АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа №637/1341/14-ц
Провадження №22ц/790/7119/15 Головуючий 1 інст. - Стеганцов С.М. Категорія: стягнення суми Доповідач - Гуцал Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Гуцал Л.В.,

суддів Малінської С.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 31 серпня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -

встановила:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом. Просив відшкодувати половину коштів, одержаних ОСОБА_1 від здачі в оренду приміщення комерційного центра, розташованого за адресою: Харківська область, селище Шевченкове, вул.Леніна,4.

Посилався на те, що з 1996 року по 2010 рік перебував з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу ними було набуто у спільну сумісну власність майно, до складу якого входить і зазначений вище комерційний центр.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2011 року придбане у шлюбі рухоме та нерухоме майно було поділено між колишнім подружжям порівну з визнанням за ним права власності на 1/2 частину кожного з об'єктів, зокрема, і на 1/2 частину комерційного центру.

До складу комерційного центру належить магазин «Шарм».

За час перебування сторін у шлюбі в приміщенні магазину «Шарм» було здано в оренду площу під банкомат Публічному акціонерному товариству (далі ПАТ) КБ «Приват Банк». Після розірвання шлюбу договір оренди не переоформлявся. ПАТ КБ «ПриватБанк» на орендованій площі в магазині «Шарм» встановив банкомат та термінал. За період з 01 серпня 2010 року по 01 грудня 2014 року орендну плату від здачі в оренду ПАТ КБ «ПриватБанк» отримувала особисто ОСОБА_1А, яка в добровільному порядку відмовляється сплатити половину цих коштів позивачу.

Відповідач та її представник проти позову заперечували.

Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 31 серпня 2015 року позов задоволено частково стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти у сумі 10939 гривень 97 копійок, вирішено питання про судові витрати.

Позивач ОСОБА_2 рішення суду не оскаржує.

Відповідач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Посилається на: порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне зясування судом обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що її доводи стосуються лише задоволеної частини позовних вимог. Отже, в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 рішення суду сторонами не оскаржується, та судом апеляційної інстанції не переглядається.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

ОСОБА_2 не заперечував проти задоволення скарги в частині невірно визначеного розрахунку коштів, які підлягають стягненню, в іншій частині доводи апеляційної скарги вважав необґрунтованими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення сторін, представника відповідача, обговоривши наведені в скарзі доводи та заперечення, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судовим розглядом встановлено, що з 1996 року по 2010 рік сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу сторонами було набуте у спільну сумісну власність рухоме та нерухоме майно. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2011 року, яке набрало законної сили, за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя було визнано право власності за кожним по 1/2 частині на обєкти нерухомості, до складу яких увійшла нежитлова будівля комерційного центру за адресою: Харківська область, селище Шевченкове, вул..Леніна,4. До складу комерційного центру належить і магазин «Шарм».

Під час шлюбу сторони здали в оренду площу в магазині «Шарм». Договір був укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1. Сума орендної плати, що була перерахована Банком на користь ОСОБА_1 за період з 01 грудня 2011 року по 01 грудня 2014 року складає 27145,90 гривень. Ця сума містить і витрати на електроенергію, які несла ОСОБА_1 одноособово, що позивачем визнається.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з приписів ст.ст.355,356,358,359 ЦК України та дійшов висновку, що одержані відповідачем доходи від здачі в оренду нежитлового приміщення, що належить сторонам в рівних частках, є спільною власністю сторін, і на користь позивача підлягає стягненню половина цих доходів.

Судова колегія з таким висновком погоджується, проте вважає за необхідне рішення суду змінити, зменшивши суму, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Так, при розрахунку суми, яка підлягає стягненню в межах строку позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем, суд помилково вважав, що ОСОБА_1 понесла витрати на електричну енергію в сумі 5266,05 гривень, тоді як такі витрати склали 10 532,10 гривень.

У суді першої інстанції відповідач надала розрахунок своїх витрат на електричну енергію по обслуговуванню банкомату та терміналу ПАТ КБ «ПриватБанк». Той факт, що орендну плату в сумі 27 145, 99 гривень ОСОБА_1 отримала від ПАТ КБ «ПриватБанк» за оренду площі під банкомат та термінал, визнав і позивач в суді апеляційної інстанції. При цьому ОСОБА_2 навів суду власний розрахунок, який відповідає розрахунку наведеному відповідачем. Розраховуючи ж суму коштів, яка підлягала стягненню, суд врахував лише витрати за електроенергію по обслуговуванню одного банкомату, та не врахував доводи відповідача, щодо витрат за електроенергію по обслуговуванню терміналу.

Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими, сума, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 складає 8306,06 гривень, з наступного розрахунку: (27 145, 99 -10532,10) : 2).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що у позивача право власності на магазин «Шарм» виникло лише у 2014 році, а тому він не має правових підстав вимагати відшкодування половини орендної плати, є необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам у справі. Такі доводи були предметом дослідження суду першої інстанції і в оскаржуваному рішенні їм надана правильна правова оцінка.

Не можна визнати обгрунтованими і доводи апеляційної скарги про те, що за взаємною домовленістю кожен із співвласників використовував «умовно» свою частину спільного майна, а тому одержані від оренди кошти належать особисто відповідачу. Ці доводи ОСОБА_1 судом першої інстанції перевірялися та визнані безпідставними. Копія (оригінал не надавався) договору «безоплатної» оренди від 01 січня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, на який посилається відповідач, не є належним та допустимим доказом на підтвердження факту домовленості між співвласниками про особисте використання частини приміщення відповідачем.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що судом не було витребувано з ПАТ КБ «ПриватБанк» договору оренди площі в магазині «Шарм» та не досліджено умови договору, на правильність висновків суду також не впливають. Так, факт укладення такого договору відповідачем визнається. Не спростовані ОСОБА_1 і дані, які надані Банком на запит суду щодо розміру отриманої відповідачем орендної плати за оренду майна, що у спірний період часу перебувало у спільній сумісній, а згодом, у спільній частковій власності сторін. Крім того, саме відповідач виступала стороною у договорі оренди, а відтак, саме вона повинна була надати примірник такого договору суду в обґрунтування своїх заперечень.

Посилання відповідача на те, що позивач не брав участь у витратах по сплаті податку на землю під комерційним центром, знаходяться поза межами даного спору та не впливають на право позивача на отримання частини доходу від оренди майна, яке перебувало у спільній власності сторін.

З огляду на приписи ч.3 ст.309 ЦПК України, процесуальні порушення, на які посилається відповідач в апеляційної скарги, не є підставою для скасування судового рішення, оскільки не привели до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. 303, ст. 304, п.3 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316,317,319 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 31 серпня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів та судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 8306 (вісім тисяч триста шість) гривень 06 копійок та судові витрати в сумі 83 (вісімдесят три) гривні 06 копійок.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді