Справа № 200/9429/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2015 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого судді Кудрявцевої Т.О.

при секретарі Власенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики неукладеним та визнання розписки недійсною, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх вимог, з урахуванням уточнення, посилається на те, що 13.06.2012 року ОСОБА_2 за договором позики у формі розписки отримала від нього грошові кошти у розмірі 17 000 доларів США і 5000,00 євро, які зобов"язалася повернути до 01.02.2013 року. Вказані грошові кошти вони просила нібито на закупівлю товару до магазину хутра "Паолле". Однак, відповідачем борг у визначений строк не повернуто, на вимогу повернути грошові кошти вона добровільно повернути кошти відмовляється, уникає зустрічей, на телефонні дзвінки не відповідає, при цьому веде достатньо забезпечений спосіб життя: утримує та продовжує розвиток бізнесу у магазині "Паолле" ("Paolle"), у присутності невідомих осіб повідомила, що не збирається повертати борг зовсім.

Посилаючись на зазначене, позивач, з урахуванням уточнення, просить стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 17 000,00 доларів США та 5000,00 грн., що станом на 15.09.2015 року еквівалентно 497 200,00 грн., 3% річних за період прострочення з 01.02.2013 року по 10.06.2014 року у розмірі 20 228 грн. 55 коп. та понесені витрати по справі.

ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом про визнання договору позики неукладеним та визнання розписки недійсною. В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_2 посилається на те, що вона з ОСОБА_1 жодних договорів позики не укладала, жодних грошових коштів від нього не отримувала, а отже взагалі відсутній предмет договору. Грошові кошти, які були вказані в розписці, ще в 2008 році були надані як позика ОСОБА_3 під відсотки, які він постійно сплачував за дану позику. Після того, як ОСОБА_3 був позбавлений волі, ОСОБА_1 почав тиснути на неї та вимагати від неї повернення цих грошових коштів і коли вона відмовилась він прийшов до неї додому, де в той момент знаходилися її мала дитина, ІНФОРМАЦІЯ_1, та її батько. Погрожуючи, ОСОБА_1 змусив її написати дану розписку, хоча грошових коштів він їй не передавав. Боячись за життя свого сина та батька, ОСОБА_2 змушена була написати дану розписку, хоча жодних грошових коштів вона не отримувала. Після написання вказаної розписки ОСОБА_1 продовжував їй погрожувати, у зв"язку з чим вона звернулася до правоохоронних органів з відповідною заявою. У вказаній розписці відсутня повна дата її складання, немає паспортних даних позикодавця та позичальника, немає свідків і взагалі виникає враження, що розписка складалася при незрозумілих обставинах, чи то поспішали, чи то позичальник був у пригніченому стані, оскільки сама розписка містить помилки та скорочені слова. Позивач зазначає, що оскільки грошових коштів вона від ОСОБА_1 не отримувала, розписку написала під психічним тиском та погрозами, тому дана розписка не може бути визнана доказом, який підтверджує факт отримання грошових коштів і підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_2 просить визнати договір позики між нею та ОСОБА_1 від 13.06.2012 року неукладеним та визнати розписку від 13.06.2012 року недійсною.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 з представником підтримали заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позові та уточнені до нього, та заперечували про задоволення зустрічного позову, посилаючись на його необгрунтованість. В дане судове засідання ОСОБА_1 не з"явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, його представник надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, заявлені вимоги підтримав.

ОСОБА_2 з представником в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали, посилаючись на їх необгрунтованість, зустрічний позов підтримали та просили його задовольнити. В дане судове засідання ОСОБА_2 з представником не з"явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином. Представник ОСОБА_2 надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, заявлені вимоги підтримала.

Вислухавши сторони та їх представників, свідків, дослідивши докази у справі, докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ст. 1047 цього Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов"язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно зі ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від виконання зобов"язань не допускається.

У відповідності до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Згідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.2 цієї статті особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно до ч.3, 4, 5, 6 цієї ж статті волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно до ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.2 цієї статті особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.57 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ч.1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У відповідності до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 - докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно до ч.3, 4 цієї статті - доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідно до розписки від 13.06.2012 року, яка є договором позики у формі розписки, ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 в борг грошові кошти у розмірі 17 000 доларів США і 5000,00 євро, які зобов"язалася повернути не пізніше 01.02.2013 року. Вказана розписка була написана власноруч ОСОБА_2, що не заперечувалося не з представником в судовому засіданні.

Проте, у вказаний в розписці строк ОСОБА_2 вказані грошові кошти ОСОБА_1 не повернула, відмовляється їх повертати, уникає зустрічей, на телефонні дзвінки не відповідає.

У наданому суду зустрічному позові ОСОБА_2 та в судовому засіданні позивач з представником, посилаючись на ч.1 ст. 231 ЦК України, заперечували отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 вищевказаних грошових коштів, посилаючись на те, що вона з ОСОБА_1 жодних договорів позики не укладала, жодних грошових коштів від нього не отримувала, а отже взагалі відсутній предмет договору. Також зазначала, що грошові кошти, які були вказані в розписці, ще в 2008 році були надані ОСОБА_1 як позика її колишньому чоловіку ОСОБА_3 під відсотки, які він постійно сплачував за дану позику. Після того, як ОСОБА_3 був позбавлений волі, ОСОБА_1 почав тиснути на ОСОБА_2 та вимагати від неї повернення цих грошових коштів і коли вона відмовилась їх повертати, він прийшов до неї додому, де в той момент знаходилися її мала дитина, ІНФОРМАЦІЯ_1, та її батько. Погрожуючи, ОСОБА_1 змусив її написати дану розписку, хоча грошових коштів він їй не передавав. Боячись за життя свого сина та батька, вона була змушена написати дану розписку.

На підтвердження доводів ОСОБА_2 в судовому засіданні надали свідчення свідки. Так, свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що він є батьком сина ОСОБА_2 - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. В червні 2012 року, до написання ОСОБА_2 розписки, йому зателефонував ОСОБА_1 та призначив зустріч, на якій повідомив його про те, що ОСОБА_2 йому повинна віддати гроші, які він в 2008 році позичив її колишньому чоловіку ОСОБА_3 Він також вимагав, щоб він повернув йому гроші як цивільний чоловік ОСОБА_2 Зі слів ОСОБА_2 йому стало відомо, що до неї в квартиру в червні 2012 року прийшов ОСОБА_1 та вимагає віддати йому гроші та написати розписку. Враховуючи, що в квартирі на той час знаходилися лише ОСОБА_2, її батько та мала дитина, він сказав, щоб вона написала розписку.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що він працював в охоронній структурі "Гуард" та охороняв магазини ОСОБА_2 "Паоле" та "Мелен". Він бачив, що в листопаді 2012 року до магазину приходили емоційно налаштовані люди та запитували де ОСОБА_2, при цьому відкрито вони їй не погрожували. Також, він чув від працівників магазину про те, що до магазину "Мелен" приходять люди до ОСОБА_2 за грошами, які за їх словами вона їм винна.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що він є батьком ОСОБА_2 і 13.06.2012 року він перебував в її квартирі разом з донькою та онуком. Коли туди прийшов ОСОБА_1, між ним та ОСОБА_2 йшла розмова про повернення грошових коштів, проте вона їх не брала. Він погрожував їй, що коли вона не напише розписку, то їй буде погано, що саме він їй казав, він не пам"ятає. Із застосуванням психологічного тиску та погроз ОСОБА_1 домігся того, що ОСОБА_2 написала розписку про отримання від нього грошових коштів, проте ніяких грошей від нього вона не отримувала. Він у цей час разом з її дитиною знаходився у сусідній кімнаті і чув погрози від ОСОБА_1 на адресу його доньки ОСОБА_2, проте ніяких дій, щоб запобігти ним, не вчиняв, про що жалкує.

Відповідно до ч.1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Суд вважає, що ОСОБА_2 не надано будь-яких належних та допустимих доказів того, що зазначена розписка написана нею проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї психічного тиску з боку ОСОБА_1 Не надано ОСОБА_2 і доказів того, що кошти, які вказані в розписці, були надані ОСОБА_1 як позика ОСОБА_3, а не їй і їх вона не отримувала. Вказані твердження, зокрема, спростовуються самим текстом вказаної розписки, яка є відповідно до вищенаведених вимог чинного законодавства договором позики, з якої вбачається, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 в позику грошові кошти в сумі 17 000,00 грн. та 5000,00 євро. Дату написання розписки, якою є 13.06.2012 року, не заперечували в судовому засіданні ОСОБА_2 з представником та саме цю дату написання розписки зазначили в зустрічному позові, заявляючи вимоги про визнання її недійсною.

Суд вважає? що свідчення свідка ОСОБА_6 не є належним доказом вимог позивача ОСОБА_2, оскільки в поясненнях він посилається на події, які відбувалися після складання розписки, а саме восени 2012 року. Свідок ОСОБА_4 також не був особисто присутнім при написанні ОСОБА_2 вказаної розписки та застосування відносно неї психічного тиску з боку ОСОБА_1

Крім того, як зазначено вище, на свідченнях в судовому засіданні свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_2 не одержувала від ОСОБА_1 в борг грошових коштів у вказаній сумі по розписці суд не може обгрунтовувати своє рішення, що передбачено положеннями ст. 1051 ЦК України. При цьому, суд критично відноситься до вказаних пояснень свідка ОСОБА_7 в судовому засіданні, зважаючи на те, що він є батьком ОСОБА_2

Як зазначила у позові ОСОБА_2 та пояснила разом з представником в судовому засіданні, після написання вказаної розписки ОСОБА_1 продовжував погрожував їй, у зв"язку з чим вона звернулася до правоохоронних органів з відповідною заявою. Разом з цим, ОСОБА_2 не надано жодного підтвердження цим твердженням, будь-які докази того, що вона зверталася до правоохоронних органів з заявами про вчинення відносно неї ОСОБА_1 протиправних, злочинних дій суду не надано. Крім того, з часу написання розписки від 13.06.2012 року тривалий час ОСОБА_2 не зверталася до суду з позовом про визнання її недійсною з підстав, передбачених ст. 231 ЦК України, а звернулася з цими вимогами до суду лише 17.02.2015 року після звернення до суду з позовом про стягнення боргу ОСОБА_1

Відповідно до ст. 212 ЦК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наданих у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_2 не надано суду будь-яких доказів того, що договір, яким є вказана розписка, був укладений, а розписка написана, під впливом насильства, проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї психічного тиску з боку ОСОБА_8, і гроші за розпискою вона не отримувала, тому її позовні вимоги про визнання розписки від 12.06.2012 року недійсною задоволенню не підлягають.

Суд вважає, що не підлягають задоволенню і позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання договору позики між нею та ОСОБА_1 від 13.06.2012 року не укладеним.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільних прав та інтересів судом передбачений ст. 16 ЦК України. Відповідно до ч.1 цієї статті - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.2 - способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Зважаючи на наведені вимоги чинного законодавства, суд вважає, що заявлення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору позики між нею та ОСОБА_1 від 13.06.2012 року не укладеним не відповідає способам захисту прав та інтересів, передбаченим ст. 16 ЦК України.

Вказане узгоджується з роз"ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", викладеними в п.8, відповідно до яких вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою.

Зважаючи на викладене, позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню у повному обсязі.

З огляду на вищевказані обставини, суд вважає такими, що підлягають задоволенню, з урахуванням меж заявлених вимог, у повному обсязі позовні вимоги позивача ОСОБА_1, оскільки ОСОБА_2 не виконується зобов"язання за вказаною розпискою, яка є договором позики.

Таким чином, встановлено, що заборгованість ОСОБА_2 за розпискою складає 17000,00 доларів США та 5 000,00 грн. Встановлено, що станом на 15.09.2015 року за офіційним курсом НБУ один долар США складає 21,95 грн., одно євро 24,81 грн. Таким чином, сума основного боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_8 станом на 15.09.2016 року становить 373 150,00 грн., що еквівалентно 17000 доларам США, та 124 050 грн., що еквівалентно 5000 євро., таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сума боргу у загальному розмірі 497 200 грн. 00 коп.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В зв"язку з простроченням ОСОБА_2 виконання зобов"язання за розпискою, з неї на користь ОСОБА_1 підлягає також стягненню 3% річних за період прострочення з 01.02.2013 року по 10.06.2014 року у розмірі 20 228 грн. 55 коп., що не спростовано відповідачем.

Відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені витрати по справі - сплачений ним судовий збір в загальній сумі 3855,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 497 200,00 грн., три відсотки річних за прострочення виконання зобов"язання у сумі 20 228 грн. 55 коп. та понесені витрати по справі в сумі 3855,00 грн., а всього 521 283 грн. 00 коп.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики неукладеним та визнання розписки недійсною.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Т.О. Кудрявцева