У Х В А Л А

30 березня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,

Парінової І.К., Савченко В.О.,

розглянувши заяву ОСОБА_3, ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права користування земельною ділянкою та поділ жилого будинку в натурі; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання права користування земельною ділянкою, стягнення компенсації,

в с т а н о в и л а:

У травні 2009 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що на їм на праві власності належить 43/200 частки житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1. 57/200 частки домоволодіння належить ОСОБА_5 Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 жовтня 1992 року визначено порядок користування земельною ділянкою, на якій розташоване зазначене домоволодіння згідно висновку технічної експертизи від 04 серпня 1992 року та виділено у користування ОСОБА_7 частину земельної ділянки з ізольованим виїздом у двір, що розташований з боку будинку АДРЕСА_2, площею 409 кв. м, що більше площі, яка повинна відповідати її ідеальній частці на 203 кв. м. У їх користування виділено частину земельної ділянки з ізольованим виїздом у двір, розташованим з боку сусіднього будинку НОМЕР_1 площею 574 кв. м, що менше площі, яка повинна відповідати їх ідеальній частці на 203 кв. м. Після смерті ОСОБА_7 частина її будинку перейшла у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_8 Позивачі вважали, що зміна власника не є підставою для невиконання рішення суду від 27 жовтня 1992 року, що набрало законної сили. Крім того, у них виникла необхідність проведення реального поділу жилого будинку з господарськими спорудами між співвласниками, оскільки вони мають намір приватизувати земельну ділянку. Посилаючись на викладене, просили визнати за ними право користування спірною земельною ділянкою у порядку, визначеному рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 жовтня 1992 року, зобов'язати ОСОБА_5 звільнити належну їм земельну ділянку, не чинити перешкод у користуванні нею та у встановленні огорожі на межі, розділити будинок на два окремих господарства між ними та відповідачами.

У червні 2009 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом, мотивуючи вимоги тим, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 серпня 1992 року між співвласниками вищевказаного спірного домоволодіння було встановлено порядок користування земельною ділянкою по фактичному користуванню. ОСОБА_3, ОСОБА_4 вказане судове рішення не виконали, самовільно прибрали огорожу та зелені насадження (дерева), які росли по межі між будинками сторін. Оскільки відповідачі не бажають вирішити спір у добровільному порядку, ОСОБА_5 просила визнати за нею та ОСОБА_6 право користування земельною ділянкою та виділити їм у користування земельну ділянку за площею фактичного користування.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10 вересня 2014 року, позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено. Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково. Проведено розподіл житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 згідно з висновком додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 22 квітня 2013 року № 5835. Виділено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 житловий будинок літ. А-1 з прибудовою і ґанком, площею 71,2 кв. м, вартістю 107 803 грн. Виділено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 житловий будинок літ. Б-1 з прибудовами і ґанком, площею 75,6 кв. м, вартістю 104 607 грн. Встановлено порядок користування земельною ділянкою за варіантом 1а додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 31 грудня 2013 року № 2226. Виділено в користування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 частину земельної ділянки І, площею 561 кв. м, що на 216 кв. м менше за належну їм площу та на 13 кв. м менше від площі, зазначеної у рішенні Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 серпня 1992 року. Виділено в користування ОСОБА_5 та ОСОБА_6 частину земельної ділянки II, площею 422 кв. м, що на 216 кв. м більше за належну їм площу та на 13 кв. м більше від площі, зазначеної в рішенні Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 серпня 1992 року. Визначено межу між частинами домоволодіння І та ІІ. У задоволенні решти вимог зустрічного позову відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 грудня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 10 вересня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

До Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла заява ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про перегляд зазначеної ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Статтею 355 ЦПК України встановлено, що заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У п. 7 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2011 року № 11 «Про судову практику застосування статей 353-360 Цивільного процесуального кодексу України» судам роз'яснено, що постановлення касаційною інстанцією ухвали про скасування рішення судів нижчих інстанцій із передачею справи на новий розгляд не означає остаточного вирішення спору у справі й застосування норм матеріального права для вирішення спору по суті, тому відповідні ухвали не можуть бути предметом перегляду в порядку, передбаченому главою 3 розділу V ЦПК України і на них не може здійснюватися посилання на підтвердження підстави, встановленої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 грудня 2014 року, про перегляд якої зазначено у заяві, рішення судів попередніх інстанцій скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ураховуючи вищевказане, оскільки остаточне вирішення спору по справі не відбулося й не застосовано норм матеріального права для вирішення спору по суті, зазначена ухвала не може бути предметом перегляду, а тому в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 359 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права користування земельною ділянкою та поділ жилого будинку в натурі; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання права користування земельною ділянкою, стягнення компенсації, за заявою ОСОБА_3, ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 грудня 2014 року до провадження Верхового Суду України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

І.К. Парінова

В.О. Савченко