У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,

суддів: Завгородньої І.М., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» до ОСОБА_5 про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу, за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 22 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Провідна» звернулася до суду з позовом, в якому просило стягнути з відповідача в порядку регресу виплачене страхове відшкодування у розмірі 29629,96 грн.

Позов мотивовано тим, що 4 липня 2014 року сталася дорожньо-транспортна пригода з участю автомобілів «Фольксваген», державний номерний знак НОМЕР_3, яким керував ОСОБА_6 та «Субару», державний номерний знак НОМЕР_1, яким керував ОСОБА_5, що спричинило пошкодження транспортних засобів. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5 застрахована в ПАТ «Страхова Компанія «Провідна» за полісом №АС/4202212. Згідно з постановою апеляційного суду Тернопільської області від 2 жовтня 2014 року дорожньо-транспортна пригода сталась у зв'язку з порушенням відповідачем Правил дорожнього руху. Потерпіла сторона звернулася до страховика з заявою про виплату страхового відшкодування. Виконуючи взяті на себе зобов'язання за договором страхування, на підставі страхового акту, ПАТ «Страхова компанія «Провідна» виплачено страхове відшкодування в розмірі 29629,96 грн. Оскільки постановою суду встановлено, що ОСОБА_5 після вчинення дорожньо-транспортної пригоди відмовився від проходження медичного огляду на стан сп'яніння, позивач звернувся до відповідача з претензією про відшкодування збитків в порядку регресу, однак відповідач вказаної суми заборгованості не сплатив.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 2 червня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» 29629,96 грн сплаченого страхового відшкодування. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 22 жовтня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить його скасувати із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на виконання умов полісу, на підставі страхового акту від 8 серпня 2014 року та заяви № про виплату страхового відшкодування від 7 липня 2014 року, поданої ОСОБА_6, позивач здійснив потерпілій в дорожньо-транспортній пригоди особі виплату страхового відшкодування в розмірі 29629,96 грн. Постановою апеляційного суду Тернопільської області від 2 жовтня 2014 року встановлено, що після дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_5 залишив місце події до якої був причетний, та відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Вказані обставини, відповідно до п. «в» пункту 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є підставою для звернення страховика після виплати страхового відшкодування з регресним позовом до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду.

Скасовуючи рішення місцевого суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову апеляційний суд виходив з того, що сам по собі факт залишення місця події та відмова від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп'яніння не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі мусить базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків.

З такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 4 липня 2014 року сталась дорожньо-транспортна пригода з участю автомобілів «Фольксваген», державний номерний знак НОМЕР_3, яким керував ОСОБА_6 та «Субару», державний номерний знак НОМЕР_1, яким керував ОСОБА_5, що спричинило пошкодження транспортних засобів.

Постановою апеляційного суду Тернопільської області від 2 жовтня 2014 року визнано ОСОБА_5 винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.122-4, ст.24, ч.1 ст.130 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді накладення штрафу у розмірі 5100 грн.

У вказаній постанові встановлено, що ОСОБА_5, 4 липня 2014 року приблизно о 23 години 50 хвилин в місті Тернополі на ділянці дороги, яка має дві смуги руху в кожному напрямку, керуючи транспортним засобом марки «Субару Форестер», державний номерний знак НОМЕР_1, порушив Правила дорожнього руху, допустив виїзд на смугу зустрічного руху, де зіткнувся з транспортним засобом марки «Фольксваген», державний номерний знак НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_6, що призвело до пошкодження транспортних засобів, та залишив місце події. На вимоги уповноваженої особи Державтоінспекції МВС від проходження медичного огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції ОСОБА_5 відмовився.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5 була застрахована в ПАТ «Страхова Компанія «Провідна» за полісом №АС/4202212 від 14 вересня 2013 року.

Матеріальний збиток, завданий внаслідок дорожньою-транспортної пригоди, згідно зі звітом №155 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Фольксваген», реєстраційний номер НОМЕР_3, становить 29629,96 грн.

Згідно умов полісу та на підставі страхового акту № від 8 серпня 2014 року і заяви про виплату страхового відшкодування від 7 липня 2014 року, поданої ОСОБА_6, позивач здійснив потерпілій в дорожньо-транспортній пригоди особі виплату страхового відшкодування в розмірі 29629,96 грн.

Відповідно до п. «в» пункту 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакг :ї, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником).

Перехід права вимоги за нормами статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» слід відрізняти від зворотної вимоги (регресу), яка регулюється положеннями статті 1191 ЦК України, статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Так, відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Системний аналіз цієї норми дає підстави для висновку про її застосування за таких умов:

1. Право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею зобов'язання перед потерпілим.

2. Регрес застосовується після припиненні зобов'язання з відшкодування шкоди.

Статтею 993 ЦК передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

У зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика перейшло право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов'язанні є потерпілий) до заподіювача.

Крім того, у правовідносинах майнового страхування страховик, що виплатив страхове відшкодування, не може звернутися до страхувальника чи іншої особи, яка одержала страхове відшкодування.

Натомість регрес у правовідносинах страхування характеризується тим, що страховик одержує право стягнути суму виплаченого відшкодування не лише з третьої особи, а й із самого страхувальника. Право страховика на пред'явлення регресної вимоги передбачене, зокрема, Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто виникає з правовідносин страхування відповідальності.

Право подати регресний позов до самого страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, виникає у страховика лише з припиненням основного деліктного зобов'язання за фактом здійснення ним виплати страхового відшкодування на користь сторони потерпілого - кредитора в деліктному зобов'язанні.

Вищевказане узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду України від 23 березня 2016 року у справі 6-2598цс15, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

В даному випадку спір виник між страховою компанією та страхувальником, який був водієм забезпеченого транспортного засобу та спричинив ДТП, щодо стягнення суми виплаченого страхового відшкодування за договором страхування цивільно-правової відповідальності власника автомобіля, а саме щодо застосування до таких правовідносин положень статті 1191 ЦК України, статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Вирішуючи даний спір суд апеляційної інстанції вказаних вище положень не врахував, не визначився з характером спірних правовідносин, що виникли між сторонами та нормою закону, яка підлягає застосуванню, не перевірив висновків місцевого суду щодо наявності правових підстав для задоволення регресного позову та не дав належної оцінки тому факту, що закон прямо передбачає можливість звернення страховика з регресним позовом до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, зокрема з підстав, визначених в п. «в» пункту 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

У мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, на статті 10, 11, 60, 212 та 214 ЦПК (статті 224 - 226 ЦПК - при ухваленні заочного рішення) й інші норми процесуального права, керуючись якими суд установив обставини справи, права та обов'язки сторін.

Разом з тим, рішення суду апеляційної інстанції вказаним вимогам не відповідає. У мотивувальній частині ухваленого ним рішення не наведено даних про встановлені обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, відсутні мотиви щодо оцінки доказів, а також мотиви та норма закону, з яких суд виходив відмовляючи у задоволенні регресного позову.

Апеляційний суд обмежився посиланням на постанову Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі №6-284цс15, неправильно зазначивши її зміст та не врахував, що у ній йдеться про факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку, а не щодо обставин, які стали підставою для подання даного позову. Суд фактично залишив спір не вирішеним та не послався на правові підстави за яких відмовляє у позові, свої висновки не мотивував.

Вирішуючи даний спір суд апеляційної інстанції не виконав вимог ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не надав мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Вказане вище свідчить про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до передчасних висновків у справі.

За таких обставин, ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 22 жовтня 2015 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.І. Євтушенко
судді І.М. Завгородня
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська