Номер провадження: 22-ц/785/9957/15
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Оверіної О.В., Таварткіладзе О.М.,

з участю секретаря судового засідання - Книгиницького О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції Одеської області про визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином, визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації, виключення зі спадкової маси, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.10.2015 року,-

встановила

07 серпня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив та згідно редакції від 18.08.2015 року просив ухвалити рішення, яким визнати удаваним посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М. та зареєстрований в реєстрі за № 15647, договір купівлі-продажу 10/100 частин домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 та складає квартиру номер 4 від 01.12.2000 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4; визнати, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 для забезпечення виконання договору позики укладено договір іпотеки 10/100 частин домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 та складає квартиру номер 4; визнати недійсним договір дарування від 12.04.2001 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. та зареєстрований в реєстрі за номером 4123; скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_8 на 10/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер майна 7282781; виключити зі спадкової маси, що відкрилася після смерті ОСОБА_8 10/100 частин домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_1; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Южноукраїнської державної нотаріальної контори Миколаївської області 20.02.2007 року та зареєстроване в реєстрі за номером 413, в частині видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 10/100 часток домоволодіння, що складається з квартири № 4 та знаходиться за адресою АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_9 право власності на 10/100 частин домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 та складає квартиру номер «Чотири». Реєстраційний номер майна 7282781.

Свої вимоги мотивував тим, що 01.12.2000 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до умов якого він отримав в борг 15000 дол. США. В забезпечення умов належного повернення боргу ним було передано відповідачу за договором купівлі-продажу, квартиру № 4, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Позивач стверджує, що 06.05.2015 року він повернув ОСОБА_4 15000 дол. США, проте останній йому квартиру не повернув, та більш того, повідомив про те, що квартиру він в 2001 році подарував тещі ОСОБА_8, яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, що унеможливлює виконання домовленостей. Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15.10.2015 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано удаваним посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М. та зареєстрований в реєстрі за № 15647, договір купівлі-продажу 10/100 частин домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 та складає квартиру номер 4 від 01.12.2000 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4; визнано, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 для забезпечення виконання договору позики укладено договір іпотеки 10/100 частин домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 та складає квартиру номер 4; визнано недійсним договір дарування від 12.04.2001 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. та зареєстрований в реєстрі за номером 4123; скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_8 на 10/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер майна 7282781; виключено зі спадкової маси, що відкрилася після смерті ОСОБА_8 10/100 частин домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_1; визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Южноукраїнської державної нотаріальної контори Миколаївської області 20.02.2007 року та зареєстроване в реєстрі за номером 413, в частині видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 10/100 часток домоволодіння, що складається з квартири № 4 та знаходиться за адресою АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_9 право власності на 10/100 частин домоволодіння. Що знаходиться в АДРЕСА_1 та складає квартиру номер «Чотири». Реєстраційний номер майна 7282781.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при винесенні рішення не було враховано те, що між сторонами відбулась угода саме купівлі-продажу спірного нерухомого майна, оскільки позивачем після укладання договору купівлі-продажу передано ключі від квартири, всі документи на зазначену нерухомість, що в подальшому була переоформлена на нового власника та що не заперечувалось самим позивачем. Також зазначив, що районний суд в порушенні норм процесуального права у рішенні посилається на копію розписки про отримання грошових коштів у позику, що знаходиться в матеріалах справи, при цьому судом не було досліджено оригінал розписки. Крім того, апелянтом вказано, що ані позивачем ані відповідачем ОСОБА_4 не надано жодного доказу, який підтверджував, що між сторонами була домовленість у 2000 році, що вони приховали договором купівлі-продажу, яка мета була у сторін, щоб приховати інший правочин, та судом визнано договір купівлі-продажу удаваним на припущеннях, що є порушенням ч.4 ст. 60 ЦПК України. Також апелянт вважає, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги те, що спірне нерухоме майно зареєстровано на праві власності за ОСОБА_3 Крім того, апелянтом вказано що районним судом безпідставно не було задоволено клопотання про застосування строків позовної давності.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, які мають значення для вирішення справи.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін впливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.10.2015 року не відповідає.

Задовольнивши позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що оспорюваний договір купівлі продажу, вчинений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 приховував договір іпотеки, вчинені сторонами дії не можуть вважатись остаточним відчуженням майна та призводить до правових наслідків, які настають за договором Іпотеки, при цьому застосовував ч. 1, ст. 215 ЦК України (підстави недійсності правочину) та ч. 5 ст. 203 ЦК України. Також районний суд посилався на визнання відповідачем позову(ч. 1, 4 ст. 174 ЦПК України). Крім того дійшов висновку, що свідоцтво про право на спадщину за законом отримане ОСОБА_3, в силу статті 1301 ЦК України підлягає визнанню недійсним в частині його видачі на спірне нерухоме майно, оскільки ОСОБА_3 не мала права на спадкування.

Колегія з вказаним висновком місцевого суду погодитись не може виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно пояснень позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_4, 01.12.2000 року позивач звернувся до ОСОБА_4 з проханням надати йому позику у розмірі 15 000 доларів США. ОСОБА_4 погодився надати вказану суму, але зажадав від нього забезпечення виконання зобов'язання щодо повернення позики та запропонував отримати гроші в позику за умови переоформлення на ОСОБА_4 права власності на належне позивачеві нерухоме майно шляхом укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде повернуто ОСОБА_4 після повернення позики.

На підтвердження вказаних обставин позивач посилався на копію розписки про отримання грошових коштів у розмірі 15 000 доларів США.

01 грудня 2000 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М. було посвідчено Договір купівлі-продажу, згідно умов якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_4 купив 10/100 частин домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1, складає квартиру № 4 та складається в цілому з одного цегляного будинку під літерою «А», житловою площею 1 088, 8 кв.м., та надвірних споруд № 1-2 - огородження, розташованих на земельній ділянці площею 2045 кв.м.

20 квітня 2001 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. було посвідчено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_8 прийняла в дар 10/100 частин домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1, складає квартиру № 4 та складається в цілому з одного цегляного будинку під літерою «А», житловою площею 1 088, 8 кв.м., та надвірних споруд № 1-2 - огородження, розташованих на земельній ділянці площею 2045 кв.м.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла, після її смерті відкрилась спадщина, в тому числі й на спірну квартиру, на яку 20 лютого 2007 року ОСОБА_3, що є донькою померлої, отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, яке було видане державним нотаріусом Южноукраїнської державної нотаріальної контори Миколаївської області, та зареєстровано в реєстрі за № 413.

Згідно копії розписки, що міститься в матеріалах справи, 06 березня 2015 року ОСОБА_2 повернув ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 15 000 дол. США.

Врахувавши вищезазначені обставини та даючи їм правову оцінку, колегія суддів дійшла висновку що позов необґрунтований, а тому не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Пунктом 1 статті 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктом 2 Договору купівлі - продажу зазначено, що продаж здійснено за 56101,00 грн., які у вказаній сумі продавець отримав від покупця повністю до підписання вказаного договору.

Посилання позивача та той факт, що зазначені гроші їм не отримувались є хибними, оскільки стоїть власний підпис у договору купівлі - продажу від 01 грудня 2000 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та ніким не оспорювався на протязі 15 років.

Відповідно до пп. 1 та 2 статті 662 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі - продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосується товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Згідно зазначеної вище нормою, продавцем, а саме позивачем після укладання Договору купівлі - продажу передано ключі від квартири, всі документи на зазначену нерухомість, що в послідуючому переоформлені на нового власника, дана обставина не заперечувалось самим позивачем під час розгляду справи, а тому доказуванню не підлягає.

З огляду вищенаведеного, між сторонами відбулась угода саме купівлі - продажу спірного змого майна, оскільки знаходиться у володінні та користування з 01 грудня 2000 року по теперішній час у власника нерухомості.

Крім цього, в пункті 4 Договору купівлі - продажу зазначено, що продавець свідчить, що вказана частина домоволодіння на момент купівлі - продажу боргом за житлово-комунальні послуги не обтяжена, раніше нікому другому не продана, не подарована, не закладена, в оренду та найом не здана, заборона та арешт на неї не накладено, спору про неї немає.

Стосовно надання у позику 15000 доларів США, судова колегія зазначає наступне.?

Як вказує позивач та визнає відповідач ОСОБА_4, у 2000 році ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 15000 доларів США.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладений з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Пунктом 1,2 статті 1047 ЦК України зазначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім цього, абзацом 2 пункту 1 статті 1051 ЦК України зазначено, що договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що сума у розмірі 15000 доларів США набагато перевищує встановлений ліміт у статті 1047 ЦК України, та передбачає наявності письмового доказу про отримання грошей саме у цій сумі.

Так, суд першої інстанції у своєму рішенні посилається на копію розписки, що знаходиться в матеріалах справи, однак вона не може братися до уваги та обґрунтовувати рішення суду у зв'язку із відсутністю оригіналу.

Згідно ч.2 ст. 64 ЦПК України, письмові докази, подаються в оригіналі. Якщо подано опію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Також судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо визнання договору купівлі-продажу удаваним, що приховує договір іпотеки, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно роз'яснень, викладених у пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним», за удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що впливають зі змісту правочину.

З Узагальнень судової практики Верховним Судом України від 24.11.2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що удаваним є правочин, що вчиняється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладанні удаваного правочину, до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Суб'єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою.

Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином (наприклад, договір купівлі - продажу квартири, що насправді є договором застави в забезпечення повернення позики або укладений з метою уникнути звернення стягнення на заставлене майно в судовому порядку). При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину а надати відповідне підтвердження.

Отже, при вирішенні спору про визнання правочину удаваним, необхідно встановлення того, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди.

Так, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а саме відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 60 ЦПК України, встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ані позивачем, ані відповідачем - ОСОБА_4 не надано жодного доказу, який підтверджував, що між сторонами була домовленість у 2000 році, що вони приховали договором купівлі-продажу, яка мета була у сторін, щоб приховати інший правочини. Не надано жодного підтвердження на які посилалися позивач та відповідач - ОСОБА_4, а рішення суду першої інстанції ґрунтується лише на поясненнях та припущеннях.

За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно було надати докази, а суду встановити, що обидві сторони діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховати іншу волю учасників угоди, що не було зроблено під час розгляду справи судом першої інстанції.

Більше того, колегія суддів наголошує, що в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції, позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4 визнали що умовою надання коштів у борг було укладення саме договору купівлі продажу квартири, причиною такої умови було те, що відповідач в разі не повернення боргу, вже був би власником квартири та йому не було би потреби в її переоформлені на себе. Також зазначили що вони усвідомлювали, що укладають договір купівлі-продажу, їм було відомі наслідки укладення такого договору.

Також позивач вказав, що в будинку в яком знаходиться спірна квартира, ним було продано, ще декілька квартир.

Окрім цього, згідно ст. 12 Закону України «Про заставу», у договорі застави повинно бути зазначено найменування (прізвище, ім'я та по батькові), місцезнаходження (місце проживання) сторін, суть забезпеченої заставою вимоги, її розмір і строк виконання зобов'язання, опис предмета застави, а також будь-які інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода.

Іпотекою, визначається застава землі, нерухомого майна, при якій земля, та (або) майно, що становить предмет застави, залишається у заставодавця.

Згідно ст. 32 зазначеного Закону, договір про іпотеку повинен бути нотаріально посвідчений. Одночасно з посвідченням договору накладається заборона та відчуження предмета іпотеки.

Судова колегія вважає, що з доводами суду першої інстанції щодо вдаваності договору купівлі - продажу від 01 грудня 2000 року, що укладений між ОСОБА_2 а ОСОБА_10, не можна погодитися, оскільки до суду не надано жодного доказу, який б підтверджував, що сторони насправді мали на меті укладання договору іпотеки зазначеного нерухомого майна, який забезпечував виконання договору позики та підтвердження того, що сторони приховали з допомогою цього правочину інший, а рішення суду не може ґрунтуватися лише на поясненнях осіб, без надання доказів, які б підтверджували пі обставини.

Крім того відповідно до положень ч.ч.1,3 ст. 575 ЦК України застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, є іпотекою. Майнове право, що є предметом застави (іпотеки), - це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право з відкладальною умовою), сторони визнали, що відповідач ОСОБА_4 право власності на спірне майно, набув одразу після укладення договору, а не як передбачено у разі укладення договору іпотеки (застави), це свідчить що сторонами було укладено саме договір купівлі-продажу, а не договір іпотеки.

Особисто підписуючи договір купівлі - продажу ОСОБА_2 свідчив про те, що спору між сторонами немає, а також ознайомлений нотаріусом із зазначеним договором, будь - яких заперечень щодо умов правочину у нього були відсутні, він розумів значення, умови правочину та його правові наслідки.

Виходячи зі змісту статей 626, 638, 640 ЦК України договір купівлі - продажу є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення, або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації, це ж саме зазначено у ст.ст. 227,228 ЦК Української PCP, який діяв в момент вчинення правочину).

Колегія суддів звертає увагу, що умови, які передбачені ЦК України до договору купівлі - продажу - виконані сторонами у повному обсязі.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла до висновку, що договір купівлі - продажу спірного нерухомого майна є дійсним, укладеним, а сторони під час укладання досягли згоди про всі його істотні умови, тому вимога щодо визнання його недійсним задоволенню не підлягає.

Позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування від 12.04.2001 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. та зареєстрований в реєстрі за номером 4123 та скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_8 на 10/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер майна 7282781; виключення зі спадкової маси, що відкрилася після смерті ОСОБА_8 10/100 частин домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_1; визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Южноукраїнської державної нотаріальної контори Миколаївської області 20.02.2007 року та зареєстроване в реєстрі за номером 413, в частині видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 10/100 часток домоволодіння, що складається з квартири № 4 та знаходиться за адресою АДРЕСА_1; визнання за ОСОБА_9 право власності на 10/100 частин домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 та складає квартиру номер «Чотири». Реєстраційний номер майна 7282781, є похідними від вимоги про визнання договору купівлі продажу удаваним, а тому задоволенню також не підлягають.

Крім того колегія суддів зазначає, що норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання не дійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання індикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою ст. 388 ЦК України.

Відповідно до статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадщина відкрилась на все майно померлої ОСОБА_8, що належало їй на час смерті.

Помилковим є застосування судом першої інстанції ст. 1301 ЦК України, оскільки відповідач ОСОБА_3 є спадкоємцем першої черги та має право на спадкування.

Необґрунтованим є й посилання суду, як на підставу для задоволення позову, визнання відповідачем позову, оскільки для задоволення позову відсутні законні підстави та визнання відповідачем позову порушує права ОСОБА_3

Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував матеріальне право, що призвело до не правильного вирішення справи, а тому у відповідності до п. 3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, рішення суду необхідно скасувати і ухвалити нове, про відмову у задоволені позову.

Керуючись ст. ст. 209, 303, п.2 ч.1 ст. 307, 308, 309, 313, 317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.10.2015 року - скасувати і ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції Одеської області про визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином, визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації, виключення зі спадкової маси, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.В.Оверіна

О.М.Таварткіладзе