Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 332/169/15-ц Головуючий у 1-й інстанції: Федоренко О.І.
Провадження № 22-ц/778/3596/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової Д.А.

ОСОБА_2

При секретарі: Книш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИЛА :

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що він є власником приміщення, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Ладозька, 40-а, суміжне приміщення займає відповідач.

06.01.2012 року відбулося затоплення належного позивачу приміщення внаслідок розриву радіатора.

Відповідно до акту від 06.01.2012 року, складеного працівниками теплопостачальної організації Концерну «Міські теплові мережі», затоплення сталося з вини відповідача. Встановлено, що причиною затоплення є самовільна врізка відособленої системи опалення в прибудинковій частині парикмахерської відповідача, що відбулося під час реконструкції приміщення. 25.02.2010р. відповідачу винесено припис на переврізку труб системи обігріву згідно проекту. Вказаний припис відповідачем не виконано.

Пошкодження, які завдані майну позивача, зафіксовані в акті від 18.04.2012р., що складений працівниками Концерну «Міські теплові мережі».

Для проведення ремонту позивач винайняв фізичну особу-підприємця ОСОБА_5, який спеціалізується на таких послугах (роботах). Згідно складеного останнім кошторису вартість ремонту становить 16 422 грн.

Позивач звертався до відповідача з листом про позасудове врегулювання спору, проте це звернення залишено без відповіді.

Сторони по справі мають статус суб'єктів підприємницької діяльності, проте, спір не має ознак господарського та не пов'язаний з господарською діяльністю, тому підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013р.).

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 16 422 грн., суму інфляційних витрат 3 924,85 грн. та судові витрати.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 16 422 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, фізичній особі ОСОБА_4 на праві власності належить приміщення XIII (літера А) першого поверху загальною площею за внутрішніми замірами 52,0 кв.м. за адресою: м. Запоріжжя, вул. Ладозька, 40а, що підтверджується копією свідоцтва про право власності № 80, яке видане Управлінням у справах приватизації Запорізької міської ради 14.11.2001р.

ОСОБА_3, як фізичній особі, на праві приватної власності належить приміщення XII першого поверху, літ. А-1, А-9, загальною площею 59,2 кв.м., за адресою: м. Запоріжжя, вул. Ладозька, 40а, на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 26.03.2009р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстровано в реєстрі за № 469.

06.01.2012 року сталося затоплення приміщення по вул. Ладозькій, 40-а, в м. Запоріжжі.

Згідно акту ФК «Міські теплові мережі» від 06.01.2012 року причиною затоплення є розрив радіатору опалення із-за подачі високої температури теплоносія, так як при реконструкції була здійснена переврізка відособленої системи опалення в прибудинковій частині парикмахерської відповідача. Як зазначено в акті, 25.02.2010 року ОСОБА_3 був наданий припис про приведення системи опалення в первинний стан, згідно проекту, припис не виконаний (а.с. 19).

Відповідно до довідки оператора ОДС в приміщенні по вул. Ладозькій, 40-а, 31.12.2010 року та 06.01.2012 року аварійною бригадою усувалася аварія на системі опалення, було перекрито опалення (а.с. 3).

Як вбачається з акту комісії УСДЗ та ПТ-5 від 18.04.2012 року, причиною залиття приміщення по вул. Ладозькій, 40-а, стала самовільна переврізка ПП ОСОБА_3 індивідуальної системи опалення у пристроєній частині парикмахерської відповідача при виконанні ним реконструкції приміщення. На момент комісійного обстеження 18.04.2012 року у кімнаті S = 8 кв.м. маються наступні пошкодження: стіни (шпалери) загальна площа 17 кв.м., підлога (паркет, що накритий лінолеумом) - загальна площа 8 кв.м., внутрішні двері (деревяні) (а.с. 2).

Відповідно до кошторису вартості робіт ПП Шиян, вартість робіт становить 9 572 грн., вартість матеріалів - 6 850 грн., а всього - 16 422 грн. (а.с. 17).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з підстав, передбачених ст.ст. 319, 1166 ЦК України, для відшкодування майнової шкоди власником приміщення - відповідачем у справі.

Так, за положеннями ч.ч. 1-3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов'язує, це означає, що власник повинен не лише користуватися майном, вилучати з нього корисні властивості, але й нести відповідальність перед суспільством за належне використання цих прав.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, власник майна не тільки має право на свій розсуд володіти, користуватися, розпоряджатися належним йому майном, але й повинен виконувати певні обов'язки, зокрема, утримувати майно, та нести витрати, необхідні для збереження майна, та вживати всіх заходів, пов'язаних із забезпеченням належного стану майна.

Вказана норма встановлює презумпцію обов'язку власника нести всі витрати, пов'язані з утриманням належного йому майна. До таких витрат належать витрати, пов'язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов'язок власника є похідним від належних йому як абсолютному володарю правомочностей володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов'язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.

Частиною 3 ст. 386 ЦК України встановлено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової шкоди.

За положеннями ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Пленум Верховного Суду України у п. 2 постанови № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розяснив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов'язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу.

Отже, відповідно до ст.ст. 57-59 ЦПК України, на відповідача покладено обов'язок довести належними та допустимими доказами, що завдано шкоду позивачу не з його вини.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо відсутності вини відповідача у завданні шкоди спростовані під час апеляційного розгляду справи.

Як зазначалося вище, відповідно до акту ФК «Міські теплові мережі» від 06.01.2012 року, акту комісії УСДЗ та ПТ-5 від 18.04.2012 року причиною затоплення є розрив радіатору опалення із-за подачі високої температури теплоносія, так як при реконструкції була здійснена переврізка відособленої системи опалення в прибудинковій частині парикмахерської відповідача.

Посилання в апеляційній скарзі на документи 2009-2011р.р., що видані ФК «Міські теплові мережі», - акти прийому в експлуатацію пристрою обліку, прийняття приміщення до опалювального сезону, технічні умови, тощо не підтверджують достовірно невинуватість відповідача. Будь-яких належних та допустимих доказів, у розумінні ст. 57-60 ЦПК України, на спростування висновку суду першої інстанції відповідачем ні до суду першої інстанції, ні до апеляційної інстанції, які б суд апеляційної інстанції міг би дослідити у відповідності до вимог ч. 2 ст. 303 ЦПК України, не надано.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 наголошує на порушенні судом норм процесуального права, а саме, суд не викликав представника теплових мереж Ленінського району для зясування причин затоплення. Вказані доводи апеляційної скарги про безпідставну відмову суду першої інстанції в задоволенні клопотання не знайшли свого підтвердження, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. На підтвердження причини затоплення позивачем надано суду акт ФК «Міські теплові мережі» від 06.01.2012 року, акт комісії УСДЗ та ПТ-5 від 18.04.2012 року, довідку оператора ОДС.

Посилання в апеляційній скарзі на безпідставне не залучення до участі в справі як 3 особи ФК «Міські теплові мережі» спростовані під час апеляційного розгляду справи.

Так, за положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 35 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до ухвалення судом рішення, якщо рішення в справі може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї із сторін. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть бути залучені до участі в справі також за клопотанням сторін, інших осіб, які беруть участь у справі. Якщо суд при прийнятті позовної заяви, здійсненні провадження у справі до судового розгляду або під час судового розгляду справи встановить, що судове рішення може вплинути на права і обов'язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Підстав вважати, що рішення по цій справі може вплинути на права і обов'язки ФК «Міські теплові мережі», не має.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують, оскільки є повторенням обставин, якими відповідач обґрунтовував свої заперечення проти позову, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Решта доказів та обставин, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В частині відмови у задоволенні решти позовних вимог рішення суду першої інстанції позивачем не оскаржене, а тому, у відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України та розяснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" апеляційним судом не переглядалось.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2015 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: