ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 2/753/5317/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2015 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ДЯДЕЙКО К.О.

за участю

позивача ОСОБА_1;

представника відповідачів ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про накладення арешту

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі по тексту - відповідач 1, ОСОБА_3) та ОСОБА_4 (далі по тексту - відповідач 2, ОСОБА_4.) про накладення арешту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона є одноосібним власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 та спорудженого на ній нерухомого майна. Також вказує, що відповідачі руйнують належне їй на праві власності майно, а відтак вона просить суд накласти арешт на продаж земельної ділянки по АДРЕСА_1

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, вважала їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Представник відповідачів заперечив проти задоволення позовних вимог у зв'язку з їх безпідставністю.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представника відповідачів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач, як на підставу для задоволення позовних вимог про накладення арешту на продаж земельної ділянки, вказує на неправомірні дії відповідачів щодо руйнування збудованого на ній та належного позивачу на праві власності нерухомого майна.

Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. А статтею 14 цього кодексу передбачено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язком для неї.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Тобто, законодавство пов'язує право звернення за судовим захистом з суб'єктивною думкою фізичної особи щодо порушення чи оспорювання її інтересів; об'єктивна наявність чи відсутність таких порушень встановлюється під час розгляду справи.

За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Проте як відповідно до ч. 1 ст. 15 цього Кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, до суду вправі звертатися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

Водночас, за змістом вказаної статті, а також інших норм, які гарантують право на звернення до суду (Конституція України, ЦК України та інші нормативно-правові акти) повинні існувати порушення права чи законного інтересу або спір щодо них на момент звернення до суду.

Відтак, звертаючись до суду з вимогою про накладення арешту на продаж земельної ділянки, позивачем не доведено яким чином порушується її право чи не визнається іншими особами до яких пред'явлено позов у розумінні ст. 15 ЦК України, оскільки жодного доказу вчинення неправомірних дій щодо належного їй майна позивачем не надано та окрім того не додано доказів належності їй на праві власності земельної ділянки по АДРЕСА_1

В судовому засіданні позивачем вказані докази не надано, відповідне клопотання щодо їх витребування не заявлялось, хоча права і обов'язки їй було роз'яснено до початку розгляду справи по суті.

При цьому, згідно з приписами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З огляду на недоведеність вимог позивача та їх безпідставністю, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Окрім того, суд вказує на те, що позивачем не вірно визначено спосіб захисту порушеного права, оскільки вимога про накладення арешту на майно не є позовною у розумінні ЦПК України, а є забезпечувальною в силу ст. 152 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачу у стягненні з відповідача на його користь суми сплаченого судового збору.

Керуючись стст. 10, 11, 15, 57, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.