УХВАЛА

іменем україни

9 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., ЧерненкоВ.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Полтавської області від 10 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що на підставі довіреності, виданої ним 27 серпня 2013 року, він уповноважив ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладати правочини щодо розпорядження належним йому автомобілем Fiat Doblo, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1, за ціною та на умовах за власним розсудом. На підставі цієї довіреності 6 березня 2014 року ОСОБА_4 зняв з обліку зазначений автомобіль з метою подальшої його реалізації та 7 березня 2014 року вказаний транспортний засіб було перереєстровано на нового власника - ОСОБА_7 Згідно довідки-рахунку від 6 березня 2014 року вартість спірного автомобіля становила 70 тис. грн. Вважав, що спірний автомобіль був проданий відповідачем від його імені та в його інтересах, тому у останнього виник обов'язок передати йому, як власнику, кошти, отримані за реалізацію автомобіля. Оскільки кошти йому повернуто не було, позивач просив, з урахуванням уточнених позовних вимог, стягнути з відповідача на його користь кошти, отримані за реалізацію автомобіля у розмірі 70 тис. грн.

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 26 червня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 10 серпня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 70 тис. грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, в особі представника - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що обравши способом захисту порушеного права пред'явлення позову про відшкодування збитків, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову і фактичну підставу своїх вимог, проте обставини, зазначені позивачем у позові, ним не доведені.

Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що дії ОСОБА_4, направлені на розпорядження автомобілем, що мали місце 6 березня 2014 року, вчинені ним від імені та в інтересах ОСОБА_3 на підставі довіреності, дійсної на момент вчинення цих дій. Вважав, що відповідно до умов цього правочину у відповідача виник обов'язок передати позивачу, як власнику відчуженого майна, кошти, отримані за його реалізацію. При цьому виходив із відсутності доказів наявності між сторонами інших правовідносин, крім представництва.

Проте повністю погодитись із такимивисновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що на підставі довіреності, виданої ОСОБА_3 27 серпня 2013 року, останній уповноважив ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладати правочини щодо розпорядження належним йому автомобілем Fiat Doblo, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1, за ціною та на умовах за власним розсудом. На підставі цієї довіреності 6 березня 2014 року ОСОБА_4 зняв з обліку зазначений автомобіль з метою подальшої його реалізації та 7 березня 2014 року вказаний транспортний засіб було перереєстровано на нового власника - ОСОБА_7 Згідно довідки-рахунку від 6 березня 2014 року вартість спірного автомобіля становила 70 тис. грн.

Згідно зі ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представник має право діяти від імені і за рахунок особи, яку він представляє.

Однак повноваження, надані представнику, на підставі довіреності, повинні виконуватися у відповідності до змісту цієї довіреності та у її межах.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, позивач посилався на те, що отримання відповідачем грошових коштів за укладеним правочином, обумовило виникнення у нього обов'язку передати їх власнику відчуженого майна (довірителю за довіреністю).

Заперечуючи проти задоволення позову та апеляційної скарги, відповідач посилався на те, що позивач фактично продав йому указаний автомобіль, про що останній пояснив у судовому засіданні 14 травня 2015 року, отже, згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню. При цьому посилався на те, що у довіреності не були чітко визначені дії, які має вчиняти повірений, та заперечив отримання від позивача будь-яких коштів для придбання на ім'я останнього автомобіля.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув, не перевірив доводів сторін як на підтвердження так і на заперечення позову, не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин; не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, у рішенні не навів мотивів відхилення доводів відповідача, зокрема про те, що він придбав у позивача указаний автомобіль, щодо якого була видана довіреність, і про визнання останнім цих обставин під час розгляду справи.

При цьому, стягуючи з відповідача на користь позивача грошові кошти, не вказав на підставі якої норми ЦК України він прийняв таке рішення, які правовідносини виникли між сторонами не встановив. Отже, висновок суду апеляційної інстанції ґрунтується на припущеннях, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено, його рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, щов силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 10 серпня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко