Провадження № 2-6618/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2015 року Солом'янський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді - Лазаренко В.В.

при секретарі - Кучерині Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

21.08.2015 позивач ОСОБА_1 звернувсь до суду з даним позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому просить визнати договір купівлі-продажу частини частки (75%) в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «НАЛВУР» від 03 квітня 2012 року який уклали ОСОБА_1 як продавець та ОСОБА_2, ОСОБА_3 як покупці - недійсним з моменту вчинення, внаслідок його фіктивності без застосування наслідків недійсності.

Вимоги обґрунтовує тим, що 03 квітня 2012 року ОСОБА_1 як продавець та ОСОБА_2, ОСОБА_3 як покупці, уклали договір купівлі-продажу частини частки (75%) в статутному капіталі ТОВ «НАЛВУР», який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вегерою Л.О.

Вважає, що правочин при укладені даного договору не був спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, оскільки його внутрішня воля та воля відповідачів при його укладені не відповідала їх зовнішньому прояву, тобто сторони, укладаючи його, знали заздалегідь, що він не буде виконаний.

Звертає увагу суду, що при укладені даного договору купівлі-продажу частини частки від 03 квітня 2012 року, фіктивно діяли всі сторони правочину. Він та відповідачі не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, та в подальшому не вчиняли жодних дій для виконання та здійснення фіктивного правочину. Відповідачі на виконання правочину не сплачували грошових сум зазначених в договорі.

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_5 позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі, проти задоволення позову не заперечував.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, з заявою про розгляд справи у його відсутності до суду не звертався, про причини своєї неявки суд не повідомив.

При таких даних, враховуючи, що відповідач повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином, в судове засідання повторно не з'явився, позивач та його представник не заперечували проти розгляду справи у його відсутності, суд знаходить можливим розглянути справу в даному судовому засіданні у відсутності відповідача ОСОБА_2

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, покази свідків ОСОБА_1, ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 202 ЦК України (ЦК) передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК).

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК.

Правила, встановлені цими нормами, застосовуються в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК.

Так, згідно положень ч. 3 ст. 215 ЦК, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За положеннями ст. 234 ЦК, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Відповідно до роз'яснень викладених у п. 24 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 03.04.2012 року між ОСОБА_1 як продавецем та ОСОБА_2, ОСОБА_3 як покупцями, укладено договір купівлі-продажу частини частки (75%) в статутному капіталі ТОВ «НАЛВУР», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вегерою Л.О.

Відповідно до п. 1.1 предметом вказаного договору, була передача продавцем у власність покупців належної йому на праві власності частини частки у статутному капіталі ТОВ «НАЛВУР» у розмірі, в порядку та на умовах, визначених цим договором, та зобов'язання покупців прийняти та оплатити цю частину частки на умовах визначених цим договором.

В той же час відповідно до п.п. 1.4, 1.5, розмір частини частки ОСОБА_1 у статутному капіталі ТОВ «НАЛВУР», яка відчужується ОСОБА_2 - 50% статутного капіталу товариства у сумі 500000,00 грн., розмір частини частки ОСОБА_1 у статутному капіталі ТОВ «НАЛВУР», яка відчужується ОСОБА_3 - 25% статутного капіталу товариства у сумі 250000,00 грн.

Таким чином, на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виникли два окремі зобов'язальні правовідношення щодо купівлі продажу майнових прав.

Як зазначено позивачем та його представником у судовому засіданні, позивач не мав наміру відчужувати належну йому на праві власності частини частки у статутному капіталі ТОВ «НАЛВУР», а відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мали наміру придбавати вказану частку, і всі вони заздалегідь знали, що договір не буде виконаний. Жодних дій на його виконання вчинено не було, в тому числі передачі грошових коштів від відповідачів.

Дані обставини були визнані відповідачем ОСОБА_3 в ході розгляду справи.

Крім того, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 за їх згоди були допитані судом в якості свідків.

Свідок ОСОБА_1 суду показав, що до укладення оспорюваного договору між ним та ОСОБА_3, ОСОБА_2 була усна домовленість про те, що буде вестися спільна діяльність з купівлі-продажу продукції іноземного походження. Для того щоб гарантувати між собою відносини, вони мали намір стати власниками якоїсь однієї юридичної особи. Він запропонував свою фірму, і тим самим вони домовились що це буде фіктивна домовленість, про те, що він вводить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 як учасників товариства щоб вони мали вплив і контроль за діяльністю товариства і щоб він не міг ховати чи красти прибуток від їх спільної діяльності. Спільну діяльність необхідно було вести для того, щоб в подальшому залучати інвесторів для збільшення об'ємів торгівлі. Після погодження зазначених усних домовленостей, сторонами було підписано оспорюваний договір. Але в подальшому після ведення діяльності протягом двох місяців ОСОБА_2 почав не виконувати ті домовленості, які були оговорені раніше. Будь-яких коштів на виконання умов оспорюваного договору він не передавав, тому що в договорі це було фіктивно прописано. На даний момент спільна діяльність не ведеться, а тому і потреба в оспорюваному договорі відпала. На запитання суду свідок ОСОБА_1 показав, що до статуту ТОВ «НАЛВУР» були внесені відповідні зміни щодо розподілу часток у статутному капіталі, оскільки без цього укласти договір було не можливо.

Свідок ОСОБА_3 суду показав, що проект «Налвур» вони створили з партнерами ОСОБА_1 і ОСОБА_2 для того щоб займатися підприємницькою діяльністю. ОСОБА_1 запропонував на той момент свою компанію, в якій вони отримали відповідні частки у статутному капіталі. Домовленості про передачі коштів за ці частки не було ні до укладення оспорюваного договору ні після. Після входження до статуту почалась діяльність, але вона продовжувалась не довго півтора-два місяці, після чого ОСОБА_2 почав свої домовленості не дотримуватись. Проект закрили. ОСОБА_2, не захотів ні при яких умовах вести далі діяльність, та з його боку було дуже багато помилок, тому вони вирішили спільну діяльність з ним припинити. Ні до підписання оспорюваного договору ні після він особисто ОСОБА_1 грошових коштів не передавав.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Аналізуючи досліджені в ході судового засідання докази, суд приходить до висновку, про те, що в момент укладання оспорюваного договору внутрішня воля позивача ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 не була направлена на настання правових наслідків, що витікають з оспорюваного договору в частині продажу ОСОБА_1, належної йому частки в статутному капіталі, розмір частки 25%, ОСОБА_3, як покупцю.

Враховуючи вище викладене, зважаючи на визнання відповідачем ОСОБА_3 позовних вимог ОСОБА_1, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині.

В той же час, відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ході судового розгляду з боку позивача не було надано суду беззаперечних та переконливих доказів, на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_2 укладаючи оспорюваний договір діяв умисно, не бажаючи настання правових наслідків, які ним обмовленні, а саме, набуття у власність частини у частці статутного капіталу ТОВ «НАЛВУР».

Показання позивача дані суду в якості свідка, в частині того, що ОСОБА_2 на момент укладання оспорюваного договору діяв фіктивно, грошових коштів не надавав суд оцінює критично. Дані покази є не послідовними, оскільки сам позивач стверджував, що ОСОБА_2 мав намір отримати частку в статутному капіталі ТОВ «НАЛВУР» для впливу і контроль за діяльністю товариства, відповідні зміни були внесені до статуту товариства, що свідчить про виконання позивачем оспорюваного договору в частині відчуження належної йому частини у частці статутного капіталу ТОВ «НАЛВУР» на користь ОСОБА_2 Крім того, зазначені покази ОСОБА_1 суперечать письмовим матеріалам справи, зокрема, у самому договорі міститься умова, згідно якої сторони засвідчують, що оплата здійснена ОСОБА_2 до підписання договору (п. 3.3). Договір підписаний позивачем та нотаріально засвідчений.

В той же час свідок ОСОБА_3 підтвердив факт відчуження ОСОБА_1 належної йому частини у частці статутного капіталу ТОВ «НАЛВУР» на користь ОСОБА_2, та зазначив, що вказані дій були вчинені з метою здійснення спільної підприємницької діяльності.

Інші доводи позивача, зокрема, про те, що він належним чином не був ознайомлений з умовами оспорюваного договору, на переконання суду правового значення для вирішення даної справи не мають, оскільки позивач просить визнати недійним оспорюваний договір саме з підстав передбачених ст. 234 ЦК.

Таким чином, зважаючи на те, що позивачем не доведено того, що ОСОБА_2 не мав наміру створити правові наслідки, які обумовлюються оспорюваним договором, на момент його вчинення, позовні вимоги про визнання правочину недійсним в частині відчуження належної позивачеві частини у частці статутного капіталу ТОВ «НАЛВУР» на користь ОСОБА_2 суд знаходить необґрунтованими, та вважає, що в їх задоволенні належить відмовити.

Ґрунтуючись на викладеному, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню 121,80 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 20, 202, 203, 204, 215, 234 ЦК України, ст. ст. 5, 6, 10-11, 57-60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати частково недійсним договір купівлі-продажу частини частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «НАЛВУР» від 03.04.2012 року в частині продажу ОСОБА_1, належної йому частки в статутному капіталі, розмір частки 25%, громадянину України ОСОБА_3, як покупцю.

В задоволенні інших вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 121 гривня 80 коп..

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: