Провадження № 2/638/491/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2015 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого, судді РУДНЄВОЇ О.О.

При секретарі КАЛІНОВІЙ А.М.,РОМАНОВІЙ О.В.

За участі адвоката ДИТИНЕНКА В.М.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дзержинського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, набутого в шлюбі, шляхом стягнення частини коштів, які сплачені по кредитним зобов'язанням як частини спільного майна подружжя (компенсації) та стягнення судових витрат,-

УСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовними вимогами 23.07.2014 року, свої позовні вимоги уточнила 12.11.2015 року.

В судовому засіданні позивачка та її представник за угодою, адвокат Дитиненко В.М. уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні.

Відповідач та його представник за дорученням ОСОБА_4 позовні вимоги не визнали, просили суд визнати за позивачкою право спільної сумісної власності на ? частину автомобіля, проти задоволення позовних вимог заперечували, спочатку, посилаючись на ті обставини, що майно придбане на підставі договору кредиту, потім, мотивуючи свої доводи тим, що компенсація за частину майна може бути стягнута тільки у випадку її перерахування на депозитний рахунок суду.

Судом неодноразово роз'яснені сторонам вимоги ст.ст.10,11,60 ЦПК України відносно тих обставин, що обов'язок щодо доказування обґрунтованості своїх доводів та вимог законодавцем покладено на сторони, а судом докази тільки оцінюються та суд розглядає справу, виключно, в межах заявлених позовних вимог.

На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування.

На підставі ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням в цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, що до якої встановлені ці обставини.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні правовідносини та обставини:

Позивачка та відповідач з 09.03.2002 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.06.2013 року, рішення набрало законної сили 01.08.2013 року.

Факт перебування сторін в шлюбі не потребує доказування, бо підтверджений рішенням суду і проти нього сторони не заперечують.

Сторони також не заперчують проти тих обставин, що фактично шлюбні відносини між ними припинено в листопаді 2010 року.

За період шлюбу, 11.03.2008 року відповідач ОСОБА_3 договір з ТОВ 2ФІРМА «Технік Центр» автомобіль GREET WALL PEGASUS, 2007 року випуску вартістю 107 800,00 гривень, якому при державній реєстрації присвоєно державний номер НОМЕР_1 (арк..справи 126-133).

Для придбання вищевказаного майна, ОСОБА_3 уклав кредитний договір № 700004499 від 11.03.2008 року з ЗАТ «Альфа-Банк», за цим кредитним договором отримав кошти в сумі 18 642,64 долари США (арк..справи 134-143).

Сторони не заперечували, що позивачка ОСОБА_2 уклала 11.03.2008 року з ЗАТ «Альфа-Банк» договір поруки, також було укладено договір застави майна.

В період з 11.03.2008 року по листопад 2010 року сторони сплачували кредитній кошти за тілом кредиту та відсотками проживаючи однією сім'єю. Оскільки сторони не довели суду конкретну дату припинення їх сімейних стосунків, а в мотивувальній частині судового рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.06.2013 року, яке набуло чинності вказано, що сімейній стосунки припинені в листопаді 2010 року (арк..6), суд приходить до висновку, що датою припинення сімейних стосунків належить вважати останній день листопада місяці 2010 року, тобто 30.11.2010 року.

Довідкою ПАТ «Альфа-Банк» від 27.04.2015 року (арк..справи 144) вказано, що кредитний договір закрито, бо кошти за ним сплачені.

З виписки з особистого рахунку (арк..справи 61-90) , яку надано суду ПАТ «Альфа-Банк» на виконання ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова вбачається розмір сум по сплаченим платежам за користування кредитом та сплату відсотків за весь період сплати кредиту.

Відповідач спочатку в зустрічній позовні заяві (яку не прийнято судом) від 16.04.2015 року (арк..справи 106-112), а потім в своїх письмових запереченнях від 14.05.2015 року (арк..справи 118-124) сам вказував, що погашення кредиту на листопад 2010 року складає 11492,76 доларів США, але курс долару США вказував 5,05 гривень за й долар США, а не 7,938 гривень за 1 долар США, як це підтверджує офіційна роздруківка з сайту НБУ України (арк..справи236-238).

Але згідно з випискою з особистого рахунку, яку надано банком вбачається, що в листопаді 2010 року по кредитним зобов'язанням сплачено саме 11.11.2010 року -375,00 доларів США,12.11.2010 року - 130,27 доларів США,12.11.2010 року - 244,73 долари США (арк..90), на підставі з чим суд погоджується з доводами сторони позивачки, які викладені в уточненій позовній заяві (арк..210), що в період шлюбу за кредитним договором під час шлюбу сплачено 11867,76 доларів США, що становить долю кожного з подружжя, як 5,933,88 доларів США.

Суд вважає доводи відповідача та представника відповідача ОСОБА_4 в тій частини, що відповідач заробляв кошти та сплачува за кредит самостійно необгрунтованими та недоведененими, бо сторони перебували в шлюбі, вели спільне господарство та мали спільний бюджет сім'ї.

Суд не може погодитися з доводами представника відповідача ОСОБА_4 в тій частині, що на підставі практики Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ якщо сторони дійсно були в шлюбі та відповідно до ч 1,2 ст.69 СК України вони мають право розділи майно за взаємною згодою, а кредитні зобов'язання не наділяють сторони правом вважати це майном спільним сумісним, яке підлягає розподілу між цими сторонами.

Суд виважено відноситься до практики Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, але приходить до висновку, що практика Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ стосується до інших правовідносин між сторонами при розподілі майна подружжя і не може бути застосована безпосередньо до правовідносин, які виникли між подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_2 при набуття та розподілі майна та майнових прав.

Правовідносини між подружжям носили тривалий характер, та виникли в 2002 році, тобто до введення в дію Сімейного Кодексу України 2004 року, на підставі чого суд вважає за можливе застосування вимог Кодексу України про шлюб та сім'ю та норм Сімейного Кодексу України 2004 року.

Крім того, суд приходить до висновку, що для вирішення спору не має суттєвого значення той факт чи вищевказаний кредит був споживчим чи цільовим, бо кредит був оформлений в інтересах сім'ї і за згодою позивачки, яка виступала поручителем за кредитним договором. Суд вважає, що той факт, що позивачка після розірвання шлюбу, як поручитель зобов'язання кредитора не виконувала, хибним твердженням, бо воно не має ніякого відношення до правовідносин між сторонами.

На підставі вимог ст.22 КпШс України 1969 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, майно, яке набуто подружжям під час шлюбу є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користуються рівними правами і в тому випадку, коли один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно вимог ст.23 КпШс України 1969 року, майном, яке набуте під час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою.

На підставі ст.60 Сімейного Кодексу України 2004 року майно , набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку ( доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності.

На підставі ч.1 ст.61 СК України об'єктом спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. На підставі вимог ч.3 ст.61 СК України якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

На підставі вимог ч 1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка і дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч.2 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна подружжя суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду сім'ї. Згідно ч.3 ст.70 СК за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вона одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно вимог ст.71 СК України 1) Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна ,спір між ними може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. 2) Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ним. 3) Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професіональній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другом з подружжя. 4) Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру ,земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених цивільним Кодексом України. 5) Присудження одному з подружжя відповідної грошової компенсації можливе за умови попереднього вчення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

На підставі ст..319 Цивільного Кодексу України право власності в Україні складається з права володіння, права користування та права розпорядження та може набуватися тільки на законних підставах".

На підставі ст.. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні, власник вправі вимагати захисту порушеного права власності в судовому порядку (ст.16 Цивільного Кодексу України).

На підставі вимог ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб(співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати співвласникам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

На підставі ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частині спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок користування та володіння спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Згідно ч.1 ст.183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення.

Згідно ч.2 ст.183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Суд вважає таким, що непотрібно доводити певними доказами ті обставини, що автомобіль GREET WALL PEGASUS, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 є неподільною річчю.

На підставі вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

На підставі вимог ст.372 ЦК України майно, що є в спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є в спільній сумісній власності укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно вимог ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1)частка є незначною і не може бути виділена в натурі,

2) річ є неподільною

3) спільне володіння і користування майном є неможливим,

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Згідно вимог п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» -« Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-752 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи….»

Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»- « Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК, ч.3ст.368 ЦК ), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які за законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною до реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилась внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи обох.»

П.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачає: « До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою на час шлюбу на підставі договору дарування або у порядку спадкування, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто, речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть, якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя, кошти, одержані як відшкодування на втрату (пошкодження)речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди, страхової суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв їх одержанню.»

П.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачає: « Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4,5 ст.71 СК, щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової компенсації на депозитний рахунок суду» За відсутністю такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачені ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя(одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли кожен із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без реального поділу і залишає майно у спільній частковій власності.»

Згідно з п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» При вирішенні питання про поділ майна у вигляді акцій, частки (паю, долі) у фондах корпоративних господарських організацій судам слід виходити з того, що питання їх поділу вирішується залежно від виду юридичної особи, організаційно-правової форми її діяльності, характеру правовідносин подружжя з цим суб'єктом.

Таким чином, при вирішенні спору між сторони слід визначити борги подружжя та кредитні зобов'язання подружжя.

Стаття 360-7 ЦПК України передбачає :

«Висновки Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладені в його постанові, прийнятої за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.п.1-2 частини першої ст..355 цього Кодексу, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правові акти, що містять відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у Постанові Верховного Суду України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновку Верховного Суду України з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом…….»

Суд вважає, що не відступає від вимог позиції Верховного Суду України, який в Постанові Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» чітко звернув увагу судів на те, що «Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути:

квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо».

На підставі ст.16 Цивільного Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним з способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до правопорушення і інше.

Таким чином, суд не може погодитися з доводами відповідачата його представника в тій частині, що сплачені за кредитним зобов»язанням кошти не можуть бути поділені судом, бо позивачка не просити стягнути на її користь частину сумісно сплачених кредитних зобов'язань, а суд має право тільки визначити її частку в спільному майні у відповідності до її долі, яка саме становить ? частину спірного автомобіля.

Суд приходить до висновку, що ці доводи є хибними, бо спрямовані на суттєве порушують прав позивачки, яка не має права управління транспортним засобом, не може ним користуватися, не зважаючи на те, що протягом з 11.03.2008 року по 30.11.2010 року приймала участь в погашенні зобов'язань сім'ї.

Також суд вважає хибними доводи відповідача в тій частині, що в нього відсутні кошти і тому він не заперечує, щоб позивачка була власником частини спірного автомобіля, бо це питання може вирішуватися після набуття рішенням суду законної сили на стадії виконання судового рішення .

За таких обставин, суд вважає за доцільне визнати спірний автомобіль особистою власністю відповідача ОСОБА_3 та стягнути на користь позивачки ? частину коштів, які були сплачені під час шлюбу в рахунок погашення кредитних зобов'язань сім'ї.

Ураховуючи ті обставини, що станом на час сумісного погашення кредитних зобов'язань подружжям, яке перебувало в шлюбі, на 30.11.2010 року курс долару США за відомостями НБУ України складав 7,938 гривень за 1 долар США, суд вважає, що слід керуватися саме цим курсом, а не курсом, який вказаний позивачкою в уточнених позовних вимогах 22,75 гривень за 1 долар США, бо сумісне зобов'язання подружжя було припинено саме 30.11.2010 року проти чого сторони не заперечували.

Таким чином, суд приходить до висновку, що з ОСОБА_3 слід стягнути ? частину коштів, які були сплачені під час шлюбу в рахунок погашення кредитних зобов'язань сім'ї з розрахунку 11867,76 доларів США:2=5933,88 доларів США, що за курсом дорівнює 5933,88* 7,938= 47 103,14 гривень.

В іншій частині позовних вимог суд вважає за доцільн відмовити.

На підставі вимог ч.1ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Ураховуючи ті обставини, що позивачкою за первісним позовом сплачено судового збору 1300,00 гривень, а стягнення суми коштів, витрачених сплату кредитних зобов'язань становить 47 103,14 гривень, суд вважає, що на користь позивачки слід стягнути з відповідача мінімальний розмір суми судових витрат 487,20 гривень судових витрат по сплаті судового збору та стягнути судові витрати в сумі 2000,00 гривень, які підтверджені квитанцією про оплату правової допомоги (арк..8).

Дослідивши докази у справі в їх сукупності, з метою гуманості та справделивості,суд приходить до висновку, що позивачка частково довела суду обгрунтованність своїх вимог , позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.10,11,57,58,60,61, 88,209,212,214,215 ЦПК України, ст.41 Конституції України, ст.ст.16, 177,178, 319,321,181,183,365 ,368,372 Цивільного Кодексу України, ст.ст.22,23 КпШС України, ст.ст. 60,61,70,71 Сімейного Кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,-

СУД ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, набутого в шлюбі, шляхом стягнення частини коштів, які сплачені по кредитним зобов'язанням як частини спільного майна подружжя (компенсації) та стягнення судових витрат - визнати частково обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Поділити спільне майно подружжя, яке набуте в шлюбі: автомобіль GREET WALL PEGASUS, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1, визнавши за ОСОБА_3 правом особистої власності на автомобіль GREET WALL PEGASUS, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Стягнути з ОСОБА_3, ідентифікаційний код НОМЕР_3 на користь ОСОБА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_2 ? частину коштів спільного майна подружжя, сплачених за кредитним договором, укладеним для придбання автомобілю за період з 11 березня 2008 року по 30 листопада 2010 року в сумі 47 103,14 гривень (сорок сім тисяч сто три гривень 14 копійок).

Стягнути з ОСОБА_3, ідентифікаційний код НОМЕР_3 на користь ОСОБА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_2 судові витрати в сумі 2000,00 гривень за надання правової допомоги та по сплаті судового збору в сумі 487,20 гривень.

В іншій частині позовних вимог про стягнення частини коштів в рахунок компенсації, як частини спільного майна подружжя та в стягненні частини судового збору ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня проголошення, а стороною, що не приймала участі в судовому розгляді в той же строк після отримання копії судового рішення поштовим відправленням

Рішення суду з мотивувальною частиною виготовлено судом у п'ятиденний термін після проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення, 18.12.2015 року

Головуючий, суддя О.О.РУДНЄВА

Рішення виготовлено суддею особисто в нарадчій кімнаті

Суддя О.О.РУДНЄВА