04.11.2015 Справа № 127/4842/15-ц
Провадження № 2/127/4758/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2015 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Іщук Т.П.,

при секретарі Коваленко Д.І.,

за участі позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, її представника, адвоката ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в приміщенні суду, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна,-

В С Т А Н О В И В:

17 березня 2015 року ОСОБА_1 звернувся у Вінницький міський суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на обслуговування кредиту (а. с. 2-3 ). Позов мотивований тим, що з жовтня 2004 року по липень 2012 року сторони у справі перебували в шлюбі. 09 серпня 2007 року в інтересах сімї був укладений кредитний договір № 74107с28 на суму 39600,00 доларів США, які були використані для купівлі в лютому 2008 року земельної ділянки та житлового будинку № 10 по 1-ому провул. Ботанічному в м. Вінниці, які були обєктами спільної сумісної власності подружжя. Тіло кредиту, відсотки за договором сплачувалися із сімейного бюджету, однак після розірвання шлюбу відповідачка відмовилася повертати частину боргу за кредитним договором або компенсувати позивачу половину понесених витрат. Уже після розірвання шлюбу ОСОБА_1 погасив 1050,55 доларів США, що підтверджується відповідною довідкою, тому просить суд стягнути на свою користь з ОСОБА_2 11321,23 гривню у відшкодування витрат з обслуговування спільних боргів подружжя.

22 липня, 13 серпня 2015 року (а.с. 119-120, 139-140) ОСОБА_1 подав суду заяви про збільшення та уточнення своїх позовних вимог, де зазначив, що у спільній сумісній власності сторін у справі знаходиться 1/2 частина незакінченого будівництвом будинку № 47/2 по пров. Молодіжному в м. Вінниці та земельна ділянка, на якій він розташований, площею 0,0400 га, кадастровий номер :03:055:0021, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. У звязку з неможливістю мирного вирішення питання про поділ цього майна, позивач просить суд поділити земельну ділянку між колишнім подружжям по 0,013 га кожному, частину площею 0,014 га визнати їхньою спільною частковою власністю з долями кожного по 50%. Визнати власністю ОСОБА_1 5/14 частки незакінченого будівництвом будинку № 47 по пров. Молодіжному в м. Вінниці, власністю ОСОБА_2 - 2/14 частки цього незакінченого будівництвом будинку. Такі частки нерухомості позивачем визначені з врахуванням дарування ним у 2009 році матері відповідачки ОСОБА_4 однокімнатної квартири АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 викладені в позовній заяві, заяві про збільшення позовних вимог останні підтримав повністю. Дав суду пояснення, аналогічні наявим в матеріалах справи, просить суд позов задоволити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2, її представник, адвокат ОСОБА_3, позов не визнали. Суду пояснили, що згадуваний позивачем кредитний договір укладався ним 09 серпня 2007 року без відома і згоди дружини, яка в цей час перебувала в пологовому будинку у звязку з народженням 08 серпня 2007 року сина ОСОБА_5. ОСОБА_1, беручи в кредит кошти, діяв не в інтересах сімї, а виключно через свої бізнесові питання. Також ОСОБА_2 не надавал згоду на придбання позивачем 21 лютого 2008 року земельної ділянки площею 480 кв.м. та житлового будинку № 10 по 1-ому пров. Ботанічному в м. Вінниці, доказів протилежному не існує. Щодо поділу нерухомого майна, яке є спільною сумісною власністю, та про що подано заяву як збільшення позовних вимог, відповідач заперечує задоволення цієї вимоги, посилаючись на те, що будинок незавершений будівництвом, а земельна ділянка згідно державного акта належить продавцю будинку ОСОБА_6 Надалі вказували щодо можливості поділу нерухомого майна в ідеальних частках, заперечуючи щодо збільшення частки позивача, при поділі земельної ділянки покладалися на думку суду.

Суд, заслухавши пояснення та заперечення стосовно заявлених вимог сторін та представника ОСОБА_2, дослідивши матеріали даної цивільної справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлені наступні фактичні обставини у справі.

З 05 жовтня 2004 року по 23 липня 2012 року сторони у справі перебували в шлюбі. Від спільного проживання 08 серпня 2007 року в подружжя народився син ОСОБА_5 ( а. с. 59 ), місце проживання якого згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 квітня 2014 року на задоволення позову ОСОБА_2 визначене з матірю - відповідачем у даній цивільній справі ( а. с. 74-77 ).

09 серпня 2007 року ОСОБА_1 уклав з ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» кредитний договір № 74107с28, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 39600,00 доларів США з кінцевою датою погашення 08 серпня 2014 року для оплати поточних потреб.

Рішенням постійно діючого третейського суду при Першій українській міжрегіональній товарній біржі від 28 лютого 2008 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_7 задоволений повністю. Визнаний дійсним договір купівлі-продажу від 21 лютого 2008 року будинковолодіння № 10 по 1-ому пров. Ботанічному в м. Вінниці з прибудовою, будинок цегляний, житловою площею 45,7 кв.м., загальною площею 99,4 кв.м., 1974 року зведення, позначений на плані літерою «А», гараж «Д», огорожа № 1-2. Визнано за ОСОБА_1 право власності на це будинковолодіння. Це рішення набрало чинності з моменту його винесення, визнано остаточним, таким, що оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених статтею 51 Закону України «Про третейські суди».

Рішенням третейського суду при Товарній біржі «Південнобузька» від 14 жовтня 2008 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_6 задоволений повністю. Визнаний дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 08 жовтня 2008 року, а саме 1/2 частки незакінченого будівництвом будинку літ. «А», готовністю 92%, що знаходиться в м. Вінниці, провул. Молодіжний ( вул. ОСОБА_8 ), б/н та земельної ділянки, площею 0,0400 га, кадастровий номер :03:055:0021, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: м. Вінниця, вул. Примакова, б/н, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_6 Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку цього незакінченого будівництвом будинку та на земельну ділянку, на якій розташована частину будинку (а.с. 126-128). З витягу з реєстру права власності на нерухоме майно від 31 грудня 2008 року, наданого комунальним підприємтвом «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації», вбачається, що обєкт незавершеного будівництва готовністю 92% на земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по пров. Молодіжному, буд. б/н ( вул. ОСОБА_8 ) в м. Вінниці належать ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності. Інша 1/2 частка садибного (індивідуального ) житлового будинку № 47 по пров. Молодіжному в м. Вінниці належить на праві приватної власності ОСОБА_9 ( а. с. 143-144 ).

Встановленим судом фактичним обставинам даної справи відповідають правовідносини, врегульовані нормами Цивільного кодексу України в частині права спільної та спільної часткової власності на майно, права власності на землю (земельну ділянку) та житло, кредитного договору, нормами Сімейного кодексуУкраїни в частині регулювання питань права спільної сумісної власності подружжя, права подружжя на поділ такого майна та визначення його часток.

Керуючись нормами чинного законодавства України, враховучи розяснення, викладені в постановах Пленуму Верховного Суду України від18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню щодо поділу незакінченого будівництвом будинку про провул. Молодіжному № 47/2 в м. Вінниці та земельної ділянки, на якій він розташований; в позові ОСОБА_1 про стягнення коштів в сумі 11321,23 гривні слід відмовити як безпідставному.

Дійсно, 1/2 частка незавершеного будівництвом житлового будинку № 47/2 по провул. Молодіжному в м. Вінниці, готовністю 92% та земельна ділянка площею 0,0400 га, кадастровий номер :03:055:0021, цільове призначення - для будівництва і обслуговування цього житлового будинку, господарських будівель і споруд, належать відповідачу ОСОБА_2 на праві власності згідно рішення третейського суду при Товарній біржі «Південнобузька» від 14 жовтня 2008 року. Реєстрація права власності на нерухоме майно ОСОБА_2 проведена 31 грудня 2008 року (а.с. 128). Дане судове рішення ніким не оспорюється і є чинним. Це нерухоме майно придбане під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі і належить колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності, чого відповідач ОСОБА_2 не заперечує, та про що, зокрема, свідчать її звернення в правоохоронні органи від 10 жовтня 2013 року та її матері ОСОБА_4 від 30 жовтня 2013 року (а. с. 62-63).

Факт належності сторонам у справі 1/2 частини незавершеного будівництвом будинку №47/2 по провул. Молодіжному в м. Вінниці та земельної ділянки площею 0,0400 га, на якій розташований будинок з господарськими будівлями і спорудами, на праві спільної сумісної власності як майно подружжя, придбане в шлюбі, встановлений рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 липня 2013 року (а. с.121-123 ), яке набрало законної сили 13 липня цього ж року і ніким із сторін у справі в апеляційному порядку не оскаржувалося.

Частиною другою статті 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вимагаючи визнання за собою права власності на 5/14 частки, а за ОСОБА_2 - на 2/14 частки будинку по провул. Молодіжному, № 47/2 в м. Вінниці, ОСОБА_1 обгрунтував нерівність часток співвласників, необхідність відступу від засади рівності часток подружжя лише тією обставиною, що він у 2009 році подарував матері дружини ОСОБА_4 належну йому на праві особистої приватної власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 для її окремого проживання. Позивач підкреслює, що між ним та дружиною мала місце усна домовленість про те, що такий дарунок буде врахований в майбутньому при потенційному поділі спільного майна.

Факт укладення такого договору дарування не заперечується відповідачем. Разом з тим, відповідач заперечує будь-які домовленості щодо цього майна. Суд не може погодитися з такими доводами позивача, оскільки вони суперечать нормам сімейного законодавства, яке регулює дане спірне питання, а також є нелогічними з огляду на програмування подружжям розлучення в майбутньому та поділу спільно нажитого майна.

Крім цього, договір дарування є одностороннім, безоплатним правочином, що не передбачає будь-якої компенсації подарованого майна, речей, коштів обдарованим в майбутньому, тим більше іншою особою (донькою за обдаровану матір).

Відповідно до частин 1, 2 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтями 69, 70 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Закон чітко визначив, в яких випадках частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, зокрема, таке можливо за обставин, що мають істотне значення.

Враховуючи вказані норми закону та встановлені обставини, суд приходить до переконання, що незавершений будівництвом житловий будинок № 47/2 по провул. Молодіжному в м. Вінниці та земельну ділянку цієї садиби слід поділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках, визнавши за кожним з них право власності на 1/2 частку цього нерухомого майна.

Суд звертає увагу, що позивач ставить питання про поділ будинку в ідеальних частках, без визначення їх в натурі, натомість поділ земельної ділянки вимагає здійснити відповідно до схеми поділу, яку розробив самостійно та пропонував відповідачу 21 квітня 2015 року ( а. с. 119, 132 ). Однак, суд зауважує, що без поділу в натурі будинку, господарських будівель і споруд, неможливо поділити в натурі земельну ділянку, на якій вони розташовані, оскільки у такому разі неможливо передбачити реальні варіанти доцільного та оптимального обслуговування будівель. При цьому, суд звертає увагу, що цільове призначення цієї земельної ділянки - для будівництва і обслуговування цього житлового будинку, господарських будівель і споруд. Норми земельного законодавсвта закріплюють загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований, та визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду.

Також суд вважає необхідним зазначити, що ОСОБА_2 не оформила на своє імя державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0400 га по вул. ОСОБА_8 ( провул. Молодіжний), б/н в м. Вінниці з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Разом з тим, вказана обставина, не може бути перешкодою при поділі майна між подружжям, зважаючи, що відповідно до ст.120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу), до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Дана норма є імперативною. При цьому, як вказувалося вище, факт належності сторонам у справі земельної ділянки площею 0,0400 га, на якій розташований будинок з господарськими будівлями і спорудами, на праві спільної сумісної власності, встановлений рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 липня 2013 року.

Стосовно стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів у сумі 11321,23 гривні як понесених позивачем витрат на обслуговування спільних боргів подружжя, то суд приходить до переконання, що позов в цій частині є недоведеним, необгрунтованим і безпідставним, тому в його задоволенні слід відмовити.

Позивач в обгрунтування заявленої вимоги посилався на те, що тіло кредиту, відсотки за договором сплачувалися із сімейного бюджету, однак після розірвання шлюбу відповідачка відмовилася повертати частину боргу за кредитним договором або компенсувати позивачу половину понесених витрат. Уже після розірвання шлюбу ОСОБА_1 погасив 1050,55 доларів США, що підтверджується відповідною довідкою по рахунку 5262 від 20 жовтня 2013 року, тому просить суд стягнути на свою користь з ОСОБА_2 11321,23 гривню у відшкодування витрат з обслуговування спільних боргів подружжя. Отримані кредитні кошти, за твердженням позивача, сплачені за договором купівлі-продажу житлового будинку від 21 лютого 2008 року по 1-ому провул. Ботанічному, № 10 та земельної ділянки площею 480 кв.м., які були обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідач та її представник заперечують укладення 09 серпня 2007 року ОСОБА_1 кредитного договору на 39600,00 доларів США в інтересах сімї, стверджують, що цей правочин укладався позивачем одноособово, без відома і згоди ОСОБА_2, котра в цей період знаходилася в лікарні. Також без згоди дружини ОСОБА_1 придбав садибу № 10 по 1-ому провул. Ботанічному в м. Вінниці, що доводиться повідомленням голови третейського суду при ПУМБ від 17 липня 2015 року, згідно якого в матераілах справи третейського суду № 8/29-08 письмова згода дружини ОСОБА_2 на придбання цієї нерухомості відсутня ( а. с. 150 ). Без відома ОСОБА_2 та за відсутності її письмової згоди ця садиба ним же була продана 18 квітня 2008 року ОСОБА_10 Договір купівлі-продажу від 18.04.2008 року визнаний дійсним рішенням від 24 квітня 2008 року постійно діючого третейського суду при Товарній біржі «Південнобузька» у справі № 1-151/08, яким право власності на цю нерухомість визнано за ОСОБА_10 З рішення третейського суду вбачається, що ОСОБА_2 до участі у вирішенні судом справи не залучалася (а. с. 164, 168 ); виконуюча обовязки голови комітету мікрорайону «Корея» ОСОБА_11 листом від 01 вересня 2015 року повідомила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1-ому провул. Ботанічному, № 10 в м. Вінниці зареєстрованими не значаться, протягом 2008-2012 років цією садибою не користувалися, сусідам такі особи невідомі. Такі фактичні обставини справи свідчать про те, що згадане нерухоме майно було придбане ОСОБА_1 не для своєї сімї, а з метою перепродажі, що й відбулося через два місяці. При цьому позивачем не доведено (з урахуванням часу придбання цього будинку), що саме кошти отримані за крединим договором були використанні на його придбання. Крім цього, позивач не наводить жодних доказів на підтвердження власних доводів щодо використання коштів, отриманих від укладеного правочину. Його твердження грунтуються на припущеннях, що є недопустимим в силу положень ст.61 ЦПК України.

Щодо посилання позивача на те, що договір був укладений в період шлюбу і відповідно до норм СК України вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, то суд звертає увагу, що відповідно до ч.4 ст.65 СК Українии договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сімї і одержане за договором використано на її потреби. Виходячи з аналізу вказаних норм, законодавець визначає боржниками за зобовязаннями, що виникають з договору, обох членів подружжя, за умови коли такий договір був укладений в інтересах сімї, а також коли отримане за договором (в даному випадку кошти) було використане саме в інтересах сімї. Таким чином доведеність цих обстаивн є підставою для задоволення позову при поділі зобов»язань. Відсутність доказів щодо цього є підстаовю для відмови в позові. Відповідну правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 20 лютого 2013 року №6-163цс12.

Наразі позивач свою вимогу не довів, та не надав належних та допустимих доказів щодо цих обставин. Таким чином, за недоведеністю заявленої вимоги в цій частині позову належить відмовити, як у безпідставній.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.88 ЦПК України суд здійснює розподіл судових витрат. Зважаючи на часткове задоволення позову та виділ кожному із сторін частки, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір згідно з часткою, що виділяється, тобто в половинному розмірі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 60, 69-70 СК України, ст.ст. 208, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити частково.

Виділити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частці кожному 1/2 частини незакінченого будівництвом житлового будинку № 47/2 по провул. Молодіжному в м. Вінниці та земельної ділянки, площею 0,0400 га, кадастровий номер :03:055:0021, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за цією ж адресою, на якій розташований будинок, господарські будівлі і споруди.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 Валентинови-ча у відшкодування сплаченого судового збору 1700,20 гривень.

В решті позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана через Вінницький міський суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: