Провадження № 2/344/4895/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої судді Польської М.В.

при секретарі c/з ОСОБА_1,

з участю прозивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю із спадкодавцем та визнання права власності на спадкове майно,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся в суд до Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_4 про встановлення окремого факту постійного проживання однією сімєю з ОСОБА_5, що помер 26.11.2010р., визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали з мотивів, викладених в позовній заяві, просили позов задовольнити.

Відповідач щодо задоволення позову не заперечила, визнала що позивач здійснював догляд за покійним і проживав з ним, просила розгляд даної справи провести без участі представника.

Заслухавши пояснення сторони позивача, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13.10.1998 року ОСОБА_5 було видано Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.5).

26.11.2010 року ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який був інвалідом ІІ групи загального захворювання в період проходження військової служби, одиноким, помер (а.с.14, 28, 31).

З 2005 року з померлим проживав позивач, який спільно вів господарство, надавав допомогу померлому, спільно ними встановлені лічильники на надання послуг і укладені договори, сплачували комунальні платежі, після смерті всі витрати продовжував нести позивач, який залишився проживати в даній квартирі і проживає по даний час, поховання ОСОБА_5 здійснено за організацією та кошти позивача (а.с.8-13, 15-27, 86-90).

На підставі доведених обставин, судом встановлено факт проживання однією сімєю ОСОБА_2 з ОСОБА_5, тому за вимогами ст..256 ЦПК України ці вимоги підлягають до задоволення.

Що стосується вимоги про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1, то дані вимоги також підлягають до задоволення, з врахуванням такого.

Відповідач ОСОБА_4 є бабусею позивача, та входить до наступних черг спадкування (а.с.40). Інших черг спадкоємців померлого не встановлено. Позивач звернувся до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори, однак йому розяснено встановлення окремого факту та як наслідок визнання прав на дану квартиру (а.с.67).

Після смерті померлого, квартиру прийняв в порядку спадкування за законом позивач, який продовжував проживати в даній квартирі, однак не зміг оформити спадкові права на дане житло.

Як слідує з вимог ст..1223, 1258 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

В тому числі, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (ст..1264 ЦК України).

Як вказує ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

За статтею 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

А стаття 1297 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування».

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

На виконання постанови КМУ від 27 лютого 1995 року № 150 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» були прийняті Правила державної реєстрації обєктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31/1056. Правила встановлювали порядок державної реєстрації обєктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб. До обєктів нерухомого майна, що підлягали державній реєстрації, відносяться: жилі будинки (домоволодіння), розташовані на земельній ділянці під окремим порядковим номером на вулиці, площі, провулку; нежилі будинки, дачі, садові будинки, гаражі, будівлі виробничого, господарського, соціально-побутового та іншого призначення, розташовані на окремих земельних ділянках; вбудовані в жилі будинки нежилі приміщення (як частини цього будинку); квартири в багатоквартирних будинках.

Відповідно до п. 4.1. зазначених Правил оформлення права власності на обєкти нерухомого майна проводилось із видачею свідоцтва про право власності: фізичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані обєкти нерухомого майна; власникам спільних будівель, які на законних підставах здійснили перебудову, прибудову, внаслідок чого змінились належні їм частки; членам житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, товариства або обєднання, які повністю внесли свої пайові внески та в інших випадках. Державні органи приватизації видавали свідоцтва наймачам квартир у державному житловому фонді, які приватизували їх відповідно до Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду». Правила втратили чинність на підставі наказу Держархітектури від 09 грудня 1986 року № 121.

На виконання постанови КМУ від 18 лютого 1998 року № 192 «Про заходи щодо створення системи реєстрації прав на нерухоме та рухоме майно», прийнято Інструкцію про порядок державної реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, яка затверджена наказом Держбуду України від 09 грудня 1986 року № 121, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 26 грудня 1986 року за № 399/2839.

Інструкція втратила чинність згідно з наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 15 лютого 2002 року № 36 у звязку з прийняттям Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445.

Отже даний спір розглядається судом про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, за наявності встановлення факту проживання однією сімєю, що надає право на спадкування за четвертою чергою спадкоємців та визнання прав на спадкове майно.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 1226, 1261, 1268, 1296, 1297 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Встановити факт постійного проживання однією сімєю ОСОБА_2 з померлим ОСОБА_5 на час смерті 26.11.2010 року.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, фактично проживаючим ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності на спадкове майно квартиру АДРЕСА_2.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 11 грудня 2015 року.

Суддя Польська М.В.