Справа № 199/6019/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17 вересня 2015 року м. Дніпропетровськ

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючий-суддя Сенчишин Ф.М.

При секретарі Карабань А.Є.

За участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Згідно позову, відповідно до укладеного договору № 0 від 22 серпня 2007 року, до якого в подальшому вносилися зміни шляхом укладення додаткових договорів, відповідачка ОСОБА_4 в банківській установі позивача отримала кредит у розмірі 77000 доларів США. Відповідачка взяла на себе зобовязання сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 11,3 % річних та здійснювати повернення кредиту щомісячними платежами. Кінцевий строк погашення кредиту 19 серпня 2024 року. Позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав належним чином, надавши відповідачці кошти в зазначеному розмірі. Умови погашення кредиту відповідачкою не виконані. Станом на 27 липня 2015 року заборгованість відповідачки перед банком становить 57589,82 доларів США, з яких:

-49639,33 долари США заборгованість за тілом кредиту;

-8220,49 доларів США заборгованість за процентами.

Крім цього, позивачем позичальнику нарахована пеня у загальному розмірі 72463,03 грн., яка складається з:

-22605,90 грн. пеня за прострочення сплати кредиту;

-49856,13 грн. пеня за прострочення сплати процентів.

В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, між позивачем та відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_5 22 серпня 2007 року були укладені договори поруки № 0/П та № 0/П/1 відповідно. За умовами договорів поруки, поручителі несуть солідарну відповідальність з позичальником перед кредитором за порушення виконання зобовязань по кредитному договору. Станом на час подання позовної заяви заборгованість за кредитним договором позичальником та поручителями у добровільному порядку не погашена.

Позивач просить стягнути з відповідачів на його користь зазначену заборгованість та понесені ним судові витрати.

Представник позивача ПАТ «УкрСиббанк» ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав в повному обсязі заявлені позовні вимоги та доводи позовної заяви, на яких вони ґрунтуються.

В суді представник відповідачки ОСОБА_4 за довіреністю ОСОБА_2, заперечила проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Заявила, що відповідачка ОСОБА_4 як позичальник за кредитним договором не оспорює сам факт наявності заборгованості та її розмір. При цьому вважає, що вирішення судом питання про стягнення заборгованості є передчасним, оскільки позивач приховав від суду факт укладення сторонами договору іпотеки, за яким виконання зобовязання було забезпечене передачею відповідачкою в іпотеку банку квартири. На її звернення до банку щодо продажу предмета іпотеки та погашення заборгованості відповідач не відреагував. Вважає, що правильним буде спочатку продати квартиру, погасити заборгованість, а при наявності її залишку вирішувати питання про її стягнення.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову з тих же підстав, що і представник відповідачки ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_5, належним чином та завчасно сповіщений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив. За ухвалою суду розгляд справи проведений за його відсутності.

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Позивачем до позову додана копія договору про надання споживчого кредиту № 0 (а.с. 8-15), укладеного 22 серпня 2007 року між відповідачем ОСОБА_4 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», за яким банк зобовязався надати позичальнику кредитні кошти у розмірі 77000 доларів США, а позичальник зобовязався прийняти, належним чином використати і повернути банку кредитні кошти (кредит) у строк не пізніше 21 серпня 2014 року та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у цьому договорі у розмірі 11,3 % річних.

22 серпня 2007 року позичальником та кредитором було укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту (а.с. 16), якою сторони змінили графік погашення кредиту.

Додатковою угодою № 3 від 27 серпня 2009 року (а.с. 17-19) до договору про надання споживчого кредиту також було змінено графік погашення кредиту.

14 червня 2010 року сторонами було змінено порядок погашення кредиту, про що було укладено додаткову угоду № 4 (а.с. 20-21) до договору про надання споживчого кредиту (щодо зміни схеми погашення кредиту). За зміненими умовами договору, погашення кредиту мало здійснюватися щомісячними ануїтетними платежами, які складаються зі строкових процентів, строкової суми основного боргу, які мають сплачуватися до 25 числа кожного календарного місяця строку кредитування. Розмір ануїтетного платежу сторонами визначений в 1112 доларів США на місяць.

Додатковою угодою № 2 від 13 грудня 2010 року (а.с. 22) до договору про надання споживчого кредиту (щодо зміни умов кредитного договору при реструктуризації), було відтерміновано строк повернення кредиту в повному обсязі до 19 серпня 2024 року, затверджено новий графік погашення кредиту та зменшено розмір ануїтетного платежу до 673 доларів США.

Фактичне отримання кредитних коштів підтверджується витягом про рух коштів по рахунку (а.с. 45), копією заяви на видачу готівки (а.с. 46) та позичальником не оспорене.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Як зазначено у ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України, порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно розрахунку заборгованості за кредитом (а.с. 33-44), ОСОБА_4 станом на 14 жовтня 2014 року мала прострочену заборгованість за тілом кредиту у розмірі 1699,73 доларів США т за відсотками у розмірі 3794,02 долари США.

Розрахунок простроченої заборгованості за кредитом та відсотками позивачем здійснений арифметично правильно та відповідачами не оспорений.

Таким чином, відповідач ОСОБА_4, як позичальник за кредитним договором, в порушення вимог ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1054 ЦК України прострочила виконання грошового зобовязання в частині повернення позикодавцеві чергової частини позики у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позивач стверджує, що наслідком прострочення сплати позичальником чергової частини кредиту більш ніж на один місяць є виникнення у позивача права вимагати дострокового повернення тієї частини кредиту, строк повернення якої не минув.

Суд враховує, що укладеним сторонами кредитним договором (п. 6.1.2) передбачено, що банк має право визнати термін повернення кредиту таким, що настав згідно з пунктом 1.2.2 договору, та вимагати від позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту та повної плати за кредит, змінивши при цьому терміни повернення кредиту та плати за кредит в сторону зменшення.

Наведені положення договору кореспондуються з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якою передбачено, що якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення чергової частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Зазначена норма міститься у параграфі 1 «Позика» глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України.

За ч. 2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлене цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Оскільки укладений між сторонами кредитний договір є договором про надання споживчого кредиту, положення ч. 2 ст. 1054 ЦК України підлягають застосуванню з урахуванням вимог п. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», за яким, якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі:

1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; або

2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або

3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п'ять відсотків суми кредиту; або

4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту.

Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Оскільки ОСОБА_4 затримала сплату чергової частини кредиту більш ніж на один календарний місяць, у позивача на підставі п. 5.5 кредитного договору, ч. 2 ст. 1054 ЦК України з урахуванням вимог п. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» виникло право вимагати від позивачки дострокового повернення чергової частини позики, що залишилася.

Позивачем до позову додана копія датованої 22 жовтня 2014 року вимоги на адресу ОСОБА_4 (а.с. 56-57), за якою банк вимагав від останньої протягом 31 дня погасити прострочену заборгованість з попередженням про визнання терміну повернення кредиту таким, що настав у разі її не погашення.

Зазначена вимога спрямована на адресу відповідачки рекомендованим відправленням 23 жовтня 2014 року, що підтверджується копією реєстру замовних пакетів (а.с. 62, 63) та згідно копії повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 64) отримана останньою 28 жовтня 2014 року.

Протягом 31 дня ОСОБА_4 прострочену заборгованість не погасила, отже з 29 листопада 2014 року настав термін повернення кредиту в цілому.

Таким чином, станом на 22 липня 2015 року, заборгованість ОСОБА_4 перед позивачем за тілом кредиту становить 49639,33 доларів США, що разом з заборгованістю за відсотками у розмірі 8220,49 доларів США становить 57859,82 долари США (49639,33 + 8220,49).

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: ... сплата неустойки.

За ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобовязання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Відповідно до п. 4.1 договору, за порушення позичальником термінів погашення будь яких своїх грошових зобовязань, передбачених договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми, або його частини) та/або термінів сплати процентів та/або комісії, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу.

Позивачем з дотриманням вимог п. 4.1 договору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України здійснене нарахування пені за прострочення сплати кредиту у розмірі 22605,90 грн. та пені за прострочення сплати процентів у розмірі 49856,13 грн., що загалом становить 72462,03 грн. (22605,90 + 49856,13).

Розрахунок пені позивачем здійснений арифметично правильно та відповідачами не оспорюється.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідачка ОСОБА_4 згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України не звільняється від відповідальності за неможливість виконання нею грошового зобовязання, і згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України зобовязана сплати суму боргу.

Доводи представника відповідачки щодо передчасності вирішення спору про стягнення заборгованості у звязку з наявністю іпотеки, судом відхиляються, оскільки визначення способу захисту порушеного права є правом позивача і жодні обмеження щодо застосування такого способу захисту, як стягнення заборгованості, при наявності майна, що перебуває в іпотеці, законодавчо не визначені.

За наведених обставин, позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення з відповідачки ОСОБА_4 заборгованості за кредитом, відсотками та нарахованої пені підлягають задоволенню.

Позивач просить суд стягнути заборгованість за тілом кредиту та відсотками у валюті кредиту, тобто у доларах США.

Суд враховує розяснення, викладені у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», за якими суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

Суд також враховує, розяснення, викладені у п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно яких у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК.

Окрім цього суд, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-145цс14 від 24 вересня 2014 року, за яким у силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Вирішуючи питання щодо того, чи правомірно наданий кредит в іноземній валюті, суд виходить з розяснень, викладених у п. 10 зазначеної постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, за якими банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Позивачем до позову додані копія банківської ліцензії, а також дозволу на проведення операцій з валютними цінностями, які в сукупності підтверджують право позивача здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті, отже стягненню підлягає заборгованість за тілом кредиту саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 533 ЦК України.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Договір про надання споживчого кредиту був забезпечений укладенням 22 серпня 2007 року позивачем зі співвідповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_5 договору поруки № 0/П та № 0/П/1 відповідно (а.с. 23-25, 28-30), в які вносилися відповідні зміні при збільшенні обсягу відповідальності поручителів під внесення змін до договору про надання споживчого кредиту (а.с. 26, 27, 31, 32), за якими поручителі зобовязалися відповідати перед позивачем за виконання ОСОБА_6 усіх зобовязань що виникли з договору про надання споживчого кредиту.

Суд керується приписами ч. 4 ст. 559 ЦК України, за якими порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

За умовами укладених з відповідачами договорів поруки, порука діє до повного виконання зобовязань за кредитним договором (п. 3.1 договору), що не є визначенням строку дії поруки.

Таким чином, порука ОСОБА_3 та ОСОБА_5 діяла протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Суд, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-128цс14 від 08 жовтня 2014 року, за яким установивши, що договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до моменту припинення дії основного договору, та що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявив вимогу до поручителя про виконання зобовязання, суд дійшов правильного висновку про те, що зобовязання за договором поруки припинилися.

Як встановлено судом, строк виконання основного зобовязання позивачем був змінений на 29 листопада 2014 року.

Суд, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правові висновки, викладені Верховним судом України у постановах № 6-28цс14 від 10 вересня 2014 року, № 6-125цс14 від 17 вересня 2014 року, № 6-106цс14 від 24 вересня 2014 року, № 6-190цс14 від 21 січня 2015 року, за якими предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, процентів за користування кредитом та пені, кредитор, відповідно до ч. 2 ст.1054 ЦК України, змінив строк виконання основного зобовязання, і строк предявлення вимоги до поручителя піддягає обрахуванню від зміненого строку виконання основного зобовязання.

З позовом до суду позивач вперше звернувся 28 липня 2015 року (а.с. 7), отже протягом шести місяців від зміненого строку виконання основного зобовязання позивач з відповідним позовом щодо стягнення з поручителів заборгованості за кредитним договором до суду не звертався.

За наведених обставин, порука ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з 30 травня 2015 року на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України припинилася, отже припинився і обовязок поручителів нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобовязанням.

Суд враховує, що позивач предявляв вимоги до відповідачів шляхом спрямування їм відповідних письмових вимог (а.с. 58-61), однак пред'явленням вимоги до поручителя є пред'явлення до нього позову.

Відповідний правовий висновок викладений Верховним судом України у постанові № 6-125цс14 від 17 вересня 2014 року, який на згідно вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України враховується судом.

Посилання представника позивача на те, що протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання позивач вживав заходів щодо стягнення заборгованості з позичальника, судом до уваги не приймається, оскільки чинним законодавством не передбачене поновлення, продовження, зупинення або переривання передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку предявлення вимоги до поручителів.

За наведених обставин, у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 слід відмовити.

До розподілу між сторонами підлягають понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3654 грн. (а.с. 1). Зазначені судові витрати згідно вимог ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з ОСОБА_4 на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212 та 214 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту у розмірі:

- 57859 (пятдесят сім тисяч вісімсот пятдесят девять) доларів США 82 (вісімдесят два) цент;

- 72462 (сімдесят дві тисячі чотириста шістдесят дві) гривні 03 (три) копійки.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3654 (три тисячі шістсот пятдесят чотири) гривні.

У задоволенні решти позовних вимог Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий :