АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції: Домарєв О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва

в складі: головуючого-судді Шебуєвої В.А.,

суддів Українець Л.Д., Оніщука М.І.,

секретар: Шпирук О.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє на підставі договору про надання правової допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_2, на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 13 листопада 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики та моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 13 листопада 2015 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у сумі 1 417 737,37 грн. та судовий збір в сумі 4628,40 грн., а всього 1 422 365,77 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити в частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в повному обсязі. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що ОСОБА_2 не отримувала коштів за договором позики від 22 серпня 2013 року, а тому у ОСОБА_3 не виникло право вимоги за вказаним договором. Матеріали справи не містять розписки ОСОБА_2 про передачу коштів в сумі 268 191,00 грн. відповідно до умов договору позики. Вважає помилковим висновок суду про отримання грошових коштів у борг ОСОБА_2 відповідно до розписки від 22 серпня 2013 року. За текстом даної розписки ОСОБА_2 отримала 33000 доларів США, а не 268 191,00 грн. Також у розписці зазначено надання квитанцій на підтвердження отримання грошових коштів, але таких квитанцій матеріали справи не містять. Вважає укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 договір позики від 22 серпня 2013 року та розписку ОСОБА_2 від цієї ж дати окремими правочинами, які не пов'язані один з одним.

В апеляційній інстанції представник ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

ОСОБА_3 та її представник просять відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Вислухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22 серпня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передає ОСОБА_2, а ОСОБА_2 приймає грошові кошти в розмірі 33 000 доларів США та зобов'язується в строк до 22 березня 2015 року повернути ОСОБА_3 вказану суму грошових коштів та проценти за користування грошовими коштами у розмірі 40 % річних, які виплачуються в день повернення позики.

Договір позики містить розписку ОСОБА_2, якою вона підтвердила отримання 33000 доларів США 22 серпня 2013 року. Факт укладання 22 серпня 2013 року договору позики та написання розписки не заперечується ОСОБА_2 та її представником. (а.с.5).

26 лютого 2015 року ОСОБА_3 на адресу ОСОБА_2 було надіслано заяву- попередження про необхідність виконання зобов'язань за договором позики у визначений строк до 22 березня 2015 року(а.с.7).

23 березня 2015 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики та моральної шкоди, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 основний борг за договором позики в розмірі 33 000,00 доларів США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на момент ухвалення судового рішення (759 502,16 грн.), проценти за користування грошовими коштами у розмірі 1100,00 доларів США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ за кожен місяць на момент ухвалення судового рішення(658 235,21 грн.), а також моральну шкоду в сумі 13475,00 грн.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив частково та стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики, відмовивши у задоволенні вимог ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Також, ч. 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

ОСОБА_2 не виконала свої зобов'язання за договором позики, не повернула взяті у борг кошти у визначений строк і не сплатила проценти за користування коштами, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з неї відповідних сум на користь ОСОБА_3

Колегія суддів вважає недоведеними та безпідставними посилання ОСОБА_2, що вона не отримувала від ОСОБА_3 коштів за договором позики від 22 серпня 2013 року. Також колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 не довела, що договір позики від 22 серпня 2013 року та вчинена нею на договорі позики від 22 серпня 2013 року розписка про отримання грошових коштів є різними правочинами. Наявність у розписці ОСОБА_2 посилання на додання квитанцій на підтвердження отримання грошових коштів, а також відсутність квитанцій у позикодавця не звільняють відповідача від обов'язку повернути позичені кошти. Складена власноручно на договорі позики розписка ОСОБА_2 про отримання 33000 доларів США 22 серпня 2013 року є підставою для безумовного висновку про укладення договору позики між сторонами, а також обов'язку відповідача повернути отримані в борг кошти.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка зібраним доказам по справі, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє на підставі договору про надання правової допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_2, відхилити, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді