Справа № 308/5423/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

судді Микуляк П.П.

при секретарі Остич Л.В.

за участю представника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4

представника відповідача ЖБК «Паркова Алея» - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_3 до Житлово-будівельного кооперативу «Паркова Алея» про визнання договору суперфіція недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулись до Ужгородського міськрайонного суду з зазначеною позовною заявою до відповідача ЖБК «Паркова алея» про визнання договору суперфіція недійсним.

Свої вимоги позивачі мотивують тим, що 18.03.2015 року між ними, як Суперфіціарами, та ЖБК «Паркова Алея», як Суперфіціарієм, укладено договір суперфіція, за умовами якого ними було передано відповідачу в строкове платне користування земельну ділянку площею 0,0420 га, кадастровий номер :24:002:0144, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що належить на праві власності ОСОБА_1, та земельну ділянку площею 0,3000 га, кадастровий номер :24:002:0103, цільове призначення - інша комерційна діяльність , що належить на праві власності ОСОБА_3, які знаходяться за адресою: м. Ужгород, вул. Радіщева - Славянська набережна, Закарпатської області. Загальний розмір земельної ділянки наданої в користування ЖБК «Паркова алея» за договором суперфіція склав 0,3420 га, земельна ділянка була передана відповідачу для здійснення будівництва обєктів нерухомості, інших господарських споруд, необхідних для їх обслуговування строком на десять років.

Позивачі вважають, що під час укладення зазначеного договору від 18.03.2015 року сторонами не було досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору, а сам правочин не відповідає волевиявленню сторін у звязку з чим він повинен бути визнаний судом недійсним з моменту його укладення.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 та представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали та просили суду визнати договір суперфіція від 18.03.2015 року укладений між ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ЖБК «Паркова Алея» недійсним. Стягнути з відповідача на користь позивачів понесені ними судові витрати.

Представник відповідача ЖБК «Паркова Алея» - ОСОБА_5 у судовому засіданні позв не визнав, вважає його безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення, оскільки оспорюваний договір суперфіція від 18.03.2015 року укладений сторонами з дотримання вимог чинного законодавства.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд приходить до наступного висновку:

18 березня 2015 року між ОСОБА_3, ОСОБА_1, як Суперфіціарами, та Житлово-будівельним кооперативом «Паркова Алея», як Суперфіціарієм, було укладено договір суперфіція. Вказаний договір зареєстрований сторонами в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційною службою Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, про що свідчить витяг з державного реєстру 18.03.2015 року, індексний номер 35104904.

Відповідно до умов Договору суперфіція ОСОБА_3 та ОСОБА_1 передали ЖБК «Паркова алея» в строкове платне користування земельну ділянку площею 0,0420 га, кадастровий номер :24:002:0144, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що належить на праві власності ОСОБА_1, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку ЗК № 023770, виданого Ужгородським міським відділом земельних ресурсів 13 квітня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки серії ВСР № 352540 від 20.03.2006 року, реєстр № 295 посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6, та земельну ділянку площею 0,3000 га, кадастровий номер :24:002:0103 цільове призначення інша комерційна діяльність, що належить на праві власності ОСОБА_3, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку ЗК № 045357, виданого Ужгородським міським відділом земельних ресурсів 19 листопада 2004 року на підставі протоколу № 13 зборів засновників ТОВ «Серпантин» від 01.09.2004 року., які знаходяться за адресою: м. Ужгород, вул. Радіщева - Славянська набережна, Закарпатської області. Загальний розмір земельної ділянки наданої в користування відповідачу за договором суперфіція склав 0,3420 га, земельна ділянка була передана відповідачу для здійснення будівництва обєктів нерухомості, інших господарських споруд, необхідних для їх обслуговування строком на десять років.

Пунктом 6.1.1. Договору сторони передбачили права суперфеціара на отримання у власність 10 (десяти) відсотків від житлової площі побудованих квартир.

Відповідно до пункту 4.6. Договору сторони визначили перехід права власності на земельну ділянку, а саме зазначали, що до здачі обєкта в експлуатацію Суперфіціар передає Суперфіціарію земельну ділянку у власність шляхом укладення договору та його нотаріального посвідчення в рахунок отриманих у власність квартир від Суперфіціарія.

Правове регулювання взаємовідносин сторін щодо права користування чужою земельною ділянкою для забудови містить глава 34 (ст. ст. 413-417) ЦК України.

За частиною 1 статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до ЦК України

Право користування чужою земельною ділянкою для забудови може бути встановлено на визначений або на невизначений строк, крім випадків, передбачених частиною п'ятою цієї статті.

В свою чергу, Цивільним кодексом України (далі ЦК України) визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч.1 ст.182). Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 2 ст. 640). Згідно ст.126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Пунктом 2 ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В свою чергу ч.3 ст. 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.3 ст.203 ЦК України.

Отже, наявність вільного волевиявлення учасників правочину є однією з необхідних умов визнання останнього дійсним, а відсутність волі учасника правочину при його укладенні є підставою для визнання такого недійсним.

Згідно із п.4 ч.1 ст.395 ЦК України речовими правами на чуже майно є, зокрема, право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

Відповідно до ч. 1 ст. 413 ЦК України власник земельної ділянки має право надати її в користування іншій особі для будівництва промислових, побутових, соціально-культурних, житлових та інших споруд і будівель (суперфіцій). Таке право виникає на підставі договору або заповіту.

Частиною 1 статті 414 ЦК України визначно, що власник земельної ділянки, наданої для забудови, має право на одержання плати за користування нею.

Згідно із ч.1 ст.632 ЦКУкраїни ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

До істотних умовам договору суперфіцію закон відносить опис відповідної земельної ділянки, її цільове призначення; строк, на який укладається договір; плата із зазначенням розміру, порядку та строків її виплати.

Всупереч вказаним вимогам, сторонами договору суперфіція від 18.03.2015 року не конкретизовано, яка загальна площа забудови земельних ділянок, що передані в користування відповідачу, сторонами не обговорювалися та не погоджувалися відповідні проекти забудови земельних ділянок, плани житловий будинків, їх загальна площа, площа збудованих квартир, які б давали змогу визначити реальну та конкретизовану ціну договору суперфіція, що дає підстави для визнання вказаного договору недійсним з моменту його укладення сторонами.

Судом не можуть бути взяті до уваги твердження представника відповідача, про те, що у відповідача відсутній обовязок щодо погодження з позивачами проекту будівництва житлового будинку на переданій в користуванні земельній ділянці, оскільки виконання обовязків відповідача, передбачених п. 6.1.1 Договору суперфіція можливе тільки при наявності конкретного плану забудови із визначенням загальної кількості квартир у будинку, саме такі обєкти сторони визначили як базу для визначення ціни договору, що є істотною умовою договору суперфіція.

Суд погоджується з позицією представників позивача про те, що виконання ЖБК «Паркова Алея» умов передбачених п. 6.1.1. спірного договору суперфіція в подальшому порушить права позивачів, як сторони договору, оскільки сторони передбачили в якості плати за договором суперфіція передачу у власність позивачів 10 (десяти) відсотків від житлової площі побудованих квартир.

Статтею 179 ЦК України визначено поняття речі, відповідно до якого річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення, а ч. 2 ст.183 ЦК України визначено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Згідно ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

У відповідності до Державних будівельних норм В.2.2.-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», квартира - комплекс взаємопов'язаних приміщень, використовуваних для проживання однієї сім'ї різного чисельного складу або однієї людини, який включає (як мінімум): житлову (житлові) кімнату, кухню, ванну кімнату (душову), вбиральню (або суміщений санвузол), передпокій, комору чи вбудовану шафу.

Відповідно до вказаних норм площа квартири - сумарна площа житлових і підсобних приміщень квартири без урахування лоджій, балконів, веранд і терас. Площа квартири - сумарна площа житлових і підсобних приміщень квартири без урахування лоджій, балконів, веранд і терас, а житлова площа квартири визначається як сума площ житлових кімнат.

Отже, відповідно до вказаних норм, житлова площа кварти та сумарна житлова площа побудованих квартир не можуть бути в розумінні положень, передбачених ст. ст. 179, 182, 382 ЦК України окремим обєктом права власності, який може бути переданий стороною договору в якості плати за користування земельною ділянкою за спірним договором суперфіція, оскільки житлова площа квартири є складовим елементом та частиною площі квартири, яка включає в себе сумарну площу житлових і підсобних приміщень, які тільки в сукупності можуть становити окремий обєкт права власності.

Твердження представника відповідача, про те, що сторони договору в подальшому повинні були обумовити конкретні умови передачі у власність позивачам конкретної житлової площі у новозбудованому житловому будинку спростовуються умовами договору суперфіція, відповідно до якого сторони не передбачили обовязку відповідача, в подальшому вносити зміни в діючий договір на предмет передачі у власність позивачів, індивідуально визначеної площі забудови житлового будинку.

Крім того, системний аналіз п. 6.1.1. та 4.6. Договору суперфіцію дають змогу зробити висновок про те, що передача вказаних квартир за договором суперфіцію є платою суперфіціарія за відчуження позивачами належних їм на праві власності земельних ділянок, а не платою за користування земельною ділянкою відповідачем за договором суперфіція.

Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст.ст. 11-14 ЦК України (тут і далі нормативні акти в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів), цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства; особа здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов'язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа повинна діяти добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки і зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; зловживання правом не допускається.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання незаконним рішення органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових

Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно розяснень, що містяться в пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими Законом, а суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною та настання у зв`язку з цим певних юридичних наслідків.

Враховуючи наведене та те, що в судовому засіданні належними доказами встановлено недосягнення сторонами договору суперфіція від 18.03.2015 року всіх істотних умов договору, зокрема сторонами договору не визначено істотної умови щодо оплати за договором суперфіція, тобто не визначено ціну договору, суд приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання зазначеного договору недійсним є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

У відповідності до ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 243,60 грн. та на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 121,80 грн.

Вимоги позивача про стягнення з ЖБК «Паркова Алея» сплаченого ним судового збору за подання позовної заяви згідно квитанції №1876/з16 від 13.05.2015 року в розмірі 243,60 грн. до задоволення не підлягають. Зазначений судовий збір у відповідності до ст..7 Закону України «Про судовий збір» підлягає поверненню позивачу, як зайво сплачений.

Згідно розяснень, що містяться в п.10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17.10.2014 року, якщо до суду звертаються кілька позивачів із вимогою немайнового характеру до одного або кількох відповідачів, коли ціна позову відсутня і частину кожного з позивачів у такій ціні визначити неможливо, а предмет позову за вимогами кількох позивачів є одним і тим самим, можлива сплата судового збору одним чи кількома з них у розмірі, передбаченому підпунктом 2 частини другої статті 4 Закону України №3674-VI «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст.60, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд ,-

Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір суперфіція земельної ділянки площею 0,0420 га, кадастровий номер :24:002:0144, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та земельної ділянки, площею 0,3000 га, кадастровий номер :24:002:0103, цільове призначення інша комерційна діяльність, що знаходяться за адресою м.Ужгород, вул. Радіщева - Словянська набережна, який укладений 18.03.2015 року між ОСОБА_1, ОСОБА_3 та Житлово-будівельним кооперативом «Паркова Алея», зареєстрований реєстраційною службою Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.03.2015 року.

Стягнути з Житлово-будівельного кооперативу «Паркова Алея» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 243,60 грн.

Стягнути з Житлово-будівельного кооперативу «Паркова Алея» на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 121,80 грн.

Повернути ОСОБА_3сплачений ним судовий збір за подання позовної заяви згідно квитанції №1876/з16 від 13.05.2015 року в розмірі 243,60 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Микуляк П.П.