РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/16863/15-ц

пр. № 2/759/6826/15

17 грудня 2015 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Ключника А.С. за участю секретаря судового засідання Борисенко А.М., представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 26.10.2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача про поділ майна подружжя.

Позов обґрунтовано тим, що з 14.08.1994 року по теперішній час сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі.

За час шлюбу подружжям було придбано однокімнатну квартиру загальною площею 41,30 кв.м., житловою площею 17,10 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, право власності на згадану квартиру було оформлено на відповідача.

Відповідач не визнає спірну квартиру спільним майном подружжя, обґрунтовуючи, що саме він під час шлюбу заробив гроші на цю квартиру і що квартира оформлена тільки на його ім'я, а тому вважає себе одноособовим власником цього житла.

З огляду на викладене, позивач змушений був звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

У судовому засіданні 17.12.2015 року представник позивача ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві.

У судовому засіданні 17.12.2015 року відповідач заперечував проти позову, зазначивши, що лише він один заробляв грошові кошти на купівлю спірної квартири, відтак вважає, що вона є його особистою власністю.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Як вбачається із матеріалів справи, з 14.08.1994 року по теперішній час сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 5 - копія свідоцтва про шлюб).

Як вбачається із матеріалів справи, за час перебування у шлюбі сторонами 12.05.2011 року було придбано однокімнатну квартиру загальною площею 41,30 кв.м., житловою площею 17,10 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, право власності на згадану квартиру було оформлено на відповідача (а.с. 8 - копія витягу про державну реєстрацію прав, а.с. 9 - копія свідоцтва про право власності).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором..

Згідно ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 2 ст. 183 ЦК України визначено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Відповідно до ч. 2 ст. ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року роз'яснено, що у разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Таким чином, встановивши загальний обсяг спільного майна подружжя, суд виходить із принципу рівності часток дружини і чоловіка у такому майні та при вирішенні питання про присудження певної речі одному з подружжя, зважаючи, що однокімнатна квартира сторін є неподільною річчю, вважає за необхідне вирішити питання про визначення ідеальних часток у майні, без реального поділу цього майна.

З огляду на викладене, суд вважає необхідним без реального поділу майна в натурі лише визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя і частки якого за сторонами визнаються рівними, та змінити режим спільної сумісної власності подружжя на ці об'єкти на режим спільної часткової власності.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_2 підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 3481,83 грн. сплаченого позивачем згідно квитанцій від 26.10.2015 року та від 05.11.2015 року (а.с. 1, 20).

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 60, 68, 69, 70, 71 СК України, ст. 183 ЦК України, п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 61, 88, 179, 209, 212-215, 218, 223, 292, 294 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН: НОМЕР_1, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН:НОМЕР_2, що проживає за адресою: АДРЕСА_1, по 1/2 частині у праві на річ спільної сумісної власності, а саме: однокімнатну квартиру загальною площею 41,30 кв.м., житловою площею 17,10 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, без реального поділу в натурі.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН:НОМЕР_2, що проживає за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН: НОМЕР_1, що проживає за адресою: АДРЕСА_1, судові витрати у справі у вигляді судового збору у розмірі 3481,83 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А. Ключник