Справа № 465/8288/14 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/783/4760/15 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
Категорія справи:59
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Мельничук О.Я.,

суддів Крайник Н.П. і Курій Н.М.,

при секретарі Фейір К.О.

за участю позивача ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5- ОСОБА_6, представника Департаменту- Синьовського Б.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду міста Львова від 19 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради та Львівського комунального підприємства "Навколо базару" про визнання недійсними: довідки №376 від 20.12.1993 року, виданої Львівським комунальним підприємством житлово-експлуатаційна контора №208; ордеру серії БО №023912 від 25 серпня 1988 року виданого бюро по обміну житлової площі виконкому Львівської міської ради народних депутатів ОСОБА_8 на житлове приміщення- квартиру АДРЕСА_1; розпорядження відділу приватизації житла Львівської міської адміністрації №1087 від 27 липня 1994 року про приватизацію двохкімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 34,8 квадратних метра, виданого на ім"я ОСОБА_8 та свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5, виданого Львівською міською адміністрацією 27 липня 1994 року,

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2014 року позивач звернувся в суд з позовом про визнання недійсними: довідки № 376 від 20.12.1993 року, виданої Львівським комунальним підприємством житлово- експлуатаційна контора № 208; ордеру серії БО № 023912 від 25 серпня 1988 року, виданого бюро по обміну житлової площі виконкому Львівської міської ради народних депутатів ОСОБА_8 на житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1; розпорядження Відділу приватизації житла Львівської міської адміністрації № 1087 від 27 липня 1994 року про приватизацію двохкімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 34,8 кв. м., виданого на ім"я ОСОБА_8 та свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 , виданого Львівською міською адміністрацією 27 липня 1994 року.

В обґрунтуванні своїх позовних вимог, позивач покликається на те, що прописаний та зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 з 22.01.1986 року. З цього часу він проживав у вказаній із своїм дядьком - ОСОБА_9, з яким вів спільне господарство. Стверджеє, що ОСОБА_5 без його відома і згоди була приписана і зареєстрована в спірній квартирі з ІНФОРМАЦІЯ_3 по обміну квартири з ОСОБА_9 і отримання ордеру на право заняття квартири №023912 від 25.08.1988 року, виданого Львівським міським бюро по обміну квартири. ОСОБА_5 поселилася в квартирі в спірній квартирі через 9 місяців, в день смерті ОСОБА_9 - ІНФОРМАЦІЯ_3, коли ордер втратив чинність. 27 липня 1994 року ОСОБА_5 приватизувала квартиру на підставі довідки №376 від 20.12.1993 року Львівського комунального підприємства житлово-експлуатаційна контора №208. В даній довідці він - ОСОБА_3 значився як піднаймач. Вважає, що такі дані є завідомо неправдиві, оскільки жодного договору піднайму не укладав і не підписував. 27 липня 1994 року на підставі цієї підробленої довідки про склад сім"ї Відділ приватизації Львівської міської адміністрації незаконно видав розпорядження та свідоцтво за НОМЕР_1 про право власності на спірну квартиру на ім"я ОСОБА_5 Дане розпорядження стало підставою для оформлення та видачі свідоцтва про право власності на вищезгадану квартиру.

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 19 травня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_10 відмовлено у зв"язку із спливом строків позовної давності.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач - ОСОБА_3. В апеляційній скарзі просить рішення Франківського районного суду міста Львова від 19 травня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його клопотання про поновлення строку звернення до суду і ухвалити рішення, яким задовольнити всі позовні вимоги. Апелянт вважає рішення суду незаконним та необгрунтованим. Стверджує, що суд безпідставно за клопотання неналежного відповідача застосував строк позовної давності до даних правовідносин. Також вважає, що суд безпідставно прийшов до висновку, про відсутність підстав зупинення перебігу позовної давності, передбачених ст. 263 ЦК України, а також підстав для поновлення процесуального строку в порядку, передбаченому ст. 73 ЦПК України та визнання причин пропуску поважними в розумінні ст. 267 ЦК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення із наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме: паспорта ОСОБА_3, такий з 22.01.1986 року прописаний в АДРЕСА_1.

На підставі ордеру БО №008755 від 26.12.1984 року основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 являвся ОСОБА_9, де він був прописаний 07.06.1985 року.

22.01.1986 року ОСОБА_9 в свою квартиру в якості піднаймача приписав ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2

В подальшому ОСОБА_9 оформляє обмін належної йому квартири АДРЕСА_1, з ОСОБА_11 на її квартиру.

Згідно ордеру №023912 від 25.08.1988 року ОСОБА_11 отримала право на заняття в порядку обміну житлового приміщення квартиру по АДРЕСА_1.

14.04.1989 року ОСОБА_9 виписується з вищезгаданої квартири по ордеру №023911 від 25.08.1988 року в АДРЕСА_2, в той час як в квартирі залишається прописаним піднаймач - ОСОБА_3.

29.09.1989 року ОСОБА_11 змінює прізвище на ОСОБА_5 у зв"язку з одруженням.

З довідки про склад сім"ї наймача ізольованої квартири №376 від 20.12.1993 року вбачається, що квартиру АДРЕСА_1 займають ОСОБА_5 як основний квартиронаймач з 25.05.1989 року та ОСОБА_3 як піднаймач з 22.01.1986 року

На підставі Розпорядження Відділу приватизації житла Львівської міської адміністрації № 1087 від 27 липня 1994 року про приватизацію двохкімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 34,8 кв.м., виданого на ім"я ОСОБА_8, остання 27.07.1994 року приватизовує дану квартиру та отримує свідоцтво НОМЕР_1 від 27.07.1994 року про право власності на неї.

Згідно частини 2 ст.64 ЖК Української РСР, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Оскільки ОСОБА_3 не був членом сім"ї ОСОБА_9 і таким не може бути визнаний, так як ним не доведено, що він вів спільне господарство з ОСОБА_9 чи оплачував комунальні послуги, як про це він зазначає, ОСОБА_9 не набуває жодних прав визначених частинами 2, 3 ст. 65 ЖК Української РСР. Також, після обміну квартирами ОСОБА_9 та ОСОБА_11, який здійснений з дотриманням норм чинниго законодавста, ОСОБА_3 не набув права власності на квартиру АДРЕСА_1, так як таке право набула ОСОБА_11 на підставі ордеру.

Що ж до покликання ОСОБА_3, що обмін квартир між ОСОБА_9 та ОСОБА_11 повинен був проводитися за обов"язкової його письмової згоди, на підставі п.2 Правил обміну жилих приміщень в Українській РСР від 31.01.1986 року, таке є безпідставним, оскільки позивач не був прописаний в квартирі АДРЕСА_1 як член сім"ї ОСОБА_9

ОСОБА_3 в квартирі ОСОБА_9 був приписаний в якості піднаймача.

Стосовно довідки про склад сім"ї наймача ізольованої квартири №376 від 20.12.1993 року, ОСОБА_3 жодним чином не спростовано відомостей зазначених у ній, а саме, що він зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 22.01.1986 року як піднаймач.

З урахуванням вищенаведеного, довідки про склад сім"ї наймача ізольованої квартири №376 від 20.12.1993 року, ордер серії БО №023912 від 25 серпня 1998 року, виданого бюро по обміну житлової площі виконкому Львівської міської ради народних депутатів ОСОБА_8 на житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1, Розпорядження Відділу приватизації житла Львівської міської адміністрації №1087 від 27 липня 1994 року про приватизацію двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 та свідоцтво НОМЕР_1 про право власності на квартиру АДРЕСА_1 про право власності на ОСОБА_5, виданого Львівською міською адміністрацією 27 липня 1994 року, жодним чином законних прав ОСОБА_3 не порушують, в зв"язку з чим колегія суддів приходить до висновку про безпідставність заявлених позовних вимог ОСОБА_3

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд керувався положеннями ст.ст. 257, 261, 267 ЦК України та відмовив позивачці у задоволенні цих вимог у зв"язку із пропуском встановленого законом трьохрічного строку позовної давності.

З таким висновком суду погодитись не можна.

Враховуючи п.6 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України (2004 р.) та час виникнення спірних правовідносин, суди безпідставно застосував до спірних правовідносин ст.ст. 257, 261, 267 ЦК України (2004 р.), оскільки застосуванню підлягали положення ст.ст.71,80 ЦК України (1963 р.)

З огляду на зміст ст.ст. 71, 80 ЦК України (1963 р.) їх положення про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб"єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж при розгляді справи буде встановлено, що у позивача немає суб"єктивного права або законного інтересу, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалося чи не оспорювалося, суд повинен був відмовити в позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Тому посилання суду на положення ст.ст. 257, 261, 267 ЦК України як на правові підстави вирішення спору, є невірними.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що сторона вправі обирати коло осіб до яких звертається з позовом, чим останній скориставшись, заявив клопотання про заміну неналежного відповідача на належного, з Управління житлового господарства виконкому міської ради м.Львова на Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, який в подальшому скориставшись своїм право заявив клопотання про застосування строку позовної давності у даній справі.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, є як таким, що ухвалене з неправильним застосування норм матеріального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

За наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому на думку колегії суддів рішення районного суду слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_3 - відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 304 п.2 ч.1 ст. 307, п. 1 ч.1 ст. 309, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 19 травня 2015 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні його позовних вимог.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: Н.М. Курій

Н.П. Крайник