АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

16 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», третя особа: ОСОБА_2 про скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою представника Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» - Мартинюка ЮріяВолодимировича на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 03 червня 2015 року,

встановила:

13.03.2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив скасувати наказ Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (надалі - НАК «Нафтогаз України»), №42-К від 05.02.2015 року та наказ № 60-К від 14.02.2015 року про його звільнення з посади заступника директора Департаменту матеріального, господарського та інформаційно-технічного забезпечення НАК «Нафтогаз України», поновити його на вказаній посаді, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 60 000 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що починаючи з 2006 року працював у НАК «Нафтогаз України» на керівних посадах. Наказом №99-К від 04.05.2011 року був призначений на посаду заступника директора департаменту матеріального, господарського та інформаційно-технічного забезпечення. Відповідно до наказу відповідача №42-к від 05.02.2015 р. його було звільнено з вказаної посади на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України з 09.02.2015 р. Наказом №60-К від 14.02.2015 року дату звільнення було змінено з 09.02.2015 р. на 14.02.2015 р. Своє звільнення вважає незаконним, оскільки відповідач не запропонував йому іншої роботи, яка була наявна на момент його звільнення, а також не врахував його переважного права на залишенні на роботі.

Заподіяння моральної шкоди обґрунтовував душевним болем та стражданнями у зв'язку з втратою засобів до існування, нормальних життєвих зв'язків, які вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 червня 2015 року позов задоволено частково.

Скасовано накази НАК «Нафтогаз України» №42-к від 05.02.2015р. та № 60-к від 14.02.2015р. про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора Департаменту матеріального, господарського та інформаційно-технічного забезпечення. Поновлено ОСОБА_1 на роботі в НАК «Нафтогаз України». Стягнуто з НАК «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.02.2015 р. по 03.06.2015 р. в сумі 132 769, 12 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник НАК «Нафтогаз України» - Мартинюк Ю.В., посилаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині поновлення позивача на посаді заступника директора Департаменту матеріального, господарського та інформаційно-технічного забезпечення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ухваливши в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. В іншій частині рішення суду просить залишити без змін.

Свої доводи мотивує тим, що при звільненні позивача з роботи відповідачем були дотриманні всі вимоги чинного законодавства, що застосовуються при звільненні працівників роботодавцем. Твердження позивача про те, що відповідач з моменту попередження про наступне звільнення 08.12.2014 р. і до моменту звільнення 14.02.2015 р. приймав на роботу інших осіб, а також переводив на інші посади вже працюючих осіб, при цьому робота відповідала його професії, досвіду та професійним навичкам, не відповідає фактичним обставинам справи.

У відповідності до ст.42 КЗпП України відповідач провів порівняння кваліфікації і продуктивності праці, а також інші обставини, з метою визначення переважного права на залишення на роботі працівників, які виконували відповідні функції та обов'язки, та надав перевагу іншому працівнику, який порівняно з позивачем мав вищий рівень кваліфікації.

Зазначив, що жодна з 24 вакантних посад не відповідала кваліфікації та досвіду роботи позивача, а також його освіті.

Позивач не міг бути переведеним на посаду заступника голови правління Компанії, яка погоджується Кабінетом Міністрів України за поданням профільного міністерства, чи директора департаментів: юридичного, реформування та розвитку бізнесу, а також економіки та планування, оскільки ці посади вищого рівня порівняно з посадою, що займав позивач. Це ж стосується й інших посад, які не відповідали фаху та досвіду роботи позивача, а тому не могли бути йому запропоновані.

На вказані вакантні посади набирались та набираються працівники за конкурсом, оголошеним відповідно до зміни напрямку діяльності відповідача у зв'язку з підписанням Україною угоди з Євросоюзом про асоційоване членство, в основному фахівці із вільним володінням хоча б однією європейською мовою, а також переводились працівники із інших ліквідованих підрозділів, чия кваліфікація та спеціалізація відповідала вказаним вакансіям.

Суд першої інстанції не дав належної оцінки поясненням сторін в судовому засідання, з яких вбачалось, що жодна із наявних вакантних посад не відповідала кваліфікації та спеціалізації позивача, та дійшов необґрунтованого висновку про задоволення позову про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вважає, що позивач повинен був сам надати докази того, що відповідач мав можливість та підстави залишити його на роботі.

В судовому засіданні представники НАК «Нафтогаз України» Лось В.А., Сидоренко А.С. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 відповідно до наказу №357-к від 29.09.2006 р., з 02.10.2006 р. було прийнято на роботу до НАК «Нафтогаз України» на посаду начальника відділу контролю поставок матеріально-технічних ресурсів для потреб видобувних підприємств Управління поставок матеріально-технічних ресурсів Департаменту матеріально-технічного постачання та реалізації продукції власного виробництва, за переведенням з ВАТ «Укртранснафта».

09.01.2007 р., відповідно до наказу №13-к від 09.01.2007 р., позивача переведено на посаду заступника начальника Управління забезпечення процедур закупівлі МРТ, робіт і послуг Департаменту координації забезпечення матеріально-технічними ресурсами, роботами та послугами підприємств та товариств Компанії.

01.06.2010 р., відповідно до наказу №215-к від 31.05.2010 р., позивача переведено на посаду заступника директора департаменту - начальника Управління процедур закупівлі товарів, робіт і послуг Департаменту матеріально-технічних ресурсів і закупівлі товарів, робіт та послуг Компанії.

04.05.2011 р., відповідно до наказу №99-к від 04.05.2011 р., позивача переведено на посаду заступника директора Департаменту матеріального, господарського та інформаційно-технічного забезпечення.

З метою перерозподілу функцій, підвищення ефективності застосування інформаційних технологій в апараті Компанії, наказом голови правління НАК «Нафтогаз» від 09 вересня 2014 р. №280 утворено Управління інформаційних технологій (а.с.28).

З метою перерозподілу функцій, підвищення ефективності матеріального та господарського забезпечення в Компанії, наказом голови правління НАК «Нафтогаз» від 07 жовтня 2014 р. №336 утворено Управління матеріального та господарського забезпечення (а.с. 29).

З метою оптимізації штатної чисельності працівників апарату НАК «Нафтогаз України», наказом голови правління НАК «Нафтогаз» від 04 грудня 2014 р. №436 ліквідовано: Управління фінансової та податкової звітності у Департаменті бухгалтерського обліку та звітності; Департамент матеріального, господарського та інформаційно-технічного забезпечення; Департамент міжнародного співробітництва та зовнішніх проектів. Затверджено зміни до штатного розпису апарату НАК «Нафтогаз України» (а.с.30).

На виконання п.п.3.1 наказу НАК «Нафтогаз України» від 04.12.14 №436 «Про затвердження змін до штатного розпису апарату НАК «Нафтогаз України», ОСОБА_1 08 грудня 2014 року було попереджено про наступне звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України після закінчення двомісячного терміну з дня ознайомлення з цим попередженням, у зв'язку з скороченням посади (а.с.31).

Наказом в.о. голови правління С. Переломи від 05 лютого 2015 р. №42-к ОСОБА_1 звільнено з посади заступника директора Департаменту матеріального, господарського та інформаційно-технічного забезпечення 09 лютого 2015 р. у зв'язку з скороченням штату, п.1 ст.40 КЗпП України (а.с. 7).

Наказом голови правління від 14 лютого 2015 р. №60-к, у зв'язку з хворобою ОСОБА_1, внесено зміни до наказу НАК «Нафтогаз України» від 05 лютого 2015 р. №42-к в частині дати звільнення, дату звільнення ОСОБА_1 змінено на 14 лютого 2015 р. (а.с.9).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про поновлення на роботі, суд першої інстанції дійшов висновку, що звільнення останнього відбулось з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки позивачу не було запропоновано жодної наявної у відповідача вакантної посади за відповідною професією чи спеціальністю.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо порушення відповідачем порядку вивільнення працівників, виходячи з наступного.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст.40 , ч. 3 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Судом встановлено, що в період з 08.12.2014 р. до 14.02.2015 р. в НАК «Нафтогаз України» були вакантними 24 посади (а.с.140).

Позивач в судовому засіданні пояснив, що в 1999 році закінчив Київський університет імені Т.Шевченка, є економістом, спеціалістом з менеджменту організацій, має досвід роботи у підприємствах нафтогазової галузі з 1997 року, в НАК «Нафтогаз України» пропрацював майже 10 років, три з яких на посаді заступника начальника директора Департаменту матеріального, господарського та інформаційно-технічного забезпечення. Більшість з вакантних посад відповідала його спеціальності, освіті, кваліфікації та досвіту роботи.

Так, враховуючи його досвід на посаді начальника відділу закупівлі та реалізації газу в ДП НАК «Нафтогаз України» «Укрнафтогазкомплект», йому могла би бути запропонована вакантна посада головного фахівця Відділу інформаційно-аналітичної роботи та розрахунків попередніх періодів Управління імпорту природного газу з Російської Федерації та розрахунків Департаменту співробітництва з питань транзиту і постачання природного газу.

Враховуючи його економічну освіту, він би погодився також зайняти посаду головного фахівця Відділу обліку реалізації природного газу населенню, бюджетним організаціям та ТКЕ Управління обліку постачання та транспортування природного газу Департаменту бухгалтерського обліку та звітності.

Враховуючи ту обставину, що до складу Департаменту матеріального, господарського та інформаційно-технічного забезпечення НАК «Нафтогаз України» входило управління інформаційних ресурсів та технологій, йому також могла би бути запропонована посада начальника Управління інформаційних технологій.

Відповідно до ст. 60 КЗпП України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Належних та допустимих доказів того, що освіта, кваліфікація та досвід позивача не відповідала жодній з 24 вакантних посад суду надано не було.

Таким чином відповідач суду не довів, що він належним чином виконав вимоги ч.2 ст.40 , ч. 3 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника.

За таких підстав висновок суду першої інстанції, що звільнення позивача з роботи відбулось з порушенням вимог чинного законодавства, а тому ОСОБА_1 підлягає поновленню на роботі в НАК «Нафтогаз України» є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги вказані висновки суду не спростовують.

Разом з тим, ухвалюючи рішення про поновлення ОСОБА_1 на роботі, суд першої інстанції не зазначив, що останній підлягає поновленню на посаді заступника директора Департаменту матеріального, господарського та інформаційно-технічного забезпечення НАК «Нафтогаз України» з 15 лютого 2015 р., а тому судове рішення у вказаній частині підлягає відповідній зміні.

Ухвалюючи рішення про скасування наказів НАК «Нафтогаз України» №42-к від 05.02.2015 р. та №60-к від 14.02.2015 р., суд першої інстанції не врахував, що чинним законодавством України, яким регулюються трудові правовідносини, визначено, що видача та скасування наказів відноситься виключно до компетенції власника або уповноваженого ним органу, а до повноважень суду належить перевірка їх законності.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції у вказаній частині задоволених позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Є помилковим також висновок суду в частині обрахування суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Так, кількість днів вимушеного прогулу з 15.02.2015 р. по 03.06. 2015 р. становить 73 робочих дні, а не 88, як зазначив суд першої інстанції, а тому рішення суду в цій частині підлягає відповідній зміні шляхом зменшення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 132 769,12 грн. до суми 110138,02 грн. (73 дні х 1508,74 грн.).

Також підлягає зміні судове рішення в частині розподілу судових витрат.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1344,98 грн. (1101,38 грн. +243,60 грн.).

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди сторони не оскаржують, а тому у вказаній частині воно не є предметом апеляційного розгляду.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу представника Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» - Мартинюка Юрія Володимировича задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 червня 2015 року в частині задоволення позовних вимог про скасування наказів про звільнення скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

В іншій частині рішення суду змінити, вказавши, що ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді заступника директора Департаменту матеріального, господарського та інформаційно-технічного забезпечення Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» з 15 лютого 2015 року, а також зменшивши суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу до суми 110 138,02 грн. та суму судового збору до суми 1344,98 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/9291/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Бартащук Л.П.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.