Провадження №22-ц/784/3068/15 Головуючий у 1 інстанції Павлова Ж.П.
Категорія 7 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.

У Х В А Л А
іменем України
14 грудня 2015 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:
головуючого - Лисенка П.П.,
суддів: Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,
прокурора Коткової В.А.,
представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 листопада 2015 року, ухваленого у цивільній справі за позовом Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення Миколаївської міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації, визнання недійсним договору купівлі-продажу та зобов`язання повернути земельну ділянку до комунальної власності, -
В С Т А Н О В И Л А :
16 жовтня 2014 року прокурор пред`явив зазначений позов до Миколаївської міської ради та ОСОБА_3 , який обґрунтовував наступним.
Рішенням Миколаївської міської ради від 30 січня 2009 року № 33/37 товариству з обмеженою відповідальністю «Миколаївбудпроект» (далі ТОВ «Миколаївбудпроект») було надано дозвіл для складання проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 23 502 м-2, з метою надання її в оренду строком на 10 років, для обслуговування придбаного майна по АДРЕСА_1 .

Рішенням Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року № 35/51 затверджено проект землеустрою, щодо відведення із земель міста, не наданих у власність або користування, земельної ділянки площею 22 156 м-2, з яких:

?55 м-2 під капітальною забудовою;

?99 м-2 під спорудами;

?1 766 м-2 під проходами, проїздами та площадками;

?20 236 м-2 під зеленими насадженнями.

Ним же, визначено цільове призначення ділянки, встановлено обмеження у її використанні і передано в оренду строком на 10 років товариству з обмеженою відповідальністю «Миколаївбудпроект».

Ділянка підлягала комерційному використанню названим товариством, і призначалася для обслуговування придбаного ним майна по АДРЕСА_1 .

Відносно усієї ділянки встановлювалося обмеження, щодо зміни її цільового використання, а щодо її частини площею 2 304 м-2 ще й спеціальні обмеження типу 4.3.1. класифікатора КОПВНЗТВЗД, щодо обмеження забудови в санітарно-захисних зонах інженерно-технічних споруд і комунікацій.

У подальшому, не дивлячись на встановлені обмеження, Миколаївська міська рада п. 47 та підпунктом 47.1.(який є складовою частиною названого пункту) свого рішення від 04.09.2009 року № 36/61 затвердила проект землеустрою, щодо земельної ділянки по АДРЕСА_2 , площею 878 м-2 і, змінила її цільове призначення, віднісши до земель житлової забудови, й надала у власність ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку і господарських споруд.

На підставі цього рішення, 29 жовтня 2009 року ОСОБА_3 одержала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 140147, згідно якого вона стала власником земельної ділянки за названою адресою.

Посилаючись на те, що земельна ділянка отримана з порушеннями чинного земельного та водного законодавств, оскільки розташована у прибережній захисній смузі ріки Південий Буг і відноситься до земель водного фонду з обмеженою сферою використання, а також на відсутність договору оренди земельної ділянки з ТОВ «Миколаївбудпроект» при затвердженні проекту землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки, - просив позов задовольнити та:

?визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 04.09.2009 року в частині надання ОСОБА_3 у власність земельної ділянки площею 878 м-2 по АДРЕСА_2 ;

?визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 140147, виданий ОСОБА_3 та скасувати його державну реєстрацію;

?повернути земельну ділянку площею 878 м-2, розташовану по АДРЕСА_2 (кадастровий номер: :12:001:0013), грошовою оцінкою 181 568 гривень 48 копійок до комунальної власності;

Крім того, просив визнати поважними причини пропущення позовної давності та поновити строк на звернення з даним позовом до суду, оскільки наявність зазначених порушень було виявлено лише в березні 2013 року, після проведення перевірки на виконання завдання Генеральної прокуратури України від 26 квітня 2013 року та в ході додаткової перевірки додержання вимог містобудівного законодавства у 2014 році.

Ухвалою Заводського районного суду до участі у справі у якості співвідповідача залучено ОСОБА_1 .

В подальшому прокурор уточнив свої позовні вимоги та додатково просив визнати недійсним ще і договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05 червня 2012 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 листопада 2015 року уточнені позовні вимоги задоволено частково.

Поновлено позовну давність і визнано незаконним та скасовано рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 04.09.2009 року в частині надання ОСОБА_3 у власність земельної ділянки площею 878 м-2 по АДРЕСА_2 .

Визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 140147, виданий ОСОБА_3 з відміткою про перехід права власності на цю земельну ділянку до ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 05 червня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Денисовою О.О..

В задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

Представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просив в частині задоволення позовних вимог його скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, про відмову в задоволені позовних вимог.

Скаргу обґрунтовував невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи і положенням чинних земельного та водного законодавств.

Апеляційну скаргу слід відхилити і залишити в силі оскаржене рішення суду 1 інстанції, оскільки воно ухвалено відповідно до вимог чинного земельного та водного законодавств.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено у оскарженому судовому рішенні, суд 1 інстанції виходив з того, що при передачі міською радою у власність ОСОБА_3 спірної земельної ділянки були порушені норми чинного законодавства, зокрема, у власність приватної особи, з порушенням підстав та порядку надання, передано землю прибережної захисної смуги, яка ні за яких підстав не могла бути їй відчужена. Про це прокурор достовірно дізнався лише у березні 2013 року, після додаткової, з ініціативи Генеральної прокуратури, перевірки обставин надання земельних ділянок по АДРЕСА_2 .

За таких обставин, як на думку районного суду, є підстави для поновлення прокуророві позовної давності та задоволення його вимог до Міської ради та ОСОБА_3 . В іншій частині вимог, слід відмовити, оскільки вони можуть бути задоволені лише за інших правових підстав, які прокурором не заявлені.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст. 27 ЦПК України та п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку конституційного, цивільного, кримінального, адміністративного та господарського судочинств.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зазначити, що, виходячи із загальних засад цивільного законодавства про: неприпустимість свавільного втручання держави у сферу особистого життя людини, її цивільного права та інтересу; справедливість; добросовісність та розумність - в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Зокрема, в силу ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Для цього, він розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК України. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК України (відповідним пунктом) та нормою ЦПК України, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Оскаржене рішення суду 1 інстанції у повній мірі відповідає виписаному.

Так, в силу ст.ст. 13-14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу.

Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону і гарантується державо.

Відповідно до ст.ст. 78-83, 116, 118, 125, 126 ЗК України ( в редакції, що діяли на час передачі земельної ділянки відповідачам), право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Земельна ділянка як об`єкт права власності являє собою частину земної поверхні установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться.

Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Громадяни є суб`єктами права власності на землі приватної власності.

Територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності. Це право вони реалізують безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки лише с підстав, передбачених законом, зокрема у разі безоплатної передачі ділянок із земель державної і комунальної власності,

До земель комунальної власності відносяться землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд(присадибна ділянка) у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки, зазначивши в ній бажані розміри та мету її використання.

Відповідна державна адміністрація або рада розглядає заяву, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.

Після розробки проекту і узгодження його з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини, він подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування, яка і приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність громадянина.

За дотримання вище виписаних процедур, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами, за формою державних актів затверджених Кабінетом Міністрів України.

Обмеженням цьому є пряма заборона законом передачі земель у приватну власність громадян.

Зокрема, до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених Земельним кодексом.

За ст. ст. 58, 60-61 ЗК України та ст.ст. 87-88, 91 Водного кодексу України, «Порядком визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», затверджених постановою Кабінету міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 до земель водного фонду належать землі, зайняті річками й прибережними захисними смугами вздовж них.

Для створення сприятливого режиму водних об`єктів, попередження їх забруднення, засмічення і вичерпання, знищення навколоводних рослин і тварин, а також зменшення коливань стоку вздовж річок, морів та навколо озер, водосховищ і інших водойм встановлюються водоохоронні зони.

Вздовж річок з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною:

а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів;

б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів;

в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.

Розмір та межі прибережної захисної смуги в межах населених пунктів встановлюються - з урахуванням містобудівної документації.

Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.

У прибережних захисних смугах уздовж річок забороняється будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів.

Громадянам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

З системного логічного аналізу зазначених норм випливає висновок про те, що Миколаївська міська рада могла передати у власність громадян земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку лише за умови, що наділена земельна ділянка має саме таке цільове призначення; на день виділення вона є вільною; надана за відповідною процедурою і щодо неї чинним законодавством чи рішенням компетентних органів, постановлених у межах їх повноважень, не встановлено обмежень, щодо можливості її використання для зазначених цілей. При цьому, орган місцевого самоврядування не може постановляти рішення щодо правової долі ділянки усупереч положенням чинного земельного, водного або іншого законодавств. Якщо таке рішення все ж таки постановлено, то воно є незаконним і на ньому не може базуватися право особи на земельну ділянку.

Як вбачається з матеріалів справи, при виділенні ОСОБА_3 земельної ділянки площею 878 м-2 для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_2 , Миколаївська міська рада виписаних вище вимог не дотрималася, у зв`язку з чим таке рішення є незаконним і підлягає скасуванню.

Так, відповідно до інформації, що міститься у довідці Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 04.09.2014 року № 17.4374/2 (а.с. - 11), заяві командира військової частини НОМЕР_1 від 27.02.2013 року № 41/135 (а.с. - 77), акту державного інспектора з ОНПС Держекоінспекції у Миколаївській області (а.с. - 13) та висновком управління Держкомзему у м. Миколаєві від 18.08.09 № 3245 (а.с. - 66) виділена ОСОБА_3 земельна ділянка по АДРЕСА_2 , знаходиться у межах законодавчо визначеної прибережної захисної смуги за класифікатором великої річки Південий Буг, яка становить 100 м від урізу води.

Названа ділянка відноситься до території зелених насаджень загального користування і входить до земельної ділянки площею 14 424 м-2, яка входить до земель прибережної захисної смуги і знаходиться на відстані 9 метрів від узрізу води Бузького лиману.

Крім обмежень, встановлених для даної категорії земель, вона ще й має обмеження у використанні згідно КООВЗД: типу 01.01.04 охоронна зона вздовж об`єкта зв`язку та типу 01.06.23.

У зв`язку з таким, спірна земельна ділянка не могла бути виділена ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд, оскільки за виписаними вище нормами у прибережних захисних смугах уздовж річок забороняється будівництво таких споруд.

Проте, так сталося, що усупереч цьому, оскарженим рішення Миколаївської міської ради вона була протиправно їй виділена.

У зв`язку з цим, назване рішення Миколаївської міської ради в частині виділення земельної ділянки ОСОБА_3 підлягає скасуванню з відповідними похідними від цього правовими наслідками, а саме: визнанням недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 140147 від 29 жовтня 2009 року на її ім`я (а.с. - 52).

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і районний суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Стосовно тверджень представника відповідача про те, що спірна земельна ділянка не входить до прибережної захисної смуги земель водного фонду, оскільки відсутній проект та нормативно-технічна документація визначення розміру і межі водоохоронної зони, то вони є помилковими, оскільки ґрунтується на помилковому тлумачення названою особою чинного земельного законодавства.

Так, законодавець, надаючи чинності земельному та водному кодексу сам визначив ширину прибережної захисної смуги, і ці чинники, орган місцевого самоврядування на свій розсуд зменшити не може. Правомочності названого органу стосуються лише документально-технічного оформлення встановленого розміру, меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них.

Не може братися до уваги і твердження відповідачів щодо належності спірної ділянки до земель забудови, оскільки вони суперечать виписаному вище і, крім того, вона виведена з земель водного фонду без дотримання порядку та процедури зміни цільового призначення земель, передбачених главою 4 Земельного кодексу України.

Твердженням сторони відповідача про неможливість витребування земельної ділянки у добросовісного набувача, яким як на її думку є ОСОБА_1 , колегією оцінка не надається, оскільки вони знаходяться за межами апеляційної скарги.

Щодо ж до висновку суду про поновлення прокуророві позовної давності, то він є вірним, оскільки про глибинні характеристики названих порушень прокурор дізнався лише після здійснення додаткової перевірки матеріалів, розповсюджених у засобах масової інформації, щодо порушень Миколаївською міською радою земельного законодавства.

Присутність прокурора на сесій міської ради, навіть за доведеності такого, на перебіг позовної давності по даній справі не впливає, оскільки з прийнятого радою рішення не можна певно судити про наявність порушення земельного законодавства, це можна було встановити лише при перевірці, що прокуратурою і було здійснено.

За такого, підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Лисенко П.П.

Судді: Серебрякова Т.В.

Самчишина Н.В.