АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження 22-ц/791/2857/15 Головуючий у І інстанції Гонтар Д.О
Єдиний унікальний номер справи 668/2952/14ц Доповідач Базіль Л.В.

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого Базіль Л.В.

Суддів: Прокопчук Л.П.,

ОСОБА_1

Секретар Прушинська О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду міста Херсона від 22 вересня 2015 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання договору дарування недійсним

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу, ОСОБА_5 про визнання договору дарування житлового будинку по вулиці 3-я Північна у м. Херсоні, укладеного 22 березня 2013 року між ним і відповідачем, недійсним.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначав, що, укладаючи зазначений договір, він не знав які саме документи на будинок оформлялися у нотаріуса, при цьому його син ОСОБА_4 пообіцяв, що будинок буде розділено між ним та його сестрами. Крім того, на підписані паперів у нотаріуса наполягала дружина, яка померла у травні 2013 року.

На початку 2014 року він та його доньки звернулися до нотаріуса за оформленням спадщини після смерті його дружини, однак нотаріус їм у цьому відмовив, вказавши, що він подарував будинок своєму сину.

Посилаючись на те, що укладений договір не відповідав його внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину, просив на підставі ст.ст.215,229 та 230 ЦК України визнати його недійсним.

Рішенням Суворовського районного суду міста Херсона від 22.09.2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, яка діє в інтересах ОСОБА_3 просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників процесу, що зявилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, виходив із того, що наданими доказами позивач не підтвердив того, що відповідач ввів його в оману при укладенні договору дарування житлового будинку та, що, він помилявся щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем, а посилання позивача на те, що без спадщини залишаються інші діти, які наразі доглядають позивача, не є підставою для визнання оспорюваного договору дарування недійсним на підставі ст..229 та 230 ЦК України. Обставини справи свідчать про те, що, укладаючи спірний договір, ОСОБА_3 усвідомлював умови правочину і його правові наслідки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на фактичних обставинах справи та відповідають закону.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила право чин, помилися щодо обставин, які мають істотне значення, такий право чин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст.229 ЦК України).

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.20 постанови №9 від 06.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними право чин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Судом встановлено, що 22.03.2013 року між сторонами укладено договір дарування, за яким ОСОБА_4 набув право власності на житловий будинок по вулиці Королюка,76 у м. Херсоні, який зареєстровано в реєстрі за №141 приватним нотаріусом ОСОБА_5

Відповідно до заяви згоди посвідченої приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_5 від 22.03.2013 року ОСОБА_7, як дружина позивача, надала згоду на дарування житлового будинку по вулиці Королюка, 76 у м. Херсоні на імя ОСОБА_4.

Оспорюючи договір дарування житлового будинку від 22.03.2013 року позивач, як на підставу для визнання недійсним договору дарування будинку зазначив те, що укласти вказаний договір його переконала покійна дружина, а він хотів, щоб будинок був розділений між всіма їх дітьми, чим фактично вказав на відсутність обставин для визнання договору дарування недійсним з підстав, передбачених ст.ст.229,230 ЦК України.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову з підстав зазначених позивачем.

Позивач не заперечував у судовому засіданні, що він підписав оспорюваний договір дарування та змушений був замовчувати факт його укладення від своїх доньок, оскільки відчував сором перед ними, розуміючи, що вони не матимуть права на спірний житловий будинок, що свідчить про те, що позивач розумів зміст укладеного договору дарування житлового будинку та його наслідки.

Проаналізувавши зазначені позивачем у позовній заяві підстави для визнання оспорюваного договору дарування житлового будинку недійсним, його посилання на ст. ст. 203, 215, 229, 230 ЦК України, як на підстави для визнання оспорюваного договору недійсним, на думку колегії суддів суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову,

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що він уклав оспорюваний правочин з відповідачем в звязку з потребою в коштах на лікування, які останній обіцяв надати є безпідставними, оскільки в ході розгляду справи, як в суді першої інстанції так і в апеляційній інстанції обовязку відповідача вчинити будь яку дію майнового або немайнового характеру на користь позивача не встановлено.

Безпідставними є посилання позивача на те, що він укладаючи договір дарування житлового будинку думав, що укладає договір довічного утримання, оскільки такі твердження спростованні в ході розгляду справи самим позивачем, який зазначає, що доньки доглянули матір, його дружину до дня її смерті, зараз весь час проявляють турботу та здійснюють догляд за ним.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно зясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст.303,307,308 ЦПК України

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду міста Херсона від 22 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Л.В Базіль

Судді: О.М ОСОБА_1

Л.П Прокопчук