Справа № 595/2169/15-ц
Провадження 2/595/639/2015
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2015

Бучацький районний суд Тернопільської області

одноособово суддею Федорончуком В.Б.,

при секретарі Тарчинській Л.Я.,

з участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Бучач справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» про визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення сплачених коштів та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» про визнання недійсним договору фінансового лізингу №003072 від 21 жовтня 2015 року, стягнення з товариства 32100 грн. сплачених коштів та 5000 грн. моральної шкоди. Позовні вимоги обгрунтував тим, що 21 жовтня 2015 року між ним і ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» (далі-відповідачем) було укладено договір фінансового лізингу № 003072 (далі-договір), згідно якого предметом лізингу по даному договору є автомобіль Сhery Тіggо. Відповідно до умов договору лізингодавець (відповідач) взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - автомобіль Сhery Тіggо у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу, тобто, йому на строк та на умовах, передбачених договором. При укладанні договору ним була написана заява на отримання фінансового лізингу, в якій була вказана вартість предмета лізингу 32100 грн. В усній формі представник відповідача роз'яснила, що він повинен спочатку сплатити передплату за предмет лізингу в сумі 32100 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір фінансового лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть йому в користування предмет лізингу. В той же день ним було сплачено рахунок на суму 32100 грн. Через декілька днів він зателефонував до відповідача, щоб дізнатись коли привезуть авто, але йому роз'яснили, що треба доплатити ще 50% вартості автомобіля в якості авансового платежу. Однак, представником не було роз'яснено призначення платежу, не надано договору з додатками для ознайомлення та підпису до сплати коштів. Після сплати коштів на рахунок, він повернувся до офісу відповідача, де менеджер надала на підпис договір. Довірившись роз'ясненням представника відповідача, він сплатив кошти, які виявились комісією за організацію, тобто одноразовою платою лізингодавцю за перевірку, розгляд та підготовку документів для оформлення договору. Він же вважав, що це часткова оплата вартості транспортного засобу (зі слів представника компанії). В договорі це передбачено, але у нього не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача завірила його, що роз'яснила та надала достовірну інформацію, завірила в тому, що всі істотні умови договору вона пояснила та спонукала його підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Крім цього, протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий. Він не мав реальної можливості при укладенні договору детально ознайомитися з його умовами, зважаючи на їх непрозорість, а перерахування 32100 грн. на рахунок відповідача 21.10.2015 р., тобто в день підписання договору, без зазначення конкретного призначення платежу, свідчить цьому підтвердженням. Таким чином, під час попередніх переговорів представником компанії введено його в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Після підписання і вивчення змісту договору стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, та можливості розірвати договір немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача без втрати коштів, що є порушенням його прав як споживача. Не зазначення в квитанції дійсного призначення платежу - "комісія за організацію» дає підстави для висновку, що дії відповідача були нечесними та недобросовісними і вчинені умисно, щоб привабити клієнта та схилити його до укладання договору. Разом з тим, в договорі у розділі "визначення термінів" та по тексту договору цей платіж значиться як одноразова плата лізингоодержувачем лізингодавцю за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору. Вказаний пункт договору порушує принципи лобросовісності і справедливості, оскільки відповідач не обгрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору. Як вбачається із договірних умов, складова першого лізингового платежу - «комісія за організацію» виходить за межі переліку таких платежів, передбачених законом. Тобто, споживач в будь-якому випадку в нерівних умовах у порівнянні з лізингодавцем. Для визначення умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдають шкоди споживачеві. Аналізуючи положення договору фінансового лізингу №003072, можна дійти висновку, що ознаки, які вказують на несправедливість по відношенню до споживача, наявні у договорі, а тому договір фінансового лізингу слід визнати недійсним. Договір містить безліч умов, що регулюються законодавством, з яким він ніколи в житті не зустрічався. Він не мав можливості об'єктивно оцінити та осмислити умови договору, виявити його недоліки та оцінити всі ризики і збитки, які він отримає в результаті підписання договору. Через бездіяльність відповідача, яка полягає у неналежному виконанні умов договору та обмані, він почувається ошуканим. Після того, як він зрозумів, що його обманули, він не може нормально відпочити після роботи, постійні переживання спричинили у нього погіршення сну, викликають образу та роздратованість, а також погіршення стану здоров'я. Через ситуацію, що склалася, його дружина дуже знервована, у зв'язку з чим у сім'ї майже щодня виникають сварки. Також він змушений витрачати свій час для вирішення питання з захисту своїх прав, звертаючись до суду. Через це змінився звичний спосіб його життя. Тому розмір моральної шкоди він оцінює в 5000 грн.

В судовому засіданні позивач, з наведених у позові підстав, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, а надіслав суду заяву про розгляд справи у його відсутності та письмове заперечення на позовну заяву, в якому зазначив, що укладений між сторонами договір не може бути визнаний судом недійсним, оскільки відсутні підстави недійсності правочину, передбачені ст.215 ЦК України. Позивач був ознайомлений з усіма умовами договору і розумів їх суть, про що написав заяву. Посилання позивача на несправедливість умов договору є необґрунтованими, так як договір є прозорим і, на думку відповідача, не містить в собі ніякого істотного дисбалансу договірних прав та обовязків на шкоду позивача.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

21 жовтня 2015 року між ОСОБА_1 і ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу №003072 з додатками, згідно якого предметом лізингу по даному договору є автомобіль Сhery Тіggо. В той же день позивач сплатив ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон" 32100 грн., що підтверджується квитанцією №102. Призначення платежу - згідно договору № 003072.

Не зазначення в квитанції дійсного призначення платежу, а також, відповідно, розподіл внесеної суми за різними цільовими призначеннями, в тому числі і "комісії за організацію" в сумі 32100 грн., дає підстави для висновку, що дії відповідача були нечесними та недобросовісними і вчинені з метою приховати обставини, які могли б зумовити відмову позивача від сплати вказаної суми (значної винагороди відповідачу за його послуги - комісія за організацію). Вказані дії вчинені з метою схилити позивача до внесення коштів на рахунок відповідача з невідомим для нього дійсним призначенням.

Разом з тим, в договорі у розділі "визначення термінів" та по тексту договору цей платіж значиться як першочерговий одноразовий у розмірі 10% від вартості предмета лізингу (згідно додатку №1) за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору. Зі змісту договору слідує, що таке призначення вказаного платежу зберігається незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату.

За умовами договору до отримання в користування предмета лізингу лізингоодержувач повинен сплатити лізингодавцю перший внесок, який не входить до обсягу фінансування та складається з таких платежів: адміністративний платіж -10%, авансовий платіж - 50 %, комісія за передачу -3% від ціни предмета лізингу. Авансовий платіж, який відповідно до умов договору може збільшитись в сумі, лізингоодержувач має право сплатити частинами протягом 12 місяців. Вказане випливає із визначення термінів у договорі, його умов та підтверджується додатком №1 до договору.

Пунктом 5.1 договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 50 (п'ятидесяти) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу та комісії за організацію на умовах викладених у п.5.4 даного договору, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування предмета лізингу.

У додатку №1 оспорюваного договору вказана вартість предмета лізингу погоджена сторонами, однак лише на момент укладання договору (321000 грн.). За умовами договору вона може бути змінена у разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця.

При цьому, зі змісту договору випливає, що лізингоодержувач в жодному разі не може вплинути на вибір продавця та підбір товару за вигідною для нього ціною. Таке обмеження лізингоодержувача та невизначеність з обсягом майбутніх лізингових платежів ставить позивача в повну залежність від відповідача, інтерес якого полягає в отриманні більшого прибутку від якомога дорожчого предмета лізингу.

Фінансовий лізинг є непрямим лізингом з точки зору теорії цивільного права і майно, що передається лізингодавцем у користування лізингоодержувачу за таким договором, лізингодавець має придбати у відповідного постачальника (продавця) відповідно до умов та специфікацій, встановлених лізингоодержувачем.

У такий спосіб законодавець захищає право споживача фінансових послуг на вільний вибір предмета лізингу, його ціни та обрання контрагента.

За договором фінансового лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - у можливості користуватися обраним ним предметом лізингу та придбати його у власність шляхом викупу з зарахуванням до купівельної ціни сплачених лізингових платежів.

Відповідно до ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Юридична природа договору фінансового лізингу та можливість викупу предмета лізингу дає підстави для висновку, що укладаючи такий договір, споживач послуг має право знати обсяг фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу.

За таких обставин та відповідно до положень ст.655 ЦК України, суд вважає, що погоджена сторонами ціна предмету лізингу є істотною умовою такого договору.

Відповідно до заяви позивача ціна предмета лізингу становить 32100 грн., а відповідно до додатку №1 - 321000грн., чим підтверджується те, що сторони не погодили істотну умову договору - ціну.

Згідно пунктів 12.12,12.13 договору лізингоодержувач не має права відмовитись від запропонованого та повинен пристати на пропозицію лізингодавця, а у разі відмови договір може бути розірваний. В разі розірвання договору поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію в такому випадку поверненню не підлягає, крім того, на лізингоодержувача накладаються додаткові фінансові санкції.

Відповідно до п.4.3.6 договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати оспорюваний договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж/або поставку предмета лізингу та у разі не обрання предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п.12.12 ст.12 договору, що стосується обсягу повернення коштів, а комісія за організацію взагалі поверненню не підлягає.

Таким чином, за невиконання договірного зобов'язання лізингодавець не несе відповідальності перед лізингоодержувачем, а навпаки одержує від нього вигоду у розмірі 32100 грн. (оскільки комісія за організацію не повертається). Безперечно така умова договору є несправедливою як сама по собі, так і з огляду на те, що згідно п.12.12 цього договору наслідком розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб, є утримання з нього штрафу в розмірі 20% від сплаченого авансового платежу та неповернення йому усієї суми комісії за організацію.

Відповідно до п.5.4 договору, у разі зміни вартості предмета лізингу до моменту його замовлення лізингодавцем, відповідно до п.1.3 цього договору, лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до момента купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу визначеного в додатку №1 до цього договору фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до момента купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі - різниця комісії за організацію поверненню не підлягає.

В такий спосіб лізингоодержувач передбачає ймовірне подорожчання предмета лізингу. Однак, в договорі не передбачено дій лізингодавця, зокрема, повернення частини сплаченого авансового платежу лізингоодержувачу як надмірно сплаченої суми у випадку придбання транспортного засобу за нижчою ціною, що не виключено в умовах нестабільності цінової політики.

З огляду на такі обставини у позивача існують обґрунтовані сумніви в добросовісності відповідача та, відповідно, справедливості та збалансованості умов укладеного договору.

Встановленим фактам відповідають цивільні правовідносини, які регулюються ст.ст.13,55 Конституції України, ст.ст.6,8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 р., ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.7,17 Загальної декларації прав людини, ст.26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права від 16 грудня 1966 року, Цивільним Кодексом України, Законом України "Про фінансовий лізинг", Законом України "Про захист прав споживачів" і виникають при укладенні договору фінансового лізингу та виконанні зобов'язань за цим договором.

Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ст.55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція грунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Відповідно до вимог ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються Законом України "Про фінансовий лізинг".

Згідно ч.2 ст.1 Закону України "Про фінансовий лізинг" за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За правилами ч.1 ст.3 Закону України "Про фінансовий лізинг" та ст.807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками.

Згідно ч.1 ст.184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Відповідно до ч.2 ст.6 ЗУ "Про фінансовий лізинг" істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За приписами статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач має право: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. Означені права лізингоодержувача не знайшли свого відображення у змісті оспорюваного договору за описаних вище обставин та структури і логіки однобокого формулювання його положень виключно на користь та в інтересах лізингодавця (необгрунтованого збагачення останнього).

Статтею 16 ЗУ "Про фінансовий лізинг" встановлено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору.

Як вбачається зі змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, комісія за організацію - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору. Згідно додатку №1 до договору розмір комісії за організацію становить 32100 грн.

З огляду на положення статті 16 Закону, комісія за організацію не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Про те, що комісія за організацію не є лізинговим платежем свідчить і той факт, що у спірному договорі у розділі "визначення термінів", лізинговий платіж і комісія за організацію мають свої окремі визначення, із яких також випливає, що комісія за організацію не підпадає під визначення лізингового платежу, наведене у ст.16 ЗУ "Про фінансовий лізинг".

Вказану обставину підтверджує і той факт, що пунктом п.12.12 оспорюваного договору лізингу передбачено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем комісія за організацію не повертається. В свою чергу авансовий платіж, незалежно від того з чиєї вини розривається договір, підлягає поверненню лише у розмірі 80 % від сплаченої суми.

Стаття 627 ЦК України передбачає свободу договору, яка полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживача.

Держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму. Отже, для споживача існує ризик помилково придбати непотрібні йому послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, зокрема положеннями ЗУ "Про захист прав споживачів".

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Згідно ч.2 ст.18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

З врахуванням вищевикладеного, аналізу договору фінансового лізингу, суд вважає, що в оспорюваний договір включені несправедливі умови, які зазначені у ч.3 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Відповідно до положень ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів" підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Порушення цієї норми закону знайшло вираження в тому, що відповідач при укладанні з позивачем договору фінансового лізингу завуалював призначення комісії за організацію в розмірі 32100 грн. під вигляд "платіж за договором", який за умовами договору не повертається в жодному випадку.

Згідно ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом), обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває.

Пояснення позивача про те, що він був впевнений, що оплачує вартість транспортного засобу, що також і пояснювали йому менеджери при проведенні перемовин, заслуговують на увагу, оскільки цілком логічно та зрозуміло, що жодна особа свідомо, розуміючи явну, очевидну невигідність з економічної точки зору, не погодилася б сплачувати 32100 грн. лише як винагороду за підготовку документів для укладення договору, так як ця сума вочевидь не відповідає обсягу робіт, є надто завищеною і робить загальні витрати на придбання автомобіля значно вищими за його ринкову ціну. А також відповідачем не надано жодного доказу, що він поніс матеріальні витрати за цим договором на таку суму.

Відповідно до п.5.4. спірного договору комісія за організацію впливає на перший платіж, який складається з комісії за організацію та авансового платежу, а в подальшому на придбання, поставку та прийом - передачу предмета лізингу.

В силу ч.6 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" у разі коли визнання недійсним положення договору зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Недійсність описаних вище положень спірного договору зумовлює зміну інших його положень, а саме, внесення іншої частини першого платежу, комісії за передачу предмета лізингу, від яких в подальшому залежить придбання, поставка та прийом -передача предмета лізингу, тому на вимогу позивача суд визнає договір недійсним в цілому.

Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Суд вважає заперечення відповідача безпідставними та такими, що не підтверджені доказами.

Разом з тим, суд знаходить недоведеними в судовому засіданні ті обставини, що позивач внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору зазнав душевних страждань, які полягають в тому, що він не може нормально відпочити після роботи, постійно переживає, у нього погіршився сон і стан здоровя, стали виникати конфлікти з дружиною, на які він посилається як на підстави своєї вимоги про стягнення моральної шкоди, а тому в задоволенні цієї вимоги слід відмовити.

Керуючись ст.ст.10,11,60,88,212,214,215,218 ЦПК України, ст.ст.215,216,328, 627,628,655,806,807 ЦК України, ст.ст.1,3,6,11,16 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст.18,19,21 Закону України «Про захист прав споживачів», суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу №003072 від 21 жовтня 2015 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» та ОСОБА_1.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» в користь ОСОБА_1 32100 грн. сплачених коштів.

У решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» в користь ОСОБА_1 974,40 грн. судових витрат.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Тернопільської області через Бучацький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_2