НОМЕР_1, марка АМС-500 "Старконь", 2013 року випуску, що стверджується полісом №АС/8991150 обов"язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 11.12.2013 року, де страховиком виступив ТДВ СТ "Домінанта".

Даним рішенням суду, спірний причіп витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_1, позивача по даній справі, шляхом вилучення та повернення власнику ОСОБА_4, відповідачу по цій справі, або його представнику. За виконавчим листом, виданим Виноградівським районним судом 28.07.2015 року старшим державним виконавцем ВДВС Виноградівського РУЮ 03.08.2015 року відкрито виконавче провадження.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, за змістом якого відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено статтею 203 ЦК України.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підстави недійсності правочину визначено статтею 215 ЦК України.

Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини 1 статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (частина 2 статті 235 ЦК України).

Таким чином, оскільки відповідно до частини 1 статті 202, частини 3 статті 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме (постанова Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133цс12).

Згідно з пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Звертаючись до суду із позовом про визнання правочину удаваним, Позивач має довести:

1) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним;

2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто наявність у сторін мети приховати інший правочин;

4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Позивачем ОСОБА_1 в судовому засіданні не доведено належними засобами доказування того факту, що у відповідача ОСОБА_4 при укладенні договору купівлі-продажу автомобільного причепу марки АМС-500 "Старконь", 2013 року випуску, була мета приховати інший правочин, який він насправді вчинив.

А тому, з врахуванням викладеного, проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу автомобільного причепу удаваним, скасування свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, визнання права власності на автомобільний причеп - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийТ. Ю. Левко