Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №310/7237/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Ревуцький С.І.
Провадження №22ц/778/4396/15 Суддя-доповідач: Савченко О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Чуєва Тетяни Тихонівна, ОСОБА_6, орган опіки, піклування та усиновлення служби у справах дітей виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області, про встановлення факту постійного проживання та користування житловим будинком та визнання недійсним іпотечного договору, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, який неодноразово уточнювала, в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, до ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_4 про встановлення факту постійного проживання та користування житловим будинком неповнолітньою особою, визнання недійсним іпотечного договору.

У позові зазначала, що неповнолітня ОСОБА_3 з часу народження проживала разом із своєю матір'ю, - позивачем ОСОБА_2, бабусею та цивільним чоловіком бабусі ОСОБА_7 у житловому будинку АДРЕСА_2, розташованого на земельній ділянці площею 889 кв.м, власником якого є ОСОБА_4

У червні 2014 року від своєї матері ОСОБА_4 довідалась, що в порядку забезпечення виконання зобов"язань за кредитним договором № 07/П/03-к від 09.02.2007 року, укладеному між ОСОБА_8 та АКБ „Укрсоцбанк", вказаний будинок вона передала в іпотеку банку. Зізнання матері обумовлювалось тим, що Бердянським міськрайонним судом Запорізької області відкрито провадження у цивільній справі за позовом про звернення стягнення на вказаний будинок, як на предмет іпотеки.

У п.1.1 статті 1 названого іпотечного договору іпотекодавець засвідчила, що у будинку не прописані та не проживають малолітні і неповнолітні діти і що підтвердила довідкою вуличного комітету №25 від 08.02.2007 року, однак вказане твердження ОСОБА_4 та довідка від 08.02.2007 року не відповідали дійсності, остання спростовується даними довідки вуличного комітету № 25 від 05.09.2014 року і насправді у вказаному будинку на момент укладання іпотечного договору проживала та продовжує проживати неповнолітня ОСОБА_3, яка іншого житла не має.

Оскільки договір іпотеки був укладений без попередньої згоди органу опіки та піклування, чим порушені житлові права її неповнолітньої дочки, просила встановити, що з ІНФОРМАЦІЯ_2 по теперішній час неповнолітня ОСОБА_3 постійно проживала та користувалася житловим будинком АДРЕСА_2, з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України, визнати недійсним іпотечний договір (з майновим поручителем) від 09.02.2007р., укладений між іпотекодавцем та іпотекодержателем - Публічним акціонерним товариством "Укрсоцбанк", посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Чуєвою Т.Т., зареєстрований в реєстрі за №153; скасувати заборону на відчуження нерухомого майна, накладену 09.02.2007р. приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Чуєвою Т.Т., зареєстровану в реєстрі за №154, на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, власником якого є ОСОБА_4, а також виключити з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис за №154 від 09.02.2007р. про державну реєстрацію Іпотечного договору (з майновим поручителем) від 09.02.2007р., посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Чуєвою Т.Т., зареєстрованого у реєстрі за №153.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 травня 2015 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ПАТ «Укрсоцбанк» подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 09.02.2007 року між ПАТ „Укрсоцбанк" та ОСОБА_8 був укладений кредитний договір № 07/П/03-к, за умовами якого позичальник отримав кредит у сумі 114400 доларів США.

В порядку забезпечення виконання зобов"язань за вказаним кредитним договором 09.02.2007 року між ПАТ „Укрсоцбанк" та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_4 передала банку в іпотеку належний їй на праві власності житловий будинок АДРЕСА_2, розташований на земельній ділянці розміром 889 кв.м( а.с.8-9).

У п.1.1 статті 1 названого іпотечного договору іпотекодавець засвідчила, що у будинку не прописані та не проживають малолітні і неповнолітні діти.

У наданій при посвідченні договору іпотеки заяві від 09.02.2007 року також повідомляла , що на момент укладання іпотечного договору не має неповнолітніх дітей(а.с.48) і це підтверджувалось довідкою зі штампом вуличного комітету №25 від 08.02.2007 року(а.с.47), видачу якої допитана у судовому засіданні в якості свідка квартальна ОСОБА_9 заперечувала, вказавши, що з 2001 року у будинку АДРЕСА_2 окрім ОСОБА_4, проживали та були зареєстровані її чоловік ОСОБА_7 та дочка ОСОБА_2, з якою проживала її неповнолітня дочка ОСОБА_3, довідки ж від 08.02.2007 року вона не підписувала і не видавала.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд керувався положеннями ст. 29 ЦК України, ст. 156 ЖК України, ст. 18 Закону України „Про охорону дитинства", ст. 12 Закону України „Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" і виходив з доведеності того, що на момент укладання договору іпотеки у заставному будинку разом з матір"ю ОСОБА_2, яка була зареєстрована та постійно проживала в якості члена сім"ї у належному її матері ОСОБА_4 будинку з березня 1993 року, постійно проживала і її неповнолітня дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, отже остання мала право постійного користування названим будинком, який являвся місцем проживання її матері.

З висновками суду слід погодитися, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та погоджуються з вимогами норм матеріального права.

Згідно роз"яснень п.44 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", суди повинні виходити з того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладання договору іпотеки.

Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладання договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладання договору іпотеки), не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров"я, в якому вона проживає.

Статтею 2 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу місця проживання.

Відповідно до ч.4 ст. 12 Закону України „Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Отже, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови у позові.

Вказана правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 року і відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами.

Висновки про проживання матері дитини ОСОБА_2 разом з неповнолітньою дочкою ОСОБА_10, якій на момент укладання іпотечного договору виповнилося повних 7 років, у належному ОСОБА_4 будинку АДРЕСА_2 суд обгрунтував посиланнями на відмітку у паспорті позивачки, згідно якої за вказаною адресою вона була зареєстрована з 04.03.1993 року(а.с.17), довідку Бердянського МВ УДМС України в Запорізькій області (а.с.155), пояснення свідків ОСОБА_11, ОСОБА_9, яка, як квартальна, надала довідки від 05.09.2014 року про те, що ОСОБА_3 разом з матір"ю проживає за адресою названого будинку з ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто з народження(а.с.179, 180), довідки з місця навчання неповнолітньої та дані лікувальної установи, в якій вона з народження отримує медичну допомогу(а.с.12,14,129-141, 163, 164).

Зазначені обставини підтвердились і даними домової книги прописки громадян у будинку АДРЕСА_2, яка була оглянута у засіданні апеляційного суду, згідно яким ОСОБА_2 дійсно була зареєстрована за вказаною адресою 04.03.1993 року і з цього часу з реєстрації не знімалась, її ж неповнолітня дочка у домовій книзі зареєстрована не була.

Між тим, за даними поквартироної картки квартири АДРЕСА_1, в якій проживає батько дитини ОСОБА_12, за названою адресою неповнолітня також ніколи зареєстрована не була.

Встановивши на підставі названих доказів, що місцем постійного проживання ОСОБА_2, як матері неповнолітньої ОСОБА_12, являвся переданий в іпотеку спірний будинок, а її неповнолітня дочка з моменту народження проживала разом з нею, суд дійшов правомірного висновку, що на день укладання договору іпотеки неповнолітня мала право проживання у будинку за місцем проживання своєї матері і це право дитини презюмується, а тому передача нерухомості в іпотеку відбулося всупереч вимогам ст. 12 Закону України „Про основи соціального захисту бездомних і безпритульних дітей" без згоди органу опіки та піклування, спірний договір іпотеки не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, а тому на підставі ст. 215 ЦК України він підлягає визнанню недійсним як такий, що порушує права неповнолітньої дитини.

Ухвалене по справі рішення погоджується з вимогами ч.2 ст.2, ч.1 ст. 3 Конвеції про права дитини від 20.11.1989 року, підписаної Україною 21.02.1990 року і ратифікованою 27.02.1991 року.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що при посвідченні іпотечного договору від 09.02.2007 року бабуся неповнолітньої ОСОБА_12 ОСОБА_4 усвідомлювала характер та зміст вказаного договору, що встановлено судовим рішенням, а правдивість даних довідки квартального комітету № 25 від 08.02.2007 року, яку вона надавала нотаріусу, належним чином не спростована, не є переконливими.

Як вбачається з матеріалів справи, у довідці від 08.02.2007 року зазначалося, що за спірною адресою ОСОБА_4 зареєстрована одна.

Між тим, за даними домової книги та довідки Бердянського МВ УДМС України в Запорізькій області (а.с.160) з 13.03.2001 року у вказаному будинку був також зареєстрований ОСОБА_7, який знятий з реєстрації 19.11.2014 року у зв"язку зі смертю, і хоча дані про нього у довідку від 08.02.2007 року внесені не були, однак при посвідченні іпотечного договору його заява щодо відсутності дітей надавалась нотаріусу разом із заявою ОСОБА_4( а.с.49).

Щодо інформації, яка містилася у довідці від 08.02.2007 року, то вона спростовується як даними домової книги, так і довідкою Бердянського МВ УДМС України в Запорізькій області щодо реєстрації ОСОБА_2

Надання ж іпотекодавцем ОСОБА_4 при передачі майна в іпотеку неправдвої інформації про те, що у будинку АДРЕСА_2 неповнолітні діти не проживають, не може бути підставою для відмови у захисті житлових прав неповнолітньої ОСОБА_3

Інші доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають і їх не спростовують.

Крім того, визнання недійсним договору іпотеки, яким забезпечувалось виконання зобов"язання ОСОБА_8 за кредитним договором, укладеним 09.02.2007 року з ПАТ „Укрсоцбанк", не позбавляє останнє реалізувати передбачене ч.5 ст. 1057-1 ЦК України право вимагати в суді накладання арешту на майно, яке було предметом застави, і який підлягає зняттю лише після виконання позичальником зобов"язання повернути кредитодавцю кошти за кредитним договором.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 травня 2015 року по даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: