Справа № 646/6248/15-ц
№ производства 2/646/1312/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.08.2015 року м. Харків

10 серпня 2015 року Червонозаводський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого: cудді Корекян Н.Р.,

при секретарі судового засідання: Біляєві М.О.,

розглянувши в приміщенні суду в м. Харкові у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту,-

ВСТАНОВИВ:

15.05.2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ПАТ «Укрсиббанк» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту № 0 від 20.11.2006 року укладеного між ним та відповідачем. Відповідно до умов договору ним було отримано кредит в суму 60000 доларів США зі сплатою 12,3% річних. Позивач вважає, що при укладанні договору він фактично отримав в кредит не іноземну валюту, а національну валюту України-гривню, а іноземна валюта була не грошима засобом платежу, а лише засобом обміну на гривню, такими собі цінними паперами, які він міг використовувати лише для обміну на гривню. Оскільки через те, що Банк протиправно надав кредит для розрахунків позивачем іноземною валютою з іншими резидентами на території України, та Банк не перевірив цільове використання кредиту, тим самим вчинив протиправну бездіяльність, внаслідок чого договір про надання споживчого кредиту підлягає визнанню недійсним.

Представник ОСОБА_1 в судове засідання не зявився.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав. Згідно заперечень представника відповідача, при укладанні з ОСОБА_1 спірного кредитного договору, у банку було право здійснювати операції з іноземною валютою, в тому числі операції з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку України банківської ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій, а тому вираження в іноземній валюті грошового зобовязання за кредитним договором відповідає чинному законодавству. Наявність ліцензії є достатньою підставою для здійснення Банком операцій з валютними цінностями в т.ч. операції з використання іноземної валюти, як засобу платежу. За кредитним договором, позивачу були надані грошові кошти у доларах США однією сумою, умови договору були прийняті ОСОБА_1, всі умови договору йому були зрозуміли, тому в подальшому позивач здійснював оплату по погашенню кредиту до серпня 2014 року. Контроль за використанням іноземної валюти безумовно здійснює Нацбанк України, в тому числі і за спірним договором. Так як, ОСОБА_1 було перераховано суму кредиту однім платежем, а не частками, тому банк не міг простежити цільове використання іноземної валюти.

Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до частин 1, 2 статті 203 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

При розгляді справи встановлено, що 20.11.2006 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 0. Відповідно до умов договору позивачем було отримано кредит в суму 60000 доларів США зі сплатою 12,3% річних. Згідно виписки за особовим рахунком 5800, 21.11.2006 року 60000 доларів США були перераховані на імя ОСОБА_1 Додатком №1 до договору є графік погашення заборгованості по кредиту та процентів по ньому, зазначені суми до сплати, щомісяця, в доларах США. Таким чином, за взаємною згодою сторони уклали спірний кредитний договір у письмовій формі, визначили суму споживчого кредиту та термін погашення кредиту, відповідальність за невиконання зобов'язань, засвідчили своїми підписами та скріпили печатками.

Також, встановлено, що ОСОБА_1 до серпня 2014 року погашення кредиту проводилося регулярно і в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 був ознайомлений з усіма умовами цього договору кредитування та орієнтовною сукупною вартістю кредиту, наявними формами кредитування, відмінностями між ними, їх перевагами та недоліками, й самостійно, добровільно обрав валюту кредитування - Долар США. Тобто, ніщо не перешкоджало позивачу отримати кредит у національній валюті.

Оскільки, в судовому засіданні встановлено, що сторони на момент підписання договору досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, кредитний договір укладений у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним, а тому відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інші не встановлено договором між фізичними особами, а розмір процентів за користування чужими грошовими коштами.

Перевіряючи доводи позивача про те, що Банк не мав право укладати з ним договір в іноземній валюті для розрахунку з іншими резидентами на території України, суд вважає, що такі доводи є безпідставними.

Судом встановлено, що ПАТ «Укрсиббанк» має відповідну ліцензію Національного Банку України і його дозвіл на укладання договорів кредиту, в тому числі і в іноземній валюті .

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому, не встановлюються обмеження, щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

При цьому, статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» установлено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті, чи їх еквівалент. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій установлюється також положенням про порядок видачі банком банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затверджених постановою правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п. 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому положення, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з декретом Кабінету Міністрів України.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового договору (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями згідно з п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

При таких даних суд приходить до висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з наданням кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Ця обставина не дозволяє стверджувати, що режим індивідуального ліцензування поширюється на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу, затвердженого постановою правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, використання іноземної валюти, як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк ( це норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою.

При таких даних суд приходить до висновку, що відповідач правомірно і на законних підставах надав кредит позивачу в іноземній валюті.

Посилання позивача на вимоги ч.3 ст.1056 ЦК України, якою передбачено, що у разі порушення позичальником встановленого кредитним договором обовязку цільового використання кредиту кредитодавець має право також відмовитися від подальшого кредитування позичальника за договором.

Оскільки, як встановлено судом, банк виконав свої зобовязання за спірним договором, що підтверджується випискою за особовим рахунком 5800, одноразово перерахувавши 21.11.2006 року 60000доларів США ОСОБА_1 в даному випадку у відповідача не виникало підстав для відмови від подальшого кредитування позичальника за договором.

Тобто кредитний договір № 0 від 20.11.2006 р. відповідає вимогам ст. 1050, 1054 ЦК України.

Керуючись ст.ст.526, 536,625,629,1046,1054 ЦК України ,ст.ст.212-215 ЦПК України суд ,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту № 0 від 20.11.2006 року - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Червонозаводський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Н.Р. Корекян