Справа № 303/7976/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

11 грудня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_2, на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 20 липня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

16.12.2014 ПАТ «ВіЕс Банк» звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 мотивуючи наступним. За договором від 11.08.2008 № KF51437 ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого у подальшому стало ПАТ «ВіЕс Банк», надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 10000,00 дол. США зі сплатою 13,5% річних і строком до 12.05.2023. Банк свої зобовязання виконав, тоді як позичальник свої порушив і спричинив виникнення боргу, що станом на 16.12.2014 складав 6200,78 дол. США, що за офіційним курсом НБУ 1 долар США/15,760382 грн складає еквівалент 97726,66 грн, а саме: 6022,51 дол. США боргу за кредитом, 169,93 дол. США боргу за процентами і 8,34 дол. США пені. Претензія банку щодо сплати боргу, надіслана відповідачу, залишилася без задоволення.

Посилаючись на ці обставини, на передбачене законом і договором право вимагати дострокового повернення боргу, банк просив стягнути на свою користь з відповідача заборгованість за кредитним договором від 11.08.2008 № KF51437, що виникла станом на 16.12.2014, у розмірі 6200,78 дол. США, які є еквівалентом 97726,66 грн, і покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 20.07.2015 позов задоволено: стягнуто на користь пат «ВіЕс Банк» з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 11.08.2008 № KF51437 у розмірі 6200,78 дол. США, що еквівалентно 97726,66 грн, з яких 6022,51 дол. США борг за кредитом, 169,93 дол. США борг за процентами і 8,34 дол. США пеня, а також стягнуто відповідачу 1099,07 грн у відшкодування сплачених судових витрат.

Відповідач рішення суду оскаржив, в апеляційній скарзі вказує на невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки суд не врахував факту часткового погашення відповідачем боргу в розмірі 1050,00 дол. США. На думку сторони, відсутність заборгованості виключає право банку припинити кредитування та вчиняти дії щодо стягнення усього боргу, крім того, позивач не довів своїх вимог належними і допустимими доказами. Просить рішення суду скасувати, у позові відмовити повністю.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, які апеляцію підтримали, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України у відсутність представника позивача, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Із урахуванням положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України щодо диспозитивності судового процесу та норм ст. 303 ч. 1 ЦПК України, суд першої інстанції розглядає цивільну справу в межах заявлених позивачем вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами та здійснює своє право на захист (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України (норми матеріального права в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України); предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення; сторони зобовязані належно довести обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень; обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-60, ст. 179 ч. 1 ЦПК України).

Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України щодо кредитних зобовязань. Відповідно до ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 549, 550, 611, 612, 614, 622-625, ст. 1050 ч. 2, ст. 1054 ЦК України, цивільні права та обовязки, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися; позичальник зобовязаний повернути борг кредитору, а останній вправі вимагати стягнення боргу, за відповідних умов достроково, включно зі штрафними санкціями з боржника; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання.

Встановлено, що за кредитним договором від 11.08.2008 № KF51437 Відкрите акціонерне товариство «Електрон Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк», надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 10000,00 дол. США зі сплатою за нього 13,5% річних і строком до 12.05.2023 (а.с. 6-13, 17-18). За умовами договору: позичальник зобовязався повернути кредит шляхом сплати його частинами у розмірі 56,00 дол. США щомісячно відповідно до графіку платежів, а також щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, які у разі виникнення простроченої заборгованості встановлюються в розмірі 23,5% річних (п.п. 1.2., 1.3., 3.4., 3.5., 4., 5.2. договору, п. 1.1. додатку до кредитного договору); за несвоєчасну сплату відповідної частини кредиту та/або процентів позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за яких сплачується пеня, обрахованої від суми відповідного боргу за кожен день прострочення (п. 6.2. договору).

Позичальник порушив свої зобовязання за кредитним договором і спричинив виникнення боргу, що його кредитор визначив станом на 16.12.2014 у розмірі 6200,78 дол. США, які за офіційним курсом НБУ 1 долар США/15,760382 грн, установленим на 15.12.2014, є еквівалентом 97726,66 грн, у т.ч.: 6022,51 дол. США боргу за кредитом, 169,93 дол. США боргу за процентами і 8,34 дол. США пені (а.с. 5). У справі міститься копія претензії банку від 14.08.2014 № 09-3/18130 щодо сплати боргу, адресованої позичальнику, доказів одержання останнім якої, втім, немає (а.с. 14). Право банку вимагати дострокового повернення всього заборгованого за кредитним договором у разі порушення зобовязань позичальником окрім того, що ґрунтується на положеннях закону, випливає й з умов кредитного договору (п.п. 5.2.8., 5.3. та ін.), умов додаткової угоди № 1 від 11.08.2008 до кредитного договору (зокрема, п. 1).

Виходячи з підстав і предмету позову та заперечень на нього, предметом доказування для сторін (ст. 179 ч. 1 ЦПК України) є факти, які повинні, відповідно, підтверджувати доводи позивача щодо характеристик боргу позичальника та доводи відповідачів щодо відсутності підстав для задоволення позову, зокрема, доводи щодо необґрунтованості розрахунку боргу, щодо руху коштів за договором. Належними та допустимими доказами для підтвердження цих фактів, оскільки такі повязуються з банківськими (господарськими) операціями та розрахунками, є документи (письмові докази). У випадку оспорювання, заперечення, спростування розрахунків, документів зясування відповідних обставин потребує спеціальних знань у галузі економічної діяльності банків, фінансово-кредитних операцій та бухгалтерського обліку, у звязку з чим належним і допустимим доказом щодо цих обставин є висновок експерта (ст. 66, ст. 143 ч. 1, ст. 147 ч.ч. 2-6, ст. 179 ч. 2, ст. 189 ЦПК України). Самі по собі міркування сторони в справі не є доказами, підлягають перевірці (підтвердженню) доказами та можуть враховуватися у контексті встановленого на підставі доказів, у т.ч., за наслідками проведення судової експертизи, що підлягають оцінці судом.

Факт порушення позичальником його зобовязань щодо належного розрахунку за кредитним договором не заперечувався як такий у суді першої інстанції, не заперечувався він і в апеляційному суді, де відповідач визнав факт такого порушення, що слугував підставою для кредитора звернутися з позовом. На це вказує і письмове клопотання відповідача в суді першої інстанції від 02.06.2015 про відкладення розгляду справи з метою врегулювання спору мирним шляхом (а.с. 150), чого в подальшому досягти не вдалося.

Поряд із цим, суду першої інстанції відповідач надав копії квитанцій ПАТ «ВіЕс Банк» в м. Мукачеві від 06.07.2015 на суму 500,00 дол. США і від 15.07.2015 на суму 550,00 дол. США про сплату цих коштів на погашення заборгованості за кредитним договором від 11.08.2008 № KF51437 (а.с. 162, 169). Відповідач не вказував про спрямування сплачених коштів у контексті їх зарахування на погашення відповідних елементів наявної на час їх сплати заборгованості за кредитним договором і не ставив перед судом питання про зясування цих обставин.

Отже, на час, обраний кредитором для визначення боргу, предявленого до стягнення, порушення зобовязання з боку позичальника мало місце, що відповідає обставинам справи та підтверджується її матеріалами. Місцевому суду кредитором також були надані документи, що ілюструють рух коштів за кредитним договором та стан розрахунків, а саме: виписка документів за кредитним договором щодо нарахувань та оплат за період з 11.08.2008 по 16.02.2015 (а.с. 45-82); деталізований розрахунок боргу станом на 16.02.2015, з якого випливає, що на цю дату борг за кредитом складав 6022,51 дол. США, борг за процентами 308,03 дол. США, пеня 254,40 дол. США, а також борг за комісією 4874,87 грн, що за встановленим на 13.02.2015 офіційним курсом НБУ 1 дол. США/25,918523 грн було еквівалентно 175546,78 грн (а.с. 41-44). Ці дані підтверджують, що порушення позичальником умов договору щодо строків і розмірів сплати належних з нього платежів мали місце та тривали і після звернення кредитора з позовом про дострокове стягнення боргу, порушення зобовязань не були усунені, пеня за такі порушення продовжувала нараховуватися.

Офіційний розрахунок боргу, складений позивачем, ґрунтується на умовах договору та фінансових документах, що підтверджують в обліку відповідні операції, виконані із застосуванням спеціалізованого банківського програмного забезпечення, фахівцями уповноваженої спеціалізованої фінансової установи і є письмовими доказами (ст.ст. 57-59, 64 ЦПК України). Враховуючи принципи змагальності цивільного процесу, свободи сторін у поданні доказів, у розпорядженні своїми процесуальними правами, слід дійти висновку, що обравши на свій розсуд лінію захисту від позову, відповідач у передбачений цивільним процесуальним законом спосіб не спростовував по суті розрахунку боргу, предявленого до стягнення, та не доводив обґрунтованості заперечень проти позову. На противагу належним документальним доказам щодо характеру спірних правовідносин, поданим позивачем, що ґрунтуються на чинному та обовязковому для виконання сторонами кредитному договорі (ст. 629 ЦК України), відповідач оперував по суті лише власними міркуваннями, які в силу наведеного мають тільки характер недопустимих у доказуванні припущень, чого не спростовує й факт часткового несвоєчасного виконання зобовязання. Позичальник не довів відсутності своєї вини в порушенні зобовязання.

Поза тим, зважаючи на конкретні обставини справи, колегія суддів постає перед необхідністю дати оцінку й наступним обставинам. Як випливає з матеріалів справи, наявних на час апеляційного розгляду, у період з часу предявлення позову (16.12.2014) і до моменту ухвалення рішення судом першої інстанції (20.07.2015) після скасування за заявою відповідача заочного рішення, що ухвалювалося судом 05.03.2015 (а.с. 92-93), позичальник сплатив кредитору указані вище кошти на виконання своїх зобовязань за кредитним договором. На час розгляду справи апеляційним судом сплата коштів, що була здійснена позичальником після предявлення позову, не може бути врахована безпосередньо у рішенні суду з таких причин.

Справа розглядається судом у межах, відповідно, заявлених позивачем вимог, вихід за які ані місцевим, ані апеляційним судом не допускається, та у межах доводів апеляції. Кредитор визначив станом на 16.12.2014 заборгованість позичальника за кредитним договором у розмірі 6200,78 дол. США і предявив цей борг до стягнення, борг із відповідними його елементами був визначений позивачем на конкретну дату, виникнення такого боргу на цю дату як у цілому, так і за відповідними елементами не було спростовано відповідачем. Із предявленням позову зобовязання не припинилося, продовжувало існувати, його виконання як такого є, з одного боку, обовязком позичальника, з іншого боку, ініціативне часткове виконання зобовязання, щодо якого було предявлено вимогу, боржником під час судового розгляду справи, як і після ухвалення рішення судом, є його правом. Так само, зміна позовних вимог, зокрема, їх уточнення, зменшення, є правом позивача (ст. 31 ч. 2 ЦПК України) і його не може бути примушено змінити позовні вимоги. Кредитор від позову не відмовлявся, позовних вимог не змінював і підтримував їх у первісно заявленому розмірі.

У цьому звязку слід враховувати, що оскільки зобовязання не припинилося, то відповідно до умов договору продовжувалося нарахування процентів, штрафних санкцій, тобто, борг не був фіксованим, мав динаміку до збільшення, що має наслідком і відповідне зарахування часткових оплат, здійснюваних позичальником. Враховуючи нарахування і рух коштів за договором, зміну бази для розрахунків, часткові сплати коштів на погашення заборгованості за кредитом, що мали місце після предявлення позову, за відсутності зміни вимог і нового розрахунку боргу до моменту ухвалення рішення місцевим судом не можуть враховуватися, оскільки у відповідний момент змінювали базу для нарахування, елементи боргу, впливали на результат усіх розрахунків, а борг, що існував на 20.07.2015, не є за своїми елементами тим самим, що був предявлений до стягнення.

Отже, позивач просив стягнути з відповідача 6200,78 дол. США на погашення боргу, своїх вимог не змінював, що унеможливлює для суду вирішення спору фактично щодо іншого предмету (іншого боргу, обрахованого за своїми елементами за інший період і з іншої бази), оскільки таке означало б недопустимий вихід за межі позову. За наведених обставин і з урахуванням дій сторін у справі, суд першої інстанції не мав підстав не визнати доведеною заборгованість позичальника перед банком у межах вимог, предявлених тим про стягнення боргу, тобто, станом на 16.12.2014, і не мав правових підстав визначати борг, його елементи в іншому розмірі, не має таких підстав і колегія суддів.

Виходячи з викладеного, кредитор внаслідок порушення зобовязання позичальником управі був вимагати дострокового стягнення всього боргу з відповідача і не звязаний, при цьому, фактом часткового виконання зобовязання боржником після предявлення позову, а також кінцевим строком виконання зобовязання. Міркування в апеляційній скарзі про те, що часткове погашення позичальником боргу та відсутність заборгованості на певному етапі руху коштів за кредитним договором виключає право банку вчиняти дії щодо стягнення всієї суми боргових зобовязань помилкові, позаяк не враховують вимог закону, умов договору і дійсних обставин справи.

Відтак, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, рішення відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, суд у межах вимог, предявлених станом на 16.12.2014, правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, що їх регулюють, чого доводи апеляції не спростовують, тому з урахуванням положень ст. 303 ч. 1 ЦПК України та на підставі ст. 308 цього Кодексу скаргу слід відхилити, рішення суду залишити без змін. Водночас апеляційний суд підкреслює, що сплачені відповідачем під час розгляду справи судом першої інстанції кошти підлягають врахуванню в розрахунках із кредитором, а фактичному стягненню в будь-якому разі підлягає тільки дійсний, реальний борг, подвійне фактичне стягнення, зокрема, раніше сплачених коштів, не допускається, питання, повязані з недопущенням подвійного стягнення (забезпечення стягнення саме реально наявного боргу) вирішуються на стадії виконавчого провадження, у якому сторони не позбавлені права провести взаємні розрахунки, укласти мирову угоду, діяти в інший спосіб у порядку, передбаченому Розділом VI ЦПК України, ст. 36 та іншими нормами Закону України «Про виконавче провадження», на що вірно вказав у рішенні місцевий суд.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_2, відхилити, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 20 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді