АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 532/2360/14-ц Номер провадження 22-ц/786/1005/15Головуючий у 1-й інстанції Голубенко В. Л. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Корнієнка В.І.,

Суддів: Абрамова П.С.., ОСОБА_2

При секретарі: Коротун І.В.

розглянувши у відкритому судовому засідання в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 16 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про повернення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про тлумачення правочину, що в дійсності був укладений між сторонами,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про повернення боргу за договором позики.

Позовні вимоги вмотивовував тим, що 12 березня 2014 року він надав відповідачу позику у розмірі 30000 гривень, про що останній склав письмову розписку і обіцяв повернути вказану грошову суму у строк до 01 листопада 2014 року. Однак свого зобовязання не виконав і гроші не повернув.

На підставі вищевикладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 30000 гривень, а також понесені судові витрати, стягнути з відповідача на його користь неустойку за час прострочення повернення боргу в сумі 840 гривень, 3% річних за час прострочення боргу в сумі 150 гривень, інфляційне збільшення в сумі 20114 гривень, внаслідок знецінення національної валюти та 25000 гривень у відшкодування моральної шкоди.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, у якому вказував, що він усно домовився з відповідачем про надання йому останнім 15 мішків посівного матеріалу зерна кукурудзи елітного сорту ТМ «Монсанто», а він у свою чергу зобовязувався прийняти даний товар та у строк до 01 листопада 2014 року сплатити за нього ОСОБА_4 30000 гривень. Далі зазначав, що 12 березня 2014 року він отримав від позивача оговорений товар, однак при цьому склав письмову розписку про ніби-то позику у ОСОБА_4 спірної суми. Вказував, що фактично між сторонами виникли правовідносини з договору купівлі-продажу зерна кукурудзи з відстрочкою сплати коштів за товар, а тому зазначена розписка є фіктивною, оскільки реального настання наслідків обумовлених нею не відбулося.

Прохав ухвалити рішення про тлумачення змісту правочину, який в дійсності був укладений між ОСОБА_4 та ним, стягнути з відповідача судовий збір.

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 16 лютого 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_1): 30000 гривень боргу за договором позики, а також:840 гривень інфляційних втрат; 150 гривень проценти річних від простроченої суми, а також судові витрати в сумі 309,90 грн. по оплаті судового збору, а всього 31299 ( тридцять одну тисячу двісті девяносто девять ) гривень 90 копійок.

В решті позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У зустрічному позові ОСОБА_3 відмовлено.

З рішенням суду не погодився ОСОБА_3, внаслідок чого подав на нього апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції з новим складом суду.

Апелянт вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, та таким, що ухвалено внаслідок невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, із порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги вмотивовує тим, що розписка була ним написана внаслідок укладення між сторонами договору купівлі-продажу зернових культур. Так, апелянт вказує, що 12 березня 2014 року сторони усно домовилися про те, що позивач надає відповідачу зерно кукурудзи елітного сорту ТМ «Монсанто» ( товар ) у кількості 15 лантухів, а ОСОБА_3 взяв зобовязання прийняти товар ( організувати за власний рахунок його перевезення) та сплатити до 01 листопада 2014 року кошти в сумі 30000 гривень. Поряд з цим сторони досягнули також домовленості і про написання розписки про нібито отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_4 у борг 30000 гривень.

У підтвердження вказаних обставин апелянт також посилався на матеріали кримінального провадження, порушеного за ознаками ч. 1 ст. 190 КК України за фактом вчинення шахрайських дій з боку ОСОБА_4

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга підлягає до задоволення частково, за наступних підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування судом матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, що 12 березня 2014 року ОСОБА_3 написав розписку у якій вказав, що отримав від позивача ОСОБА_4 у борг гроші в сумі 30000 гривень, які зобовязувався повернути у термін до 01 листопада 2014 року.

Вирішуючи спірні правовідносини, місцевий суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики)або таку кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.. 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової сум або визначеної кількості речей.

Оцінивши наявні в матеріалах докази, взявши до уваги пояснення як відповідача, так і свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6, суд першої інстанції дійшов висновку, що 12 березня 2014 року ОСОБА_3 згідно письмової розписки отримав від позивача ОСОБА_4 у позику гроші в сумі 30000 гривень, які зобовязувався повернути в термін до 01 листопада 2014 року.

Окрім того, аналізуючи характер спірних правовідносин місцевий суд взяв до уваги правовий висновок ВСУ ( справа № 6-63цс від 18 вересня 2013 року), у відповідності до якого визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або його рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

З урахуванням цього, суд першої інстанції дійшов висновку, що між сторонами був укладений договір позики на підтвердження кого ОСОБА_3 добровільно склав письмову розписку.

Проте, з таким висновком колегія суддів не погоджується за наступних обставин

Відповідно до вказаного вище правового висновку ВСУ у справі 6-63цс від 18 вересня 2013 року також вказано, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки..

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно висновку експерта № 70/32-306 від 21 травня 2015 року Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУМВС України у Дніпропетровській області, наданого відповідачем в суді апеляційної інстанції у підтвердження заперечень проти позову та доведення підстав своїх вимог, встановлено ідентичність голосів сторін у справі у телефонній розмові, яка відбулася 02 листопада 2014 року ( а.с. 69-71).

Зі змісту вказаної розмови вбачається, що між абонентами велася телефонна розмова з приводу купівлі насіння кукурудзи та її посіву та урожаю в подальшому, а також з приводу повернення коштів за вартість цього насіння.

Відповідно до ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і платити за нього певну грошову суму.

Розглядаючи справу, суд має встановити характер правовідносин, що склалися між сторонами та визначити норми законодавства, якими вони врегульовуються.

На підставі вищенаведеного, аналізуючи наявні у матеріалах справи докази, беручи до уваги пояснення сторін, колегія суддів приходить до висновку, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 фактично виникли правовідносини з приводу укладення договору купівлі-продажу насіння кукурудзи.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Постановою Пленуму ВСУ № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року розяснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В свою чергу, сторони у позовних заявах не ставили вимогу щодо визнання договору позики удаваним, вчиненим з метою приховання договору купівлі-продажу.

Вимоги ОСОБА_3 щодо тлумачення правочину згідно змісту ст.. 16 ЦК України, не відповідають визначеним законодавцем способам захисту цивільних прав та інтересів, внаслідок чого не підлягають до задоволення.

Поряд з цим, відсутні підстави і для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 щодо повернення боргу за договором позики, сум, повязаних з його виконанням та судових витрат.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку про скасування рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 16 лютого 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4, з ухваленням нового про відмову у задоволенні цих позовних вимог. В іншій частині рішення місцевого суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 16 лютого 2015 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4.

.Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про повернення боргу за договором позики відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_7 /підпис/ ОСОБА_2

КОПІЯ ВІРНО:

Суддя апеляційного суду

Полтавської області ______ ОСОБА_1