АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц /796/7504/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - Маринченко М.М.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), треті особи - Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві про визнання права власності на земельну ділянку,

встановила:

У лютому 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідачів Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання права власності на земельну ділянку, площею 1000 кв.м (0,10 га), розташовану за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21 квітня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказував, що судом першої інстанції не було враховано ті обставини, що проект землеустрою, розроблений приватним підприємством «Сектор» та поданий до Департаменту містобудування та архітектури, залишено Департаментом без розгляду, оскільки на земельній ділянці знаходяться об'єкти нерухомого майна, правовий статус яких не визначено.

Позивач звертався до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві з заявою щодо узаконення об'єкта будівництва на земельній ділянці по АДРЕСА_1, однак отримав відповідь від 09.10.2014 року про те, що нормативний акт, який давав можливість прийняти в експлуатацію самочинно побудовані об'єкти, припинив дію.

За таких обставин позивач, не може оформити земельну ділянку, оскільки не визначений правовий статус нерухомого майна, проте і здійснити оформлення такого майна та прийняти його в експлуатацію також немає можливості, оскільки відсутні документи про право власності на земельну ділянку, якою користувався його батько ОСОБА_4 з 1951 року.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити.

Представники відповідачів вважали доводи апеляційної скарги безпідставними та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 1951 року його батько ОСОБА_4 користувався частиною будинку АДРЕСА_2 та господарськими спорудами (кухня, бесідка, сарай) на земельній ділянці по АДРЕСА_1 які були надані йому у користування з правом подальшого оформлення після направлення його на відбудову і модернізацію в санаторій ім. Першого Травня, як учасника Великої Вітчизняної війни з метою реабілітації після поранення та оздоровлення.

Після смерті батька позивачем 23 червня 1997 року отримано свідоцтво про право власності на житло - частину будинку АДРЕСА_2

В період з червня 1999 року по 2005 рік позивачем на підставі розпорядження виконкому Пуща-Водицької селищної ради народних депутатів від 30 травня 1999 року про надання дозволу на реконструкцію малоповерхової садибної забудови і господарських споруд, які прийшли у непотріб, проведено реконструкцію садибної забудови і господарських споруд (кухня, бесідка, сарай) по АДРЕСА_1

В подальшому позивачем вчинялися дії щодо оформлення та реєстрації права власності на будинок по АДРЕСА_1 але реєстрацію права власності до цього часу не проведено.

13 листопада 2004 року позивач звернувся з заявою про передачу йому у приватну власність земельної ділянки площею 0,20 га для будівництва жилого будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1. З метою розробки проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки позивачу для будівництва, експлуатації та обслуговування жилого будинку позивач звернувся до ПП «Сектор», яким вказаний проект у 2013 році було розроблено, проте Департаментом містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) проект було залишено без розгляду, оскільки на земельній ділянці знаходяться об'єкти нерухомого майна, статус яких не визначено.

Оскільки у позивача на побудований під час реконструкції об'єкт нерухомого майна відсутні документи, які б підтверджували право власності на нього, ОСОБА_2 позбавлений можливості оформити земельну ділянку, тому просив у судовому порядку визнати його право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1

Судом першої інстанції встановлено, що після подання ОСОБА_2 заяви від 13.11.2004 року Київському міському голові про надання безоплатно у приватну власність вищевказаної земельної ділянки, приватним підприємством «Сектор» у 2013 році було розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_2 для будівництва, експлуатації та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1

Вказаний проект землеустрою подано розробником на погодження до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації). Проте своїми листами Департамент повідомив ПП «Сектор» та ОСОБА_2 про те, що проект землеустрою Департаментом залишено без розгляду, оскільки на земельній ділянці знаходяться об'єкти нерухомого майна, правовий статус яких не визначено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки не погоджено у встановленому законом порядку, у зв'язку з чим проект до Київської міської ради не надавався, відповідно і Київська міська рада не приймала рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність чи рішення про відмову у передачі земельної ділянки у власність. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на земельну ділянку.

Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи, які викладені в апеляційній скарзі позивача, є аналогічними його обґрунтуванню позовних вимог і були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги позивача про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки норми ст. 328 ЦК України та ст. 81, 82 ЗК України, які просить застосувати позивач, не є правовими підставами для визнання за ним права власності на земельну ділянку, адже не визначають жодних обставин і умов для такого визнання, а встановлюють загальні підстави набуття права власності.

Частиною 2 ст. 373 ЦК України передбачено, що право власності на землю ( на земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЗК України, право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Статтею 81 Земельного кодексу України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Правові підстави набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності визначено ч. 1 ст. 116 ЗК України. Такими підставами є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, передбачених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ст. 9, 122 Земельного кодексу України, розпорядження землями територіальної громади міста, передача земельних ділянок у власність громадян та юридичних осіб та надання земельних ділянок у користування в м. Києві відноситься до компетенції Київської міської ради.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений статтею 118 Земельного кодексу України.

Відповідно до ч. 9, 10 ст. 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Таким чином, право власності на земельні ділянки не визнається, а набувається в установленому чинним законодавством порядку. Відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, з передбачених законом підстав чи у передбачений законом спосіб.

Визначений ст. 152 ЗК України спосіб захисту права - визнання права на земельну ділянку у даному випадку застосуванню не підлягає, оскільки земельна ділянка по АДРЕСА_1 не є об'єктом цивільного права, яким закон визначає виключно сформовані земельні ділянки.

Відповідно до ст. 79-І ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Отже, суд першої інстанції правильно встановивши, що проект землеустрою, який був розроблений ПП «Сектор» на земельну ділянку по АДРЕСА_1, не погоджено у визначеному законом порядку, не подавався на розгляд до Київської міської ради і не був предметом розгляду Київради, дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на вказану земельну ділянку, оскільки підставою для набуття права власності на земельну ділянку у даному випадку, відповідно до ст. 116, 118 ЗК України є рішення органу місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що відсутність документа про право власності на землю перешкоджає йому оформити право власності на будинок, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначені обставини не є підставою для визнання за позивачем права власності на земельну ділянку. Суд при прийнятті судового рішення не може підміняти собою орган, до повноважень та компетенції якого входить вирішення питання про надання земельної ділянки із земель державної або комунальної власності у власність громадянина.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування вищевказаних висновків суду, апеляційна скарга позивача не містить, в ході апеляційного розгляду також не встановлено таких обставин. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313-317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: