22-ц/775/831/2015(м)
Головуючий у 1 інстанції: Турченко О.В.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Попової С.А.,

суддів Кочегарової Л.М., Зайцевої С.А.,

при секретарі Костенко О.О.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про розподіл майна, придбаного за спільні кошти з ОСОБА_4, з яким вона з травня 2014р по квітень 2015 р. перебувала у зареєстрованому шлюбі. Просила розподілити між ними набуте за час шлюбу майно - автомобіль «Skoda Octavia Tour», реєстраційний номер НОМЕР_1, який визнати спільною сумісною власністю; призвести розподіл, визнавши за ОСОБА_4 право власності на автомобіль, стягнувши на її користь грошову компенсацію у розмірі 1/2 частини ринкової вартості цього транспортного засобу; відшкодувати за рахунок відповідача понесені по справі судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 червня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Поділено спільне майно подружжя: визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 право власності за кожним по 1/2 частці автомобіля «Skoda Octavia Tour», державний номер НОМЕР_1, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 182,70грн., витрати на правову допомогу у розмірі 750грн., витрати на проведення автотоварознавчої експертизи у розмірі 325грн., а всього 1257,70грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_3, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, не доведеність обставин справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позов довірительки в повному обсязі, змінивши при цьому розподіл судових витрат.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_3, який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення проти скарги представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5, розглянувши справу відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у відсутність повідомлених про дату і час розгляду справи позивача і відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з таких підстав.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що з 07.05.2014р. ОСОБА_4 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 23.04.2015р. В період шлюбу сторонами придбаний автомобіль «Skoda Octavia Tour», реєстраційний номер НОМЕР_1, на підставі довідки-рахунку від 14.05.2014р. № 470838, зареєстрований за ОСОБА_4 Автомобіль з моменту реєстрації по теперішній час знаходиться у фактичному користуванні відповідача. Сторони не досягли погодження в позасудовому порядку розподілити набуте спільне майно.

Задовольняючи позов частково і, ухвалюючи рішення про визнання права власності за кожним з подружжя по 1/2 ідеальній частці, суд на підставі положень Сімейного Кодексу України (ст.ст. 60, 68, 70, 71) і роз'яснень у постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", врахував рівність часток подружжя в автомобілі, що є спільною сумісною власністю подружжя, і визначив, що поділ автомобіля, який є неподільною річчю, неможливий, оскільки: відповідач не має фінансової можливості сплатити грошову компенсацію позивачу і відповідач не вніс на депозитний рахунок суду грошову компенсацію у розмірі 1/2 вартості автомобіля.

З такими висновками погодитись не можна з огляду на наступне.

Згідно з положеннями ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення в повній мірі не відповідає.

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України та в розумінні положень ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Згідно роз'яснень викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" (далі постанова Пленуму ВСУ № 11), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК України).

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України).

В ході апеляційного перегляду справи колегія суддів пересвідчилась в придбанні сторонами в період шлюбу автомобіля «Skoda Octavia Tour», реєстраційний номер НОМЕР_1, що за положеннями ст.ст. 60 СК України, ст. 368 ЦК України є об'єктом спільного майна подружжя ОСОБА_2 ОСОБА_4

Судом встановлено, що після припинення сімейних відносин між сторонами склалися відносини, що виключають сумісне користування автомобілем.

Вірним є висновок суду у змісті мотивувальної частини про те, що положення ч. 4 ст. 71 СК України, що регламентують можливість присудження грошової компенсації суто за згодою того з подружжя, кому така компенсація відводиться, - не застосовується до даних відносин, де в конкретному випадку ініціатор позову ОСОБА_2, що не має прав на керування транспортним засобом, вимагає такої компенсації на свою користь, а не залишення за собою майна в натурі.

Втім, поза увагою суду залишилась та обставина, що задоволення позову щодо поділу майна подружжя з присудженням другому з подружжя грошової компенсації можливе лише за умови попереднього внесення позивачем відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, якби той мав намір на відведення майна саме йому, а не відповідачеві.

В даному ж випадку, навпаки, позивач ОСОБА_2 прагне виплати їй грошової компенсації з припиненням її частки у спільному майні, яке в натурі в цілому пропонує відвести відповідачеві ОСОБА_4

Суд, допускаючи неправильне застосування норм матеріального права, не застосував положення ст. 364 ЦК України, що поряд із нормами Сімейного кодексу України мають субсидіарне законодавче регулювання спірних правовідносин у даній справі.

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

В сенсі ст. 364 ЦК України і викладених положень у правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-4ц14 від 19.02.2014р. право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов'язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду судом справи. При цьому обов'язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про виділ частки.

Погоджуючись із доводами апеляційної скарги представника позивача щодо неврахування в достатній мірі прав довірительки, колегія суддів віднаходить необхідним брати за основу, окрім вказаних норм Сімейного кодексу України і Цивільного кодексу України, що безпосередньо регулюють спірні відносини, ще й загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), які декларують принципи справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників.

Обмежуючи право позивача на грошову компенсацію вартості частки автомобіля, яким фактично володіє та користується лише відповідач, і виходячи при цьому з інтересів останнього (бездоказове твердження суду про відсутність фінансової можливості у відповідача одразу сплатити грошову компенсацію), суд не врахував, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Як зазначено вище, відповідач не довів свого неспроможного з матеріальної точки зору стану, який унеможливлює сплату грошової компенсації позивачу, і, поряд з цим не спростував фактичної експлуатації ним транспортного засобу.

Тому не можна поставити реалізацію майнових прав позивача в залежність від позиції відповідача, вмотивованої відсутністю коштів на виплату такої компенсації дружині, що не доведено відповідачем будь-якими матеріалами ані в суді першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження.

В сенсі положень абз. 2 ч. 1 ст. 71 ЦК України істотне значення для вирішення спору має те, що автомобіль, придбаний сторонами у період шлюбу є неподільною річчю, право на управління якою, позивачка не має, і яка не бачить іншого способу поділу цього майна, як шляхом отримання грошової компенсації.

Із урахуванням відсутності у позивача прав на керування автомобілем, принаймні на момент розв'язання спору, її проживання поза межами населеного пункту, де мешкає відповідач, що робить неможливим безперешкодне і систематичне спільне користування транспортом сторонами, що є колишнім подружжям, не можна не погодитись із доводами апеляційної скарги представника позивача щодо формалізованості ухваленого судового рішення, постановленого на базі роз'яснень у п. 25 вищезгаданої постанови Пленуму ВСУ № 11, яким закріплено право спільної часткової власності подружжя - по ? ідеальній частці за кожним в майні без його реального поділу, що тягне за собою для позивача необхідність повторного звернення за судовим захистом з аналогічним позовом, бо в позасудовому добровільному порядку сторони не досягають погодження за питанням поділу їх спільного майна.

Тож, суд, як погоджується колегія суддів із доводами апеляційної скарги, фактично не розв'язав, як прагнула позивачка, спір про поділ майна подружжя, спільне користування яким сторонами є неможливим. А між тим, автомобіль залишився перебувати у фактичному користуванні відповідача і подальших перешкод до його користування відповідач, на відміну від позивачки, не має. Отже, таким способом вирішення спору судом першої інстанції знівельовано сутність поділу, згідно якого одному або кожному з подружжя присуджується в особисту власність конкретна річ.

Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає рішення суду про визнання за сторонами права спільної часткової власності на автомобіль по 1/2 ідеальній частині за кожним без реального його поділу, що не грунтується на нормах закону, таким, що підлягає скасуванню.

Вартість спірного транспортного засобу визначена із урахуванням п. 22 постанови Пленуму ВСУ № 11 згідно висновку автотоварознавчої експертизи № 44 (а.с. 42-50) в розмірі 123504,15грн.

Частки кожного зі сторін в обсязі набутого майна, з огляду на положення ч. 1 ст. 70 СК України і відсутність домовленостей сторін про інший порядок розподілу майна, є рівними.

Виходячи з загальної вартості автомобіля «Skoda Octavia Tour», реєстраційний номер НОМЕР_1, частка кожного зі сторін (1/2) в майні становить: 61752,07грн., що має бути стягнута з відповідача на користь позивача у відповідності з ч. 2 ст. 71 ЦК України в порядку розв'язання виниклого спору про розподіл майна подружжя.

Згідно із абз. 3 ч. 2 ст. 364 ЦК України право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

На цій правовій підставі підлягають задоволенню вимоги позивача про припинення права спільної часткової власності сторін на автомобіль «Skoda Octavia Tour» за наслідками ухвалення нового рішення судом апеляційної інстанції у відповідності із ст. 309 ЦПК України про розподіл майна подружжя, з визнанням за ОСОБА_4 права власності на цей автомобіль.

Як роз'яснено у абз. 2 п. 2 постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Рішення суду першої інстанції цим вимогам в повній мірі не відповідає, як слушно наведено у апеляційній скарзі, висновки суду зведені з порушенням норм матеріального права, на неповно з"ясованих судом обставинах, а отже, підлягає скасуванню з урахуванням вимог ст. 309 ЦПК України, із ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_2, відповідно до вищенаведеного мотивування.

В порядку ст. 88 ЦПК України підлягають перерозподілу судові витрати зі стягненням з відповідача на користь позивача понесених останньою витрат з оплати судового збору - 243,60грн. за подачу позовної заяви (а.с. 1), за подачу заяви про забезпечення позову - 121,80грн. (а.с. 7), за подачу апеляційної скарги в сумі 308,76грн. (а.с. 77), що загалом становить 674,16грн. До того ж, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави недоплачений позивачем при звернення до суду із позовом судовий збір, обчислений відповідно до пропорційної частки до задоволеної частини вимог: позивачу присуджено грошову компенсацію за майно вартістю 61752,07грн., підлягало сплаті судового збору за позов 617,52грн., недоплачена позивачем частина становить 617,52-243,60=373,92грн.

Крім того, відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 79, ст.ст. 86, 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача, позов якого задоволено в повному обсязі, підлягають стягненню витрати на проведення автотоварознавчої експертизи у розмірі 650грн., втілені у квитанції (а.с. 62).

Згідно із п. 2 ч. 3 ст. 79, ст. 84, ст. 88 ЦПК України, із урахуванням роз'яснень у п.п. 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014р., позивачу підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача понесені витрати на оплату правової допомоги, підтверджені документально переліком видів адвокатських послуг (надання правової консультації, складання позовної заяви, заяв про забезпечення позову і доказів тощо), хронометражем використання робочого часу адвоката, залученого за договором для участі в розгляді даної конкретної справи, платіжним документом квитанцією ААБФ № 083975 (а.с. 19-22, 60-61). Оплачена позивачем за роботу адвоката сума 1500грн. за понад 5 годин роботи не перевищує граничного розміру, встановленого Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 червня 2015 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розподіл спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати автомобіль «Skoda Octavia Tour», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 і ОСОБА_2, поділивши між сторонами.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля «Skoda Octavia Tour», реєстраційний номер НОМЕР_1, в розмірі 61752 (шістдесят одна тисячі сімсот п'ятдесят дві) гривні 07 копійок.

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_4 і ОСОБА_2 на автомобіль «Skoda Octavia Tour», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, визнавши за ОСОБА_4 право власності на цей автомобіль.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 674 (шістсот сімдесят чотири) гривні 16 копійок, витрати на правову допомогу у розмірі 1500 (одна тисяча п'ятьсот) гривень, витрати на проведення автотоварознавчої експертизи у розмірі 650 (шістьсот п'ятдесят) гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави недоплачену частину судового збору за подачу позовної заяви в розмірі 373 (триста сімдесят три) гривні 92 копійки.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді