Ухвала

іменем україни

09 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., СавченкоВ.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 06 березня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 85 000 доларів США зі сплатою 11,95% річних з кінцевим терміном повернення 06 березня 2032 року. Посилаючись на те, що позичальник зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, просив стягнути з неї заборгованість на користь банку у розмірі 1 006 536 грн 52 коп.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Укрсоцбанк» просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що позивач пропустив строк звернення до суду, оскільки у зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору строк виконання зобов'язання був змінений відповідно до п. 4.5. зазначеного договору.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справ судом першої інстанції, за результатами якого апеляційний суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього Кодексу.

За змістом ухвала суду апеляційної інстанції повинна відповідати вимогам ст. 315 ЦПК України. Зокрема, у ній повинні бути зазначені мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає. Суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги; не перевірив законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення; не навів достатніх мотивів прийнятого ним рішення; не зазначив обставини, якими б спростовувалися доводи апеляційної скарги.

Судами установлено, що 06 березня 2007 року між сторонами укладено договір кредиту, за умовами якого відповідачу був наданий кредит у розмірі 85 000 доларів США зі сплатою 11,95% річних з кінцевим терміном повернення кредиту 06 березня 2032 року.

Згідно з п. 2.6 кредитного договору, починаючи з місяця, що слідує за місяцем надання кредиту, позичальник щомісячно 6-го числа кожного місяця рівними частинами сплачує кредитору суму грошових коштів, яка включає заборгованість за кредитом і проценти за користування кредитом у розмірі 903,43 дол. США - ануїтентний платіж.

Відповідно до пунктів 3.3.7, 3.3.10 договору відповідач, як позичальник, зобов'язаний сплачувати проценти за користування кредитом у порядку, визначеному п.п. 2.4, 2.5 договору, своєчасно та в повному обсязі погашати кредит з нарахованими процентами за фактичний час використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п.1.1 договору.

Згідно з п. 4.5 договору у разі невиконання/неналежного виконання позичальником обов'язків, визначених п.п. 3.3.9, 3.3.10 цього договору протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час користування кредитом, а також нараховані штрафні санкції.

Установлено, що позичальник неналежним чином виконувала умови кредитного договору та здійснила останній платіж у погашення кредиту 06 листопада 2008 року, а в погашення відсотків - 03 квітня 2009 року.

Позивач звернувся до суду з даним позовом у березні 2014 року.

Відповідач подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності (т. 1, а.с. 66).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами), починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання має право заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - стаття 1048 ЦК України), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню в межах позовної давності за кожним із платежів.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 6 листопада 2013 року (№ 6-116цс13), 19 березня 2014 року (№ 6-20цс14) та 18 червня 2014 року (№ 6-61цс14).

Вирішуючи спір, апеляційний суд на зазначене увагу не звернув, у порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України обставини справи встановив не повно, не врахував, що умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, тому право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початком перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення; посилаючись на п. 4.5 кредитного договору як на підставу для відмови у позові у зв'язку зі спливом позовної давності, не врахував, що згідно з п. 7.3 зазначеного договору, що цей договір набирає чинності з моменту його укладення та діє до остаточного виконання прийнятих на себе зобов'язань та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи, що допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. Савченко Судді: В.І. Амелін