Провадження № 2/161/4305/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2015 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі головуючого судді Гринь О.М.,

з участю секретаря Пилипюк Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_1, приватної фірми «ПАЛ» про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

31.08.2015 року ПАТ «Брокбізнесбанк» звернулось в суд із позовом до ОСОБА_1, приватної фірми «ПАЛ» про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Зазначає, що 30 листопада 1995 року між АБ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1 та приватною фірмою «ПАЛ» було укладено Договір № 73 на видачу позику під поруку юридичної особи, відповідно до кредитного договору банком було надано ОСОБА_1 кредит в розмірі 700 000 000 карбованці. Строк користування позикою з 30 листопада 1995 року по 29 грудня 1995 року. Розмір плати за користування позикою 130 % річних. Відповідно до додаткової угоди від 29 травня 1996 року до кредитного договору № 73 від 30 листопада 1995 року було продовжено строк користування кредитом до 29 серпня 1996 року та збільшено відсоткову ставку за користування кредитом до 144 % річних. Банк належним чином виконав умови договору та надав відповідачу кошти. Однак, позичальник отримавши та користуючись кредитними коштами свої зобовязання за кредитним договором не виконує, не повертає суму боргу та не сплачує проценти за користування ним, а в результаті чого заборгованість за кредитним договором станом на 18.05.2015 року становить 1 010 108,66 грн. Вважає, що банком пропущено строк на звернення до суду із позовними вимогами до відповідача з поважних причин, так як із 10.06.2014 року у ПАТ «Брокбізнесбанк» введено тимчасову адміністрацію, і було виявлено наявну заборгованість за кредитним договором.

Просить стягнути солідарно з ОСОБА_1 та приватної фірми «ПАЛ» на свою користь заборгованість за кредитним договором № 73 від 30 листопада 1995 року в розмірі 1 010 108,66 грн., стягнути з відповідача судові витрати в дохід держави.

Представник позивача в судове засідання не зявилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 та представник відповідача приватної фірми «ПАЛ» в судове засідання не зявились з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлялись про час та місце розгляду справи.

Суд, дослідивши та оцінивши подані суду докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 30 листопада 1995 року між АБ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1 та приватною фірмою «ПАЛ» було укладено Договір № 73 на видачу позику під поруку юридичної особи, відповідно до кредитного договору банком було надано ОСОБА_1 кредит в розмірі 700 000 000 карбованці. Строк користування позикою з 30 листопада 1995 року по 29 грудня 1995 року. Розмір плати за користування позикою 130 % річних. Відповідно до додаткової угоди від 29 травня 1996 року до кредитного договору № 73 від 30 листопада 1995 року було продовжено строк користування кредитом до 29 серпня 1996 року та збільшено відсоткову ставку за користування кредитом до 144 % річних (а.с. 4-6).

Так, спірні правовідносини щодо укладення договору позики і отримання грошей виникли до 1 січня 2004 року, а тому їх регулювання здійснюється на підставі норм ЦК України (в редакції 1963 року). Положення ЦК України може застосовуватися до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати у вказаних правовідносинах після набрання ним чинності (наприклад, можливість застосування ст. 625 ЦК України, виходячи з того, що обов'язок по поверненню отриманих за договором позики коштів виник після 1 січня 2004 року).

Згідно ст. 374 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальнику) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Стаття 161 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачає, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Із поданого суду розрахунку заборгованості вбачається, що станом 18.05.2015 року банком відповідачам ОСОБА_1 та приватній фірмі «ПАЛ» нараховано заборгованість у розмірі 1 010 108,66 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 7 000 грн., суми пені/неустойки за прострочення сплати кредиту 956 900,00 грн., суми індексації простроченої заборгованості у розмірі 42 280,41 грн. та 3 % річних за користування чужими коштами у розмірі 3 928,25 грн. (а.с. 7).

Відповідно до вимог ст. 71 ЦК України (в редакції 1963 року), загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Статтею 72 ЦК України (в редакції 1963 року) визначено скорочені строки позовною давність в шість місяців щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу,пені).

В розумінні норм статті 76 ЦК (в редакції 1963 року), перебіг позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Згідно вимог ст. 75 ЦК України (в редакції 1963 року), позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Згідно вимог ст. 80 ЦК України (в редакції 1963 року), закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

В той же час, суд вважає, що поважними причинами для поновлення строку позовної давності можуть визнані такі обставини, які утруднюють або роблять неможливим предявлення позову в установлений законом строк особою, право якої порушено.

Як встановлено судом кредитний договір між сторонами було укладено на строк з 30.11.1995 року по 29.08.1996 року. Таким чином, суд вважає, що право вимоги виникло в банку після закінчення строку дії договору, тобто після 29.08.1996 року. Окрім того, обставини на які посилається позивач щодо поважності причин пропущення строку позовної давності, а саме введення тимчасової адміністрації в банк, не є поважними та не переривають строків позовної давності. Доказів що свідчать про те, що у період після закінчення дії кредитного договору та до 10.06.2014 року АТ «Брокбізнесбанк» було позбавлено можливості звернутися за захистом своїх порушених прав суду в порушення ст.ст. 10, 60 ЦПК України надано не було.

Крім того відповідно до п. 31 Постанови пленуму вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України"Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність.

Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

Враховуючи вищевикладене, у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_1, приватної фірми «ПАЛ» про стягнення заборгованості за кредитним договором слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10-11, 57-60, 212-215 ЦПК України, на підставі п.п. 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції від 2004 року), ст.ст. 71, 72, 75, 76, 80, 161, 374 ЦК України (в редакції 1963 року), суд, -

ВИРІШИВ:

В позові Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_1, приватної фірми «ПАЛ» про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду Гринь О.М.