ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 636/4699/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 р.

Чугуївський міський суд Харківської області у складі:

головуючого - судді Панаід І.В.

за участю секретаря судового засідання Шикової К.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Чугуївського міського суду Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору- Вінник ОСОБА_4, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1, звернувся до Чугуївського міського суду Харківської області з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому, з урахуванням поданих уточнень, просив суд визнати відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком №49 по вул. Комсомольській у м. Чугуєві Харківської області, посилаючись на те, що відповідачі більше двох років в будинку не мешкають. В ході судового розгляду, ухвалою суду від 10.11.2015 р. судом до участі у справі в якості третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору було залучено співвласника вказаного будинку ОСОБА_5

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що причиною його звернення до суду є те, що перебування відповідачів на реєстраційному обліку у будинку створює перешкоду у здійсненні ним права власності на майно, у зв'язку з чим він обмежений в праві володіння та розпорядження своїм майном в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити.

Відповідачі в судовому засіданні проти позову заперечували, та просили суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

Третя особа ОСОБА_5 в судовому засіданні висловився про відсутність в нього заперечень проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23 лютого 2010 року, ? частина житлового будинку №49 розташованого по вул. Комсомольській у м. Чугуєві Харківської області належить позивачу ОСОБА_1, інша ? частина будинку належить ОСОБА_5 (а.с. 8).

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 та позивач перебували у шлюбі, який на станом на момент розгляду справи розірвано.

У спірному будинку № 49 за адресою: Харківська обл., м. Чугуїв, вул. Комсомольська, зареєстровані, зокрема, відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та позивач, що підтверджується данними будинкової книги, а також інформацією наданою Чугуївським РВ ГУДМС України в Харківській області №48/3373 від 15.10.2015 р. (а.с. 6-7, 15).

Згідно довідки вуличного комітету № 9 від 09.11.2015 р. відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у будинку № 49 за адресою: Харківська обл., м. Чугуїв, вул. Комсомольська, зареєстровані, але фактично не проживають (а.с. 24).

Правовідносини між власником будинку (квартири) та членами його сім'ї (колишніми членами сім'ї) щодо користування жилим будинком (квартирою) та втрату права користування жилим приміщенням регулюються нормами Житлового кодексу.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 , 405 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно до ч.1 ст.156 ЖК УРСР члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у користуванні жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За правилами даної статті, власник може вимагати усунення всяких порушень його права, хоча б ці порушення і не були пов'язані з позбавленням володіння. Порушення права розпорядження має місце, коли власник незаконно обмежується у можливості реалізації не тільки правомочності користування, але і розпорядження, внаслідок дій особи, яка своєю противоправною поведінкою створює перешкоди, що заважають нормальному здійсненню права власності.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника втрачає право на користування житлом в будинку (квартирі), що належить громадянину на праві власності, у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю сторін.

Підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є остаточне рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Як стверджували відповідачі, відносини в сімї були складними, в результаті чого виникали постійні сварки, у звязку з чим для відповідачів були створені такі умови, за яких вони не могли проживати в спірному будинку та були змушений виїхати.

Перевіряючи доводи позивача про тривале не проживання відповідачів у спірному будинку судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_3 були змушені залишити будинок, оскільки позивач внаслідок зловживання спиртними напоями сварився та ображав ОСОБА_2 та її доньку ОСОБА_3 У травні 2013 року ОСОБА_2 разом з донькою ОСОБА_3 були змушені залишити будинок, та на даний час проживають у квартирі, що належить матері ОСОБА_2 Повернутись до будинку відповідачі не мають можливості, оскільки одразу після того як вони залишили будинок позивач змінив у ньому замки, не передавши ключ від нового замка ані ОСОБА_2 ані ОСОБА_3, а пізніше став проживати в будинку з іншою жінкою, що унеможливило повернення до будинку ОСОБА_2 Вказані обставини не заперечувалися самим позивачем в судовому засіданні, який пояснив, що ключі він дійсно не передав не бажаючи перебування відповідачів в будинку у його відсутність. Наразі у будинку залишаються речі відповідачів, а позивач у спірному будинку проживає з іншою жінкою. Разом з тим, позивач підтвердив, що вселення відповідачів до спірного будинку відбувалося за його згоди після його одруження з ОСОБА_2 разом з якою право на проживання в спірному будинку отримала і її неповнолітня на той час дочка ОСОБА_3

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України позивачем не надано беззаперечних доказів, підтверджуючих необґрунтованість і неповажність причин відсутності відповідачів у спірному житловому приміщенні.

Відповідачі в судовому засідання зазначали, що позивач чинить перешкоди у користуванні будинком, відносини між ними є складними. Позивач, керуючись бажанням виселити відповідачів, змінив замки у будинку, дій спрямованих на надання відповідачам комплекту нових ключів від будинку не здійснював, та вжив всіх можливих заходів для недопущення проживання відповідачів у спірному будинку. У звязку з чим, відповідачі були змушені залишити будинок задля недопущення подальших конфліктів. Ці обставини позивачем спростовані не були. Таким чином, суд дійшов до висновку, що причини не проживання відповідачів у спірному будинку є обґрунтованими, оскільки спрямовані на захист власних прав та запобігання конфліктам і сваркам. У будинку залишились речі відповідачів, доступу до яких вони не мають.

Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням у суду не має.

На підставі викладеного, керуючись ст. 156 ЖК України, ст. 405 ЦПК України, ст. ст. 3, 4, 8, 10, 11, 60, 209, 213 - 215, 223 ЦПК України, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору- Вінник ОСОБА_4, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано . У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя