Справа № 357/8911/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2015 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Голуб А. В. ,

при секретарі Куца В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Білій Церкві в залі суду №4 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом та посилався на те, що 29.10.2014 року ОСОБА_2 взяв у позивача у борг грошову суму в розмірі 20 000 грн., які зобов»язувався повернути протягом 4-х місяців. Позивач вказував на те, що на підтвердження укладення договору позики грошових коштів відповідач склав письмову розписку від 29.10.2014 року. Позивач посилався на те, що до даного часу відповідач йому вищевказаний борг не повернув. А тому позивач просив в судовому порядку стягнути з відповідача на користь позивача борг в сумі 20 000 грн. та сплачений позивачем судовий збір в сумі 243,60 грн.

Позивач та його представник ОСОБА_3 у суді позов підтримали.

Відповідач до суду не зявився, про день і час розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідач надав суду свої письмові заперечення проти позову в яких просив залишити позов ОСОБА_1 без задоволення, а також надав суду заяву в якій просив справу розглядати у його відсутності, та просив при вирішенні спору врахувати його письмові заперечення від 16.07.2015 року направлені до суду факсом.

Заслухавши пояснення учасників процесу, та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

В судовому засіданні було встановлено, що відповідно до оригіналу розписки від 29.10.2014 року складеної відповідачем ОСОБА_2, останній зобов»язувався віддати борг в розмірі 20 000 гривень на протязі 4-х місяців Бульковсь кому ОСОБА_4. Наведене підтверджується оригіналом розписки від 29.10.2014 року, поясненнями позивача та поясненнями відповідача, які містяться у письмових запереченнях відповідача проти позову.

В судовому засіданні також встановлено, що 02.04.2015 року до Білоцерківського МВ (з обслуговування міста Біла Церква та Білоцерківського району) ГУМВС України в Київській області з письмовою заявою звернувся гр. ОСОБА_1, в якій останній просив прийняти міри до гр. ОСОБА_2, який в кінці жовтня 2014 року взяв в борг 20 000 грн. написавши відповідну розписку та станом на 02.04.2015 року борг не повернув. Наведене підтверджується копією висновку по заяві гр-на ОСОБА_1 від 09.04.2015 року складеного дільничним інспектором 2-го МВМ Білоцерківського МВ ГУМВС України в Київській області лейтенантом міліції ОСОБА_5, поясненнями учасників процесу. З копії вказаного висновку вбачається, що в ході проведеної перевірки встановлено, що гр-н ОСОБА_1 являється фізичною особою підприємцем та займається перевезенням вантажів Нова пошта. До 09.12.2014 року гр-н ОСОБА_2 працював водієм на даному підприємстві та 29.10.2014 року останній потрапив в ДТП під час перевезення вантажу, після чого він зателефонував до гр-на ОСОБА_1 та попросив в борг 20 000 грн. для відшкодування матеріальної шкоди за ДТП і написав відповідну розписку. При спілкуванні по телефону НОМЕР_1 з гр-ном ОСОБА_2 останній повідомив, що відмовляється від розмови з працівниками міліції та давати будь-які пояснення по даному факту. У висновку вказано, що ОСОБА_5 перевірку по заяві гр-на ОСОБА_1 вважає закінченою, а гр-ну ОСОБА_1 з приводу повернення боргу рекомендовано звернутись до суду.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із приписами ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кре дитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві та ку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення до говору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший до кумент, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або ви значеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов"язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

В постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13 наведена правова позиція, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є односторон нім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від креди тора певної грошової суми або речей.

Згідно зі ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов»язковим для всіх суб»єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що сторони при укладенні у письмовій формі договору позики 29.10.2014 року погодили між собою його умови, що підтверджується розпискою відповідача. Розписка ОСОБА_2 була написана добровільно, відповідач не звертався ні до суду, ні до правоохоронних органів про будь-яке порушення його прав позивачем ОСОБА_1, а тому суд вважає, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику ОСОБА_2

З пояснень позивача та його представника вбачається, що до даного часу відповідач не повернув позивачу 20 000 гривень 00 коп. по договору позики від 29.10.2014 року.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідач не повернув позивачу борг відповідно до договору позики від 29.10.2014 року у строк вказаний в розписці від 29.10.2014 року, а саме на протязі 4-х місяців.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 20 000 гривень 00 коп. боргу за договором позики від 29.10.2014 року.

Суд також вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 243,60 грн. - сплачений позивачем судовий збір при подачі позову до суду.

Відповідно до ст. ст. 10,60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд вважає, що відповідач відповідно до вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України, не надав суду належні та безспірні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову щодо того, що розписка відповідачем була написана під тиском позивача та сукупністю скрутних обставин, які трапилися з відповідачем 29.10.2014 року, та щодо того, що розписка стосувалася не отримання відповідачем грошових коштів у власність від ОСОБА_1, а фактично відшкодування збитків, які відповідач в подальшому відпрацював водієм у останнього. А тому ці письмові заперечення відповідача судом до уваги не приймаються.

Суд не приймає до уваги письмові заперечення відповідача проти позову про те, що на момент написання боргової розписки він перебував у неофіційних трудових відносинах з позивачем, а саме виконував обов»язки водія транспортного засобу ДАФ д.н.з. НОМЕР_2, власником якого був позивач. Відповідач протягом трьох тижнів виконував міжміські рейси в межах території України, перевозячи товар ТК «Нова пошта», якій позивач надавав послуги перевезення товарів, на численні прохання відповідача до позивача надати час для сну та відпочинку позивач заявляв, що не оплатить відповідачу його роботу водія, якщо відповідач відмовиться виконувати перевезення і зупинить транспортний засіб для сну. Продовжуючи виконання перевезень 29.10.2014 року відповідач перебуваючи за кермом транспортного засобу ДАФ д.н.з. НОМЕР_2 заснув, що призвело до ДПТ в м.Кіцмань на трасі Тернопіль-Чернівці, в результаті чого автомобіль НОМЕР_3 отримав механічні пошкодження про що відповідач одразу повідомив позивача. Останній прибувши на місце пригоди, та враховуючи виснажений, емоційний стан і знервованість відповідача з приводу ДТП, а також під впливом погроз з боку позивача, змусив відповідача написати вказану розписку, при цьому на прохання відповідача зафіксувати факт ДТП за допомогою працівників ДАІ позивач категорично відмовився. При цьому жодних грошових коштів відповідач від позивача не отримував, про що і не зазначав у розписці. Після ДТП позивач постійно погрожував відповідачу та його родині розправою, що якщо відповідач не відшкодує збитки, і таким чином відповідач був змушений працювати водієм у позивача ще близько трьох місяців, не маючи достатнього часу на відпочинок, а також йому не було оплачено його роботу, оскільки позивач вказував, що відповідач відпрацьовує йому борг.

Позивач у суді заперечував вищевказані письмові заперечення відповідача проти позову, при цьому вказував на те, що він являється ФОП і дійсно у його власності знаходиться транспортний засіб MAN АІ 0185 ЕЕ, а транспортний засіб ДАФ д.н.з. НОМЕР_2 ніколи не перебував і не перебуває у його власності. Позивач також вказував на те, що відповідач не перебував у трудових відносинах з позивачем і відповідач не керував його транспортним засобом MAN АІ 0185 ЕЕ.

Відповідно до наданої позивачем копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, ОСОБА_1 являється власником транспортного засобу MAN АІ 0185 ЕЕ.

Суд вважає, що вищевказані заперечення відповідача спростовуються вищевикладе ними у рішенні суду доказами. Крім вказаного, відповідач не надав суду належних та безспірних доказів на підтвердження своїх вищевикладених заперечень проти позову.

На підставі вищевикладеного та ст.ст. 509, 526, 1046, 1047, 1049 ЦК України, керуючись ст.ст. 3, 10, 60, 88, 209, 212-215, 218, 360-7 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задоволити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20 000 гривень 00 коп. боргу та 243,60 грн. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу на рішення суду протягом десяти днів з дня отримання копії рішення суду.

Суддя ОСОБА_6