Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 27 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 12 березня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, в якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 3 вересня 2008 року у розмірі 13 230,92 доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок АДРЕСА_1

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 3 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за яким останній отримав кредит у розмірі 10 424,83 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 3 вересня 2018 року. В рахунок забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 3 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за яким остання передала банку в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1 Вказував, що 27 вересня 2011 року між банком та позичальником було укладено додаткову угоду до вищевказаного кредитного договору, якою зменшено суму заборгованості, що виникла в період з дня укладення кредитного договору і до дати підписання додаткової угоди, до 824,45 доларів США. Зазначав, що позичальник неналежно виконував свої зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого станом на 9 квітня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 13 230,92 доларів США, а тому просив в рахунок погашення вказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 27 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 12 березня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що на звернення стягнення на майно відповідачів, яке є предметом іпотеки, поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» і щодо цього майна наявні умови, які перешкоджають примусовому зверненню стягнення на нього шляхом відчуження.

Проте погодитись із таким висновком судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 3 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за яким останній отримав кредит у розмірі 10 424,83 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 3 вересня 2018 року.

Між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 27 вересня 2011 року було укладено додаткову угоду до вищевказаного кредитного договору, якою зменшено суму заборгованості, що виникла в період з дня укладення кредитного договору і до дати підписання додаткової угоди, до 824,45 доларів США.

У рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 3 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за яким остання передала банку в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1

Як убачається з матеріалів справи, внаслідок неналежного виконання зобов'язання за кредитним договором загальна заборгованість ОСОБА_2 перед банком станом на 9 квітня 2014 року становить 13 230,92 доларів США.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844146/ed_2013_01_19/pravo1/T030435.html?pravo=1>, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_218/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

7 червня 2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" <nau://ukr/1304-18> (далі - Закон) від 3 червня 2014 року, згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" <nau://ukr/2654-12|st4> та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку" <nau://ukr/898-15|st5>, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

За змістом ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

В цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак, мораторій, установлений Законом України «Про мораторій <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2007_02_22/pravo1/T07_700.html?pravo=1>», на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з п. 4 Закону України «Про мораторій <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2007_02_22/pravo1/T07_700.html?pravo=1>» протягом дії цього Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2007_02_22/pravo1/T07_700.html?pravo=1> інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2007_02_22/pravo1/T07_700.html?pravo=1>.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2007_02_22/pravo1/T07_700.html?pravo=1>» не підлягає виконанню.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-57цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Проте суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення, у порушення вимог ст. ст. 212 <nau://ukr/1618-15|st213> - 214, 315 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st215> на зазначені положення закону уваги не звернули, не врахували, що ухваленням судового рішення відчуження майна не відбувається; дія Закону <nau://ukr/1304-18>розповсюджуються на дані правовідносини на стадії виконавчого провадження та дійшли передчасного висновку про відмову в позові.

При цьому вимога про виселення є похідною від вирішення основної вимоги - звернення стягнення на предмет іпотеки.

З урахуванням викладеного, судові рішення не можна визнати законними та обґрунтованими й вони підлягають скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 27 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 12 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик