У х в а л а

іменем україни

16 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та штрафних санкцій,

за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_5, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь суму основного боргу у розмірі 170 000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 14 квітня 2014 року становило 2 136 747 грн., та 3 % річних у розмірі 18 471,00 доларів США, що еквівалентно 232 163 грн 84 коп.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 02 червня 2008 року він позичив ОСОБА_4 у борг грошові кошти у розмірі 170 000,00 доларів США зі строком повернення до вересня 2010 року, що було оформлено відповідною розпискою.

У зв'язку з тим що відповідач у визначений строк заборгованість не повернув та на вимоги про повернення коштів не реагує, позивач просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02 вересня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2015 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 відхилено, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 вересня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, визначеної ст. 256 ЦК України, про застосування якої просив відповідач, будь-яких поважних причин його пропуску позивачем не наведено, як не надано доказів переривання вказаного строку.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 02 червня 2008 року сторони уклали договір позики, відповідно до якого позивач позичив відповідачу грошові кошти в розмірі 170 000,00 доларів США із кінцевим строком повернення: 20 000,00 доларів США - до 20 лютого 2010 року; 50 000,00 доларів США - до 01 травня 2010 року та 100 000 доларів - до 01 вересня 2010 року, про що було складено відповідну розписку (а. с. 7).

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач посилався на те, що відповідачем у зазначені строки грошові кошти повернуті не були, однак протягом 2011-2012 років він неодноразово спілкувався із відповідачем і той визнавав наявність боргу перед позивачем і обіцяв вчинити дії, зокрема, продати свою квартиру з метою виконання зобов'язань за позикою.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено, що позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 з пропуском строку позовної давності, так як строк виконання зобов'язання за договором позики від 02 червня 2008 року сплив 02 вересня 2013 року, в той час як позов подано у квітні 2014 року.

При цьому відповідач позов не визнав, та заперечуючи спілкування із відповідачем з приводу повернення боргу, наполягав на застосуванні строку позовної давності (а. с. 25).

З огляду на викладене колегія суддів касаційного суду вважає, що суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, перебіг якої розпочався 02 вересня 2010 року і сплинув 02 вересня 2013 року та на застосуванні якої наполягав відповідач; при цьому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що усне визнання боржником свого боргу і обіцянка його погасити в розумінні ч. 1 ст. 264 ЦК України не є дією, яка перериває перебіг позовної давності.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

О.В. Попович