Номер справи 220/1687/15-ц
Номер провадження2/220/590/15
24 листопада 2015 року смт.Велика Новосілка
Великоновосілківський районний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Ступіна І.М.,
при секретарі - Кірпічнікової Н.Е.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт ОСОБА_1 справу за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Інтерграндкапітал» про захист прав споживача шляхом визнання договору майнового лізингу недійсним ,-
Станом на дату подання позову до суду будь-яких дій на виконання договору майнового лізингу №80525915 від 15 липня 2015 року ТОВ «ІГК» - не вчиняло. Позивач при спробі будь-яким чином звязатися із Відповідачем не принесли результату на телефонні дзвінки ніхто не відповідає, за поштовою адресою, зазначеною у договорі ТОВ «ІГК» не знаходиться.
Відповідно до п.12.11. у випадку розірвання даного Договору Лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі Предмета Лізингу, Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми Авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного договору Лізингоодержувачу не повертається.
Згідно ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року №1023 (зі змінами та доповненнями), виконавець послуг не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
Згідно з ч. 2, п. 3 ч. 3 ст. 18 вказаного Закону, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця.
Згідно ч.ч. 5, 6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливими, таке положення може бути змінено або визнано недійсним, або договір може бути визнано недійсним в цілому.
Відповідно до п.2 ч.1, п.7 ч.3, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється нечесна підприємницька практика, яка включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною, а також забороняється, як таке, що вводить в оману утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції.
Відповідно до ч.5 ст.19 вказаного Закону правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними.
Позивач, вважає, що ця угода була укладена під впливом обману та застосуванням нечесної підприємницької практики, а також з іншими грубими порушеннями діючих норм законодавства.
Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що вимоги позовної заяви підлягають задоволенню з наступних підстав.
Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2011 року за № 2664-III до фінансових установ належать зокрема, лізингові компанії, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках , прямо встановлених законом - інші послуги (операції) пов'язані з наданням фінансових послуг.
Відповідно до п.5 ч.1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2011 року за № 2664-III фінансовими послугами вважається послуги, зокрема фінансовий лізинг.
Відповідно до статті 1 Закону України « Про фінансовий лізинг» від 16.12.1997 року № 723/97-ВР фінансовий лізинг - це вид цивільно - правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16.12.1997 року № 723/97-ВР відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю - продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим законом.
Главою 58 Цивільного Кодексу України врегульовані положення про найм (оренду), зокрема статтею 806 ЦК України встановлено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цих параграфом та законом.
Статтею 799 ЦК України встановлено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню .
Правочин це правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конструктивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумція правомірності правочину закріплена у статті 204 ЦК України та не може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону.
Так, відповідно до ч.4 статті 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статті 209 ЦК України, правочин, який вчений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.
Окрім того, відповідно до ч.2 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до положень ст. 65 СК України (ч.ч. 1,2,3) дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Оскільки, на момент укладення договору майнового лізингу №805259 15 липня 2015 року між позивачем та ТОВ «ІГК» позивач перебував у зареєстрованому шлюбі (про що зазначено також у Додатку 1 до оспорюваного договору), та будь-якого дозволу з боку його дружини на укладення договору майнового лізингу не було надано це також є однією з підстав для визнання договору недійсним.
Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (отриманого позивачем з офіційного сайту Міністерства юстиції України шляхом подання безкоштовного запиту) відповідач ТОВ «ІГК» - за класифікатором видів економічної діяльності має право на здійснення таких видів діяльності:
Код КВЕД 46.19 Діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту;
Код КВЕД 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля (основний);
Код КВЕД 64.99 Надання інших фінансових послуг (крім страхування та пенсійного забезпечення), н. в. і. у.;
Код КВЕД 68.10 Купівля та продаж власного нерухомого майна;
Код КВЕД 70.22 Консультування з питань комерційної діяльності й керування;
Код КВЕД 73.11 Рекламні агентства.
Таким чином, на здійснення діяльності з фінансового лізингу, відповідно до Класифікації видів економічної діяльності ДК 009:2010 (Із змінами і доповненнями) код КВЕД 64.91 - ТОВ «ІГК» - не має права.
Таким чином, діяльність Відповідача ТОВ «ІГК» - не відповідає вимогам п.2.1. Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22.01.2004 року №21 (Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16 квітня 2004 р. за N 492/9091) «Про затвердження Положення про надання окремих фінансових послуг юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами», відповідно до якого юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також ряду інших норм зазначеного Положення.
Відповідно до ст. 215 ЦК України:
1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ст. 216 ЦК України «Правові наслідки недійсності правочину»:
1. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
2. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
3. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.
4. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.
5. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.
Відповідно до ч.1 статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Відповідно до ч.1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Тобто правомочність вчиненого сторонами правочину, а саме договору майнового лізингу №80525915 від 15 липня 2015 року, спростовується вищенаведеними нормативно-правовими актами.
Відповідно до п. 5 та п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року» Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про застосування встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору; якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача; правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом; у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.
Згідно ч.5 ст.110 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть предявлятися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору, тому із вказаним позовом я звертаюся до Великоновосілківського районного суду Донецької області, оскільки я зареєстрований та постійно проживаю на території Великоновосілківського району Донецької області.
В судовому засіданні позивач, представник позивача ОСОБА_3 надали до заяву в якій просять розглянути справу у їх відсутності та підтримують свої позовні вимоги, просять їх задовільнити.
Відповідач у справі в судове засідання не з»явився, був неодноразово повідомлений про розгляд справи належним чином.
За таких обставин суд, керуючись ст. 224 ЦПК України вважає за можливе винести заочне рішення.
В судовому засіданні знайшли підтвердження обставини-підстави, наведенні представником позивача.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, суд у відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України вважає за необхідне стягнути його з відповідача.
На підставі викладеного, ст.ст.61, 63, 65 СК України, керуючись ст.ст.23, 203, 209, 215, 216, 220, 236, 509 ЦК України; ст.10, 60, 88, 110, 213-215, 224-226, 232 ЦПК України,-
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ТОВ «Інтерграндкапітал» про захист прав споживача шляхом визнання договору майнового лізингу недійсним задовільнити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя Ступін І.М.