У х в а л а

іменем україни

09 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,

та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Львівської області від 02 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив виділити йому та відповідачці ОСОБА_4 у власність по Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1, та по Ѕ частини земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої за цією ж адресою, призначеної для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що у період з 31 серпня 2002 року по 06 вересня 2013 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_4, під час якого ними за спільні кошти було набуто житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку площею 0,1000 га, призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд, які розташовані за вказаною вище адресою та зареєстровані на праві власності за відповідачкою ОСОБА_4

Позивач зазначив, що частки сторін у майні, яке є об'єктом спільної сумісної власності, є рівними, а тому кожен з ним має право на Ѕ частини зазначеного нерухомого майна.

У зв'язку з вказаним просив задовольнити позовні вимоги.

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою, на обґрунтування якої посилалась на те, що звертаючись до суду із первісним позовом, ОСОБА_3 не зазначив всього майна, яке є спільною сумісною власністю, а саме: сантехнічні вироби та матеріали, які були спільно придбані ними для завершення робіт у спірному житловому будинку, на загальну суму 64 500 грн.

Також зазначила, що до грудня 2012 року вони проживали у АДРЕСА_2, де знаходиться частина майна на загальну суму 64 700 грн, яке було ними спільно придбане за час перебування у шлюбі та яке просила поділити в натурі у визначених нею в зустрічній позовній заяві частинах. При цьому вказала, що майно придбавалося за готівкові кошти, а квитанції, якщо збереглися, то знаходяться у відповідача.

З огляду на вказане просила задовольнити зустрічний позов.

Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 25 грудня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено повністю.

Виділено ОСОБА_3 Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1.

Виділено ОСОБА_4 Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1.

Виділено ОСОБА_3 Ѕ частини земельної ділянки площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1.

Виділено ОСОБА_4 Ѕ частини земельної ділянки площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1.

Зустрічний позов ОСОБА_4 залишено без розгляду.

Знято арешт, накладений ухвалою Старосамбірського районного суду Львівської області від 28 жовтня 2013 року.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 02 квітня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 25 грудня 2014 року в частині задоволення позовних вимог та в частині виділу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по Ѕ частини земельної ділянки площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виділення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у власність по Ѕ частини спірної земельної ділянки і в цій частині залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову, виходив з того, що сторони набули право власності на спірний житловий будинок як об'єкт права спільної сумісної власності подружжя, а тому частки сторін у праві власності на нього є рівними, у зв'язку з чим наявні підстави для виділу сторонам по Ѕ частини вказаного будинку та по Ѕ частини земельної ділянки, яка призначена для будівництва та обслуговування цього житлового будинку. Заява ОСОБА_4 про залишення зустрічного позову без розгляду судом задоволена на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду в частині виділу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по Ѕ частини спірної земельної ділянки, врахував, що земельна ділянка була приватизована відповідачкою ОСОБА_4 в порядку реалізації нею свого права на безоплатну приватизацію, дійшовши висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісних позовних вимог у частині поділу спірної земельної ділянки.

Судові рішення в частині виділу сторонам по Ѕ частини спірного житлового будинку не оскаржуються, а тому на предмет законності та обґрунтованості судом касаційної інстанції не перевіряються.

У той же час у частині вирішення питання про виділ у власність по Ѕ частини спірної земельної ділянки колегія суддів касаційного суду не погоджується з висновками апеляційного суду з огляду на наступне.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині не відповідає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що в період з 31 серпня 2002 року по 06 вересня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Старосамбірською міською радою Львівської області 24 жовтня 2012 року, житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований за ОСОБА_4 на підставі рішення виконкому Старосамбірської міської ради від 13 вересня 2012 року (а. с. 4).

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, зареєстрованого 16 грудня 2009 року, право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд набуто ОСОБА_4 на підставі рішення Старосамбірської міської ради № 527 від 20 травня 2008 року в порядку безоплатної приватизації (а. с. 12).

За змістом ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України та з огляду на роз'яснення, викладені в п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», якщо на приватизованій одним із подружжя земельній ділянці знаходиться будинок, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку між подружжям до особи, яка не мала право власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку будівлі, споруди.

Задовольняючи позов, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки позивач набув право власності на 1/2 частини домоволодіння, то до нього переходить право власності на 1/2 частини спірної земельної ділянки.

Відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, апеляційний суд виходив з того, що земельна ділянка отримана відповідачем у порядку приватизації, а тому не підлягає поділу як об'єкт спільної сумісної власності подружжя.

Проте всупереч вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України апеляційний суд не врахував положень ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, відповідно до яких при переході права власності на будинок переходить і право власності на земельну ділянку, яка необхідна для обслуговування будинку, та залишив поза увагою, що між сторонами проведено поділ домоволодіння, яке перебувало в них у спільній сумісній власності, за яким виділено у власність ОСОБА_3 конкретну його частину (1/2), у зв'язку з чим безпідставно відмовив позивачу у визнанні права власності на відповідну частину земельної ділянки, на якій розташований цей об'єкт.

Таким чином, судом першої інстанції при ухваленні рішення про задоволення первісного позову було правильно встановлено обставини, за яких визначено право ОСОБА_3 на Ѕ частини спірної земельної ділянки, пропорційно до частки позивача у праві власності домоволодіння, а тому в апеляційного суду не було правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині.

Згідно з вимогами ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 02 квітня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виділ ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по Ѕ частини земельної ділянки площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1, скасувати, а рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 25 грудня 2014 року в цій частині залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

Г.В. Юровська