УХВАЛА

іменем україни

15 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_5, про визнання договору кредиту частково недійсним за касаційними скаргами ОСОБА_3 та публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 9 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 3 липня 2007 року між банком та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 50 тис. грн зі сплатою 14,04 % річних з кінцевим строком повернення до 2 липня 2015 року. На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 3 липня 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, предметом якої була квартира АДРЕСА_1. Оскільки позичальник та майновий поручитель не виконували взяті на себе зобов'язання за цими договорами, на вимоги банку не реагували, утворилась заборгованість у розмірі 53 741 грн 64 коп.

Ураховуючи наведене, позивач просив, з урахуванням уточнених позовних вимог, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 3 липня 2007 року звернути стягнення на предмет іпотеки - зазначену квартиру та виселити з неї ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які проживають та зареєстровані у спірній кватирі.

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що на підставі п. 2.3.1 кредитного договору, яким визначено, що банк в односторонньому порядку має право збільшувати розмір процентної ставки, банком з 21 жовтня 2008 року відсоткова ставка була збільшена з 14,04 % річних до 15, 12 % річних, а з 1 лютого 2009 року - до 26,07 % річних. Зазначала, що банком неправомірно збільшено відсоткову ставку після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу і кредитного договору в односторонньому порядку». Також вважала кредитний договір договором приєднання. Оскільки п. 2.3.1 кредитного договору, відповідно до якого збільшено відсоткову ставку в односторонньому порядку, суперечить принципу добросовісності, так як не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», ОСОБА_3 просила визнати вказаний пункт договору недійсним, а кредитним договір визнати договором приєднання.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2014 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 9 квітня 2015 року рішення районного суду в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено з інших правових підстав. У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційних скаргах, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права: ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення в частині вирішення зустрічних позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення зустрічного позову; ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення в частині вирішення первісного позову та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційні скарги ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що банком не дотримано передбачених кредитним договором і Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» процедури і порядку звернення до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки забезпечувального зобов'язання. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 не є стороною оспорюваного нею кредитного договору.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо вирішення зустрічного позову. Проте скасовуючи рішення суду в частині вирішення позовних вимог банку та відмовляючи у задоволенні позову з інших правових підстав, апеляційний суд виходив із того, що вартість предмета іпотеки перевищує розмір заборгованості за кредитним договором, заявлений до стягнення.

Проте погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна, оскільки апеляційний суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 3 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 50 тис. грн зі сплатою 14,04 % річних з кінцевим строком повернення до 2 липня 2015 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 3 липня 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, предметом якої була квартира АДРЕСА_1.

Також судами встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 не виконували взяті на себе зобов'язання, на вимоги банку не реагували, за розрахунком банку утворилась заборгованість у розмірі 53 741 грн 64 коп.

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходив із того, що вартість іпотечного майна значно перевищує розмір заявленої заборгованості за кредитним договором, що є підставою для відмови банку в позові.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У п. 41 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність 9п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодацем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки за звичайною ціною на нього.

Розподіл коштів від продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іншими особами, що мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, здійснюється відповідно до встановленого пріоритету та розміру цих прав та вимог. Решта виручки повертається іпотекодавцю.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 214, 316 ЦПК України зазначене не взяв до уваги та вважаючи вартість іпотечного майна неспівмірною з розміром заявленої кредитної заборгованості, виходив з ціни іпотечного майна станом на момент укладення договору іпотеки, не врахував, що станом на момент звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду з позовом жодної оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності не проводилось, його вартість не визначалась.

До того ж, у разі, якщо вартість іпотечного майна перевищує розмір кредитної заборгованості, відповідно до вимог чинного законодавства решта коштів, виручених від реалізації предмета іпотеки, повертається іпотекодавцю. Також суд не звернув увагу на те, що відповідачі не вчиняють жодних дій на погашення кредиту, внаслідок чого розмір заборгованості збільшується.

Також не можна погодитись з висновком апеляційного суду щодо правомірності підвищення відсоткової ставки в односторонньому порядку з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 цього Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У ст. 629 ЦК України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. 2.3.1 кредитного договору від 3 липня 2007 року банк має право в односторонньому порядку збільшити розмір процентної ставки за користування кредитом у разі зміни кон'юнктури ринку грошових ресурсів Україні, а саме: зміни курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % порівняно з курсом долара США до гривні, установленого Національним банком України на момент укладення договору, зміни облікової ставки Національного банку України, зміни розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміни середньозваженої ставки за кредитами банків України у відповідній валюті. При цьому банк надсилає позичальнику письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність такої зміни.

31 грудня 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направило ОСОБА_5 лист, яким повідомило про підвищення банком з 1 лютого 2009 року в односторонньому порядку процентної ставки за договором кредиту до 26,70 % річних.

У абз. 1 п. 28 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі ст. 1056-1 ЦК України у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року.

Вирішуючи зустрічний позов, апеляційний суд вважав, що рішення банку про зміну розміру процентної ставки було прийнято набрання чинності вказаним вище Законом, тому підстав для визнання п. 3.2.1 кредитного договору щодо збільшення розміру процентної ставки в односторонньому порядку відсутні.

Однак повністю погодитись з таким висновком апеляційного суду не можна з огляду на наступне.

Згідно з п. 2.3.1 кредитного договору від 3 липня 2007 року банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого Національним банком України на момент укладення даного договору; зміні облікової ставки Національного банку України; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці Національного банку України). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів, на яке збільшилася ставка Національного банку України, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.

У абз. 3, 4 п. 28 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог ст. ст. 641-642 ЦК України або в порядку, визначеному ч. 6 ст. 1056-1 ЦК України.

При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Отже, підвищення процентної ставки в односторонньому порядку без повідомлення про це позичальника призведе до порушення п. 2.3.1 кредитного договору від 3 липня 2007 року та ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 4 липня 2012 року № 6-58 цс 12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Апеляційний суд у порушення ст. 212-214, 316 ЦПК України зазначене не взяв до уваги, не дав оцінки тому, чи дотримано банком встановлену договором процедуру підвищення процентної ставки та чи вчинено будь-які дії позичальником щодо прийняття такої пропозиції.

Також апеляційний суд вважав, що ОСОБА_3 не є стороною кредитного договору, тому підстави для визнання недійсним пункту кредитного договору відсутні.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу.

Відповідно до положень ст. ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемності правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За таких обставин, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 214, 316 ЦПК України на зазначене уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про те, що оскільки ОСОБА_3 не є стороною оспорюваного правочину, то вона не має право звертатись до суду з вимогою про визнання цього правочину недійсним.

Ураховуючи, що апеляційним судом не встановлені фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення апеляційного суду відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 9 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик