У Х В А Л А

іменем україни

16 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про розірвання договорів банківського вкладу та стягнення коштів за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_4, на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 11 березня 2013 року вона уклала із публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») договір банківського вкладу, відповідно до умов якого внесла 20 тис. Євро на 365 днів до 11 березня 2014 року. Крім того, вона також уклала із банком ще два договори банківського вкладу від 05 вересня 2013 року та від 22 січня 2014 року, відповідно до яких внесла на строк 365 днів 25 тис. Євро та 40 тис. Євро відповідно. За умовами зазначених договорів банк зобов'язався виплачувати відсотки на банківські вклади щомісяця, проте з березня 2014 року в односторонньому порядку припинив такі виплати. 30 квітня 2014 року вона звернулася до банка із заявою про нарахування та виплату відсотків за договорами банківських вкладів, яка була ним проігнорована, у зв'язку з чим вона просила розірвати договори.

Враховуючи викладене, позивачка просила стягнути з відповідача: банківський вклад за договором від 11 березня 2013 року у розмірі 20 тис. Євро, що за офіційним курсом Національного банку України складає 365 600 грн., та нараховані на нього відсотки у розмірі 1 600 Євро, що за офіційним курсом Національного банку України складає 29 248 грн.; банківський вклад за договором від 05 вересня 2013 року у розмірі 25 тис. Євро, що за офіційним курсом Національного банку України складає 457 тис. грн., та нараховані на нього відсотки у розмірі 769,80 Євро, що за офіційним курсом Національного банку України складає 14 071 грн. 94 коп.; банківський вклад за договором від 22 січня 2014 року у розмірі 40 тис. Євро, що за офіційним курсом Національного банку України складає 631 200 грн., та нараховані на нього відсотки у розмірі 1 010,93 Євро, що за офіційним курсом Національного банку України складає 15 952 грн. 47 коп.;

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 липня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позов пред'явлено ОСОБА_3 передчасно, оскільки вона не направила банку заяв про дострокове повернення банківських вкладів, а також із неможливості повернення банківських вкладів, відкритих на території Автономної республіки Крим та Севастополя через припинення діяльності відокремленого підрозділу ПАТ КБ «ПриватБанк» на цій території.

Апеляційний суд погодився із висновком районного суду, зазначивши при цьому також про те, що направлення заяви про в плату відсотків не є заявою про дострокове повернення коштів та розірвання договорів.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 11 березня 2013 року ОСОБА_3 уклала із ПАТ КБ «ПриватБанк» договір банківського вкладу, відповідно до умов якого внесла 20 тис. Євро на 365 днів до 11 березня 2014 року.

Також за договором банківського вкладу від 05 вересня 2013 року вона внесла 25 тис. Євро на 365 днів до 05 вересня 2014 року, а за договором від 22 січня 2014 року - 40 тис. Євро на 365 днів до 22 січня 2015 року.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалася на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовляється виплачувати їй відсотки річних за договорами банківських вкладів, а також відмовляється повертати ці вклади, мотивуючи це тим, що відділення банку, у якому укладено договори, знаходиться на території Автономної Республіки Крим. Вказане змусило її ставити вимогу про розірвання договорів.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Апеляційний суд дійшов помилкового висновку про передчасність позову ОСОБА_3 з підстав того, що вона не зверталася до відповідача із заявою про дострокове повернення банківських вкладів, оскільки у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив посилань позивачки про те, що 24 липня 2014 року вона направила до ПАТ КБ «ПриватБанк» заяву про дострокове повернення їй грошових коштів за всіма договорами банківських вкладів та сплати нарахованих на них відсотків у зв'язку з невиконанням умов договорів.

У п. 20.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, передбачено, що для дострокового розірвання дії договору банківського вкладу або повернення частини вкладу за бажанням вкладника - фізичної особи вкладник зобов'язаний повідомити про це банк шляхом подання заяви.

Посилання апеляційного суду на те, що ОСОБА_3 не довела факту отримання зазначеної вище вимоги відповідачем, є помилковим, оскільки діюче законодавство цього не вимагає. Також суд апеляційної інстанції не врахував того, що інформація на офіційному веб-сайті Укрпошти про наявність та стан пересилання поштових відправлень постійно оновлюється й зберігається в системі протягом 6 місяців з моменту реєстрації, про що вказано на цьому ж веб-сайті (http://services.ukrposhta.ua/bardcodesingle/).

Крім того, з квітня 2014 року позивач вимагає повернення згаданих коштів, з липня 2014 року до суду пред'явлений позов з вимогою про повернення коштів та розірвання договорів, проте і за цей час банк своїх зобов'язань не виконав, незважаючи на те, що на час розгляду справи строк дії депозитних договорів вже сплив.

Отже, апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_4, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська