Справа № 755/5635/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" травня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Бородіні А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Братіслава плюс», 3-я особа Товариство з обмеженою відповідальністю зовнішньо торгівельна фірма «Мікомп» про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до ПП «Братіслава плюс» про стягнення заборгованості посилаючись на те, що в грудні 2008 року ТОВ зовнішньо торгівельна фірма «Мікомп» було передано ПП «Братіслава плюс» для подальшого продажу на умовах комісії товар, перелік та ціна товару визначені у видатковій накладній від 18.12.2008 року. За період з 2008 року по жовтень 2013 року відповідачем було сплачено на користь ТОВ ЗТФ «Мікомп» грошові кошти за частину проданого товару в сумі 20624 грн. 24.10.2013 року між ТОВ ЗТФ «Мікомп» та ОСОБА_1 було укладено договір уступки права вимоги відповідно до якого, позивач набув право вимагати від ПП «Братіслава плюс» належного виконання зобов»язань щодо реалізації товару та сплати на користь позивача коштів за реалізований товар. 02.11.2012 року позивачем та відповідачем було проведено перевірку наявності товару, переданого відповідачу на реалізацію, за результатами якої виявлено недостачу товару на загальну суму 48576 грн. Дану заборгованість відповідач зобов»язався сплати до 01.03.2013 року. На день звернення до суду заборгованість не погашена.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просить суд стягнути з ПП «Братіслава плюс» на користь ОСОБА_1 50032 грн. заборгованості та судові витрати.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав з підстав викладених в запереченнях.

3-я особа в судове засідання не з»явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. До суду надійшло клопотання про розгляд справи у відсутності представника 3-ої особи.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку.

Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, 24.10.2012 року між ТОВ зовнішньо торгівельна фірма «Мікомп» та ОСОБА_1 був укладений договір відступлення права вимоги (а.с.8-10).

Відповідно до умов договору первісний кредитор (ТОВ зовнішньо торгівельна фірма «Мікомп») передає новому кредиторові (ОСОБА_1.), а новий кредитор приймає право вимоги, що належить первісному кредиторові, і стає кредитором у зобов»язанні ПП «Братіслава плюс» щодо продажу частини товару на умовах комісії, що переданий первісним кредитором на реалізацію боржнику згідно накладної від 18.12.2008 року.

Так, обґрунтовуючи позовні вимоги представник позивача в судовому засіданні пояснив, що письмового договору комісії між ПП «Братіслава плюс» та ТОВ зовнішньо торгівельна фірма «Мікомп» укладено не було. Договір було укладено шляхом обміну документів, а саме: підтвердженням укладення договору комісії представник позивача вважає наявність видаткової накладної № РН-0000001 від 18.12.2008 року (а.с.5). Крім цього, наявність актів звірки товару є також підтвердженням укладання договору комісії (а.с.6-7).

Відповідно до ст. 1011 ЦК України, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов»язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Так, договір комісії - це двосторонній договір, тобто кожна сторона (комісіонер i комітент) має певні права та обов'язки. Сторонами за договором комісії виступають комітент, з одного боку, і комісіонер - з іншого.

Крім цього, договір комісії є консесуальним, адже він вважається укладеним з того часу, коли відповідно до закону сторони виявили взаємну згоду щодо всіх істотних умов договору. Права та обов'язки сторін за договором комісії виникають ще до передачі майна комітентом комісіонерові.

Що до форми договору комісії, то слід зазначити наступне, що прямо не передбачено обов'язковість письмової форми договору комісії.

Але, відповідно до ст. 208 ЦК України, в письмовій формі мають бути укладені: правочини між юридичними особами; правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 нового ЦК (правочини, які повністю виконуються сторонами в момент їх вчинення).

Також, договір комісії є оплатним. За надані комітенту послуги комісіонер одержує комісійну плату, розмір і порядок якої встановлюється договором. Відповідно до ЦК України, право на винагороду в комітента виникає незалежно від того, чи було воно спеціально передбачено договором. Так, згідно з ч. 2 ст. 1013 ЦК України, якщо договором комісії розмір плати не визначено, вона виплачується після виконання договору комісії виходячи зі звичайних цін за такі послуги.

Так, з врахуванням викладеного позивачем не доведено факту укладення договору комісії між ПП «Братіслава плюс» та ТОВ зовнішньо торгівельна фірма «Мікомп», а видаткову накладну не можна вважати договором комісії, тому підстав для стягнення заборгованості за договором комісії немає.

Одночасно з цим слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.5 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій в законі.

Згідно частини 1 ст. 215 ЦК України, однією з підстав недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.5 ст. 203 ЦК України.

Частиною 2 ст. 215 ЦК України, встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом н вимагається.

Таким чином, з врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що оскільки сторонами в момент вчинення правочину не додержана письмова форма, то даний договір є недійсним, недійсність якого чітко встановлена законом.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов»язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов»язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконання робіт, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно частини 5 ст. 216 ЦК України, суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Отже, з врахуванням викладеного, враховуючи, що при укладання договору комісії не додержана форма укладання договору комісії, договір комісії є нікчемним, а тому необхідно застосувати наслідки нікчемного правочину. Але, з цього приводу слід зазначити наступне.

Так, наполягаючи на позові представник позивача пояснив, що факт передачі майна підтверджується копією видаткової накладної № РН-0000001 від 18.12.20108 року, яка дає підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за невиконання договору комісії та актами звірки товару.

Даючи оцінку даним доказам суд приходить до висновку, що посилання представника позивача на наявність видаткової накладної, як на підтвердження факту передачі майна, є безпідставним, оскільки на видатковій накладній не міститься підпису сторони, яка отримала товар, тобто відповідача, та відсутня печатка отримувача, тобто ПП «Братіслава плюс». Крім цього, товар, який зазначений в видатковій накладній та актах звірки товару неможливо ідентифікувати, а відповідач заперечує факт отримання товару. Інших доказів представником позивача не надано.

За таких обставин, застосувати наслідки нікчемного правочину суд позбавлений можливості.

Відповідно до ч.4 ст. 88 ЦПК України, питання розподілу судових витрат судом не вирішується.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.203, 206, 208, 215, 216, 1011, 1013 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Братіслава плюс», 3-я особа Товариство з обмеженою відповідальністю зовнішньо торгівельна фірма «Мікомп» про стягнення заборгованості відмовити.

До суду може бути подана апеляційна скарга на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні при його проголошенні протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя