АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/5499/2015 Головуючий у 1-й інстанції - Шевчук О.П.
Доповідач Рубан С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Кабанченко О.А., Желепа О.В.

при секретарі Осмолович В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянськогорайонного суду м. Києва від 25 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - Деснянський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа - Житлово-будівельний кооператив «Хімік - 15» про визнання правочину удаваним, визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності та визнання договору купівлі - продажу частково недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Деснянськогорайонного суду м. Києва від 25 лютого 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - Деснянський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном- задоволено.

Усунуто ОСОБА_2 перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1

Позбавлено ОСОБА_1 права користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1

Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 243 грн. 60 коп.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа - Житлово-будівельний кооператив «Хімік - 15» про визнання правочину удаваним, визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності та визнання договору купівлі-продажу частково недійсним - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2

В судовому засіданні відповідач та представники відповідача підтримали апеляційну скаргу.

Представник позивача та відповідач ОСОБА_4 проти апеляційної скарги заперечили.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 28.01.2014 року вона уклала із ОСОБА_4 договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1.

Право власності позивача на придбане майно зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно умов договору купівлі-продажу продавець відчужуваної квартири зобов'язалась зняти з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих в квартирі осіб до 12.02.2014 року.

Однак, колишній чоловік продавця - ОСОБА_1 категорично відмовляється зніматися з реєстраційного обліку в квартирі та продовжує в ній проживати, чим чинить позивачу перешкоди у здійсненні права користування придбаним нею майном.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просить суд усунути їй перешкоди в користуванні майном, позбавити відповідача права користування житловим приміщенням та виселити його з квартири.

04.08.2014 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання договору купівлі - продажу недійсним та з урахуванням уточнених позовних вимог просить суд визнати угоду - договір дарування від 12 квітня 1993 року, вчинений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 удаваною угодою та визнати договір дарування договором купівлі - продажу; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1; визнати право власності за ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у рівних частках, тобто по Ѕ частині за кожним із них на квартиру АДРЕСА_1; визнати частково недійним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 вчинений ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в частині продажу Ѕ частини квартири, належної ОСОБА_1(а.с.134 - 139).

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що із ОСОБА_4 він перебував у зареєстрованому шлюбі з 15.06.1985 року по 05.06.2012 року.

За час перебування у шлюбі подружжям придбано квартиру АДРЕСА_1, що належить до ЖБК «Хімік - 15».

Після одруження ОСОБА_4 та ОСОБА_1 між подружжям та їх батьками було вирішено, що для сім'ї буде побудована кооперативна квартира за спільні кошти двох сімей в рівних долях.

ОСОБА_3 - мати ОСОБА_4 мала можливість позачергово побудувати кооперативну квартиру, однак для цього необхідною була реєстрація у її квартирі ще однієї особи.

У зв'язку з цим ОСОБА_1 знявся з реєстраційного обліку у квартирі АДРЕСА_2 де був зареєстрований з 1975 року і зареєструвався у квартирі АДРЕСА_3 - за місцем реєстрації своєї дружини.

У березні 1987 року внесено перший пайовий внесок за квартиру в розмірі 4 856 крб.

27 січня 1989 року на ім'я ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 отримано ордер на право заняття квартири АДРЕСА_1 В січні 1990 року в зазначене житлове приміщення вселились подружжя ОСОБА_1, ОСОБА_4 та їх дитина - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

До 1992 року подружжя ОСОБА_8 сплачувало щомісячно пайовий внесок за квартиру, 17.03.1992 року було внесено повну вартість квартири в сумі 7 000 крб.

Після розірвання шлюбу у 2012 році ОСОБА_1 продовжував проживати у квартирі, ОСОБА_4 залишила квартиру лише у 201 4 році.

У грудні 2013 року ОСОБА_1 випадково дізнався про продаж квартири, в якій він проживає.

Після отримання позовної заяви про його виселення ОСОБА_1 стало відомо, що ще у 1993 році мати його дружини ОСОБА_3 подарувала спірну квартиру ОСОБА_4 замість укладання договору купівлі - продажу.

Оскільки фактично між сторонами угоди дарування повинен був бути укладений договір купівлі-продажу, ОСОБА_1 вважає, що йому належить Ѕ частина квартири, як майно, набуте за час шлюбу.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просить суд його вимоги задовольнити, в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у зустрічному позові, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 15.06.1985 року (а.с.46).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05.06.2012 року шлюб між ними розірвано (а.с.45).

12.04.1993 року мати ОСОБА_4 - ОСОБА_3 подарувала дочці квартиру АДРЕСА_1 (а.с.15).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що фактично між сторонами мала бути укладена не угода дарування, а договір купівлі-продажу квартири, що підтверджується домовленостями між подружжям та їх батьками.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 та його представником не надано жодних доказів існування такої домовленості та доказів наявності наміру укладати з колишньою дружиною та її матір'ю договору купівлі-продажу квартири.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 235 ЦК України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили

Відповідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що подарована ОСОБА_4 її матір'ю ОСОБА_3 квартира знаходиться в ЖБК «Хімік - 15», паєнакопичення за неї сплачене членом кооперативу - матір'ю ОСОБА_4 - ОСОБА_3 17.03.1992 року, що підтверджується довідкою ЖБК та квитанціями про сплату паєнакопичення (а.с.89, 209).

Відповідно ст.15 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 року, який втратив чинність 27.04.2007 року та був чинний на час сплати ОСОБА_3 пайового внеску за квартиру, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.

Зазначене свідчить про те, що мати ОСОБА_4 набула право власності на спірну квартиру відповідно до законодавства, що діяло на той час та мала право вільно розпорядитись нею на власний розсуд.

Крім цього, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимога ОСОБА_1 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, не ґрунтується на нормах законодавства з наступних підстав.

Статтею 57 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте чоловіком, дружиною за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування є особистою приватною власністю дружини,чоловіка.

Оскільки судом встановлено, що квартира подарована ОСОБА_4 відповідно договору дарування, то вона є її особистою власністю, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання договору дарування квартири удаваним правочином, визнання квартири спільним сумісним майном, набутим за час шлюбу, визнання за ним права власності на Ѕ частину спірної квартири та визнання частково недійним договору купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_2 немає.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про задоволення позову ОСОБА_2 про усунення їй перешкод у здійсненні права користування квартирою з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28.01.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с.10).

Право власності покупця на придбане майно зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.11).

Відповідно п. 16 Договору купівлі-продажу сторони обумовили, що продавець знімає з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих осіб до 12.02.2014 року.

Відповідач по зустрічному позову ОСОБА_4 знялась з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири та виїхала з квартири з дочкою.

03.02.2014 року ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_1, який зареєстрований та проживає в придбаній нею квартирі з вимогою про звільнення квартири та зняття з реєстраційного обліку (а.с. 16, 17).

Не зважаючи на викладене, ОСОБА_1 продовжує проживати у спірній квартирі та з реєстраційного обліку не знімається.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Аналіз зазначеної норми Кодексу надає підстави для висновку про те, що право користування житловим приміщенням члена сім'ї власника житла є похідним від права власності власника житлового приміщення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Таким чином, після припинення права власності ОСОБА_4 на квартиру у зв'язку з її відчуженням ОСОБА_4 втратив право користування нею.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З підстав наведеного судом підставно задоволено первісний позов ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано, що між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 відбувся обмін квартири, в результаті чого спірна квартира повинна була перейти у власність ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки спірна квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_3, а квартира АДРЕСА_3 в м. Києві мала статус державної, що виключає відповідно до Закону обмін зазначених жилих приміщень та укладення договору міни цих приміщень.

Крім цього, в апеляційному суді позивач по зустрічному позову підтвердив, що договору міни укладено не було, тому надати його суду не може. Була домовленість про укладення договору купівлі-продажу, однак письмових доказів щодо домовленостей укладення договору купівлі-продажу надати не може.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що квартира АДРЕСА_3 в м. Києві була отримана сім'єю ОСОБА_3 на склад сім'ї з п'яти осіб згідно ордеру № А43179 від 21 липня 1966 року. (а.с.206).

Доводи апеляційної скарги про те, що доказом, якій підтверджує факт побудови спірної квартири АДРЕСА_1 саме для сім'ї ОСОБА_1, а не для однієї ОСОБА_4 є те, що після одруження з відповідачем ОСОБА_4 позивач ОСОБА_1 знявся з реєстрації в квартирі АДРЕСА_2 переїхав на проживання в квартиру АДРЕСА_3 в якій зареєстрував своє місце проживання, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідач ОСОБА_3 рішенням виконкому Київської міської ради народних депутатів № 1167/4 віж 02.12.1986 року була затверджена членом ЖБК «Хімік-15». (а.с.215).

Тобто, факт реєстрації ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_3 не є доказом будівництва спірної квартири для сім'ї ОСОБА_1 та не є доказом в розумінні положень статей 58-59 ЦПК України, що спірна квартира побудована за спільні кошти сім'ї ОСОБА_3 та ОСОБА_1.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що позивачем ОСОБА_1 не надано суду жодного доказу на підтвердження внесення ним чи членами його сім'ї будь-яких коштів для будівництва спірної квартири.

В той час, як в матеріалах справи наявні квитанції про сплату ОСОБА_3 через касу банку на рахунок ЖБК «Хімік - 15» першого пайового внеску в сумі 4856 крб. та погашення пайового внеску в сумі 7000 крб. (а.с.209).

Крім цього, в матеріалах справи наявний договір від 15 жовтня 1990 року, за яким відповідач ОСОБА_3 отримала на підприємстві «Хімволокно» матеріальну допомогу на будівництво кооперативної квартири в ЖБК «Хімік - 15», як працівник підприємства з послідуючою виплатою. (а.с.212).

Вказаними квитанціями про сплату пайових внесків ОСОБА_3 спростовуються і доводи ОСОБА_1 про те, що з 1992 року подружжя ОСОБА_1 сплачували щомісячно пайовий внесок за спірну квартиру, а 17 березня 1992 року ними була внесена повна вартість квартири в сумі 7000 крб.

Квитанції про оплату квартплати, комунальних послуг, електропостачання, оплати телефону, які надані позивачем ОСОБА_1 в якості доказів позовних вимог, свідчать про користування ОСОБА_1 та його сім'єю спірною квартирою, однак, не являються доказом відповідно до приписів статей 58-59 ЦПК України на підтвердження права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру.

Доводи апеляційної скарги про те, що первісний позов не підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_1 є членом сім'ї власника, колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з наступного.

Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (п. 33, 34) роз'яснено судам, що застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Тобто, після припинення права власності ОСОБА_4 на спірну квартиру у зв'язку з її відчуженням ОСОБА_2 ОСОБА_1 втратив право користування спірною квартирою.

Крім цього, колегія суддів оцінює критично твердження відповідача по первісному позову ОСОБА_1 про відсутність у нього будь-якого житла, оскільки відповідно до договору дарування частини квартири від 14 грудня 2001 року ОСОБА_9 подарувала ОСОБА_1 50/100 частини квартири АДРЕСА_2 Відчужені 50/100 частини квартири складаються з двох житлових кімнат загальною площею 42,02 кв.м., в тому числі житловою 25,4 кв.м. (а.с.52). Подарована квартира знаходиться за адресою реєстрації та проживання ОСОБА_1 до шлюбу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст.303,304,307,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Деснянськогорайонного суду м. Києва від 25 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді