Справа № 1515/1966/12
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2015смт. Комінтернівське

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді - Барвенка В.К.,

секретарів - Миргородській Т.В., Мельниковій В.М., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 9, смт. Комінтернівське, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, відділу державної виконавчої служби Березівського районного управління юстиції в Одеській області про зобов'язання звільнити житловий будинок з - під арешту, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на одну другу частину житлового будинку,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2007 року ОСОБА_1 звернувся до Березівського районного суду Одеської області із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна набутого подружжям за час шлюбу (т.1 а.с 3-5).

У жовтні 2007 року ОСОБА_2 звернулась до Березівського районного суду Одеської області із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна набутого подружжям за час шлюбу (т.1 а.с. 36-37).

Ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 09.10.2007 року ці позови об'єднані в одне провадження (т.1 а.с. 32).

У січні 2008 року ОСОБА_2 уточнила свої позовні вимоги (т.1 а.с 93-101).

У лютому 2008 року ОСОБА_1 уточнив свої позовні вимоги (т.1 а.с. 119-122).

У жовтні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до Березівського районного суду Одеської області із позовом до ОСОБА_2, Відділу ДВС Березівського районного управління юстиції Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно, звільнення майна з- під арешту, стягнення витрат з розгляду справи (т.3 а.с. 3 (зворот)).

У січні 2010 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1, Демидівської сільської ради Березівського району Одеської області про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності, визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на половину житлового будинку (т.3 а.с. 35-36),

У квітні 2010 року ОСОБА_2 уточнила позов, і в остаточній редакції пред'явила позов до ОСОБА_1, яким просила суд визнати житловий будинок спільною сумісною власністю подружжя, визнати право власності на половину житлового будинку (т.3 а.с. 58-59).

У лютому 2010 року ОСОБА_1 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2, яку уточнив в березні 2010 року, і в остаточні редакції просив поділити майно подружжя.

Ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 26 квітня 2012 року у справі №2-9/2011 року задоволено самовідвід судді Курти Л.С., та у зв'язку із неможливістю утворити склад суду, справу в порядку ст.116 ЦПК України, передано для розгляду до найбільш територіально наближеного суду - Комінтернівського районного суду Одеської області.

Справу в порядку автоматичного розподілу призначено до розгляду судді Барвенку В.К.

Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 17 травня 2012 року справу прийнято до провадження (т. 4 а.с. 104 (зворот)).

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 28 квітня 2015 року залишено без розгляду позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл рухомого майна набутого подружжям під час шлюбу.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 29 квітня 2015 року прийнято відмову ОСОБА_1 від позовних вимог до ОСОБА_2 про визнання недійсними свідоцтв про право власності, виділ рухомого майна, стягнення грошових коштів, і закрито провадження по цим вимогам.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 29 квітня 2015 року прийнято відмову ОСОБА_1 від позовних вимог до ОСОБА_2, Відділу ДВС Березівського районного управління юстиції Одеської області, в частині визнання права власності на нерухоме майно.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 29 квітня 2015 року виділено в окреме провадження позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл рухомого майна набутого подружжям під час шлюбу.

Отже, судом розглянуті позовні вимоги за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, відділу державної виконавчої служби Березівського районного управління юстиції в Одеській області про звільнення житлового будинку з - під арешту, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на одну другу частину житлового будинку.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити з наступних підстав:

Як стверджує у своєму позові ОСОБА_1, йому на підставі договору дарування від 02.06.1989 року належить на праві особистої власності будинок АДРЕСА_1

З травня 1994 року по липень 2007 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_2

Як стверджує позивач, не зважаючи на те, що вказаний будинок є його особистою власністю в силу закону, ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 13.06.2007 року накладено арешт на все майно подружжя, і державним виконавцем 02.07.2007 року винесено постанову про арешт майна та заборони на його відчуження.

ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала, вважала спірний житловий будинок об'єктом спільної сумнісної власності.

ОСОБА_2 в судовому засіданні свій уточнений позов в остаточній редакції підтримала, і просила його задовольнити з наступних правових підстав:

В червні 1991 року вона стала проживати з ОСОБА_1, з яким уклала шлюб 07 травня 1994 року.

27 серпня 2008 року шлюб було розірвано.

Спірний житловий будинок належить відповідачу на підставі договору дарування.

На час набуття відповідачем права власності на спірний житловий будинок, за твердженням ОСОБА_2, він був у занедбаному стані.

За час спільного проживання з 1991 року подружжям здійснено перепланування та реконструкцію будинку, здійснювався поточний ремонт. За спільні кошти подружжя будинок належний відповідачу значно покращив свій стан, було побудовано декілька погосподарських споруд та будівель, добудовано певні прибудови.

Посилаючись на положення ст. 62 СК України ОСОБА_2 просила визнати спірний житловий будинок об'єктом спільної сумісної власності подружжя, і, в силу ст. 70 СК України, визнати за нею право власності на половину спірного будинку.

ОСОБА_1 позовні вимоги ОСОБА_2 не визнав, і пояснив, що жодних належних та допустимих доказів на обгрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_2 суду не надала.

Представник відділу ДВС подав заяву про розгляд справи у свою відсутність.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд дійшов до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а позов ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав:

07.05.1994 року між сторонами було укладено шлюб (т.1 а.с.9).

У серпні 2007 року даний шлюб було розірвано, що не заперечувалось сторонами.

На підставі договору дарування від 02.06.1989 року, посвідченого секретарем Демидівської сільради Березівського району Одеської області, ОСОБА_1 належить на праві власності домоволодіння АДРЕСА_1 (т.3 а.с. 8-9).

Згідно наявної у справі характеристики до технічного паспорту на спірне домоволодіння основні конструктивні елементи будинку та господарських споруд побудовані у 1955 році, та протягом 1990 року (т. 3 а.с. 14 (зворот)).

Згідно виписки з погосподарської книги Демидівської сільської ради Березівського району Одеської області, особовий рахунок НОМЕР_1 спірне домоволодіння зареєстровано за ОСОБА_1 (т.4 а.с. 29-31).

У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків передбачених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відкриваючи провадження у справі, суд попередив сторони про те, що відповідно до ч.1 ст. 131 ЦПК України, вони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті.

В судовому засіданні суд в порядку ч. 4 ст. 10 ЦПК України неодноразово роз'яснював сторонам що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Судом неодноразово роз'яснювались сторонам їх права та обов'язкі на різних стадіях процесу, попердежував про наслідки невчинення або вчинення відповідних процесуальних дій.

Виходячи зі змісту положень статті 60 ЦПК України суд розглядає справу на підставі доказів, які подані сторонами до справи до початку безпосереднього судового розгляду.

У відповідності до ст. 57 ЦПК України доказами є будь -які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці фактичні дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

У відповідності до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд неодноразово роз'яснював в судовому засіданні сторонам про те, що певні обставини у справі мають бути підтверджені виключно експертним висновком, зокрема судом було роз'яснено право сторони заявити клопотання про призначення експертизи з питань, які мають значення для справи.

ОСОБА_2 подала заяву про призначення у справі судової будівельно- технічної експертизи, зокрема посилась на те, що попередньо призначена Березівським районним судом Одеської області не була проведена через звільнення експерта, якому було доручено проведення відповідної експертизи.

Призначена ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 12.02.2013 року експертиза не була проведена, оскільки експертові не було надано додаткові матеріали.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 24.03.2014 року було забезпечено докази по даній справі за клопотанням саме ОСОБА_2

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 14.07.2014 року по даній справі вдруге призначено судову будівельно- технічну експертизу.

У жовтні 2014 року матеріали повернуті з експертної установи без надання експертного висновку у зв'язку із невиконанням клопотання про надання додаткових доказів (технічної документації).

28.04.2015 року провадження по даній справі було відновлено.

В порядку ч. 4 ст. 10 ЦПК України сторонам неодноразово, в тому числі і в судовому засіданні 28.04.2015 року, було роз'яснено, що суд сприяє сторонам в зборі доказів (їх забезпеченні, витребуванні), сторони можуть просити відповідно до встановленого порядку аби суд витребував той чи інший доказ, які вони самостійно не можуть подати, роз'яснена необхідність подати всі докази до початку розгляду справи по суті (ст. 173 ЦПК України).

ОСОБА_2 була обізнана про наявність клопотання експерта про надання додаткових доказів по справі, без яких неможливо провести судову будівельно- технічну експертизу, що вбачається зі стенограми судового засідання.

Судом роз'яснювалось ОСОБА_2 необхідність подати додаткові докази, або подати клопотання про їх забезпечення чи витребування, зокрема, саме ті докази, надання яких вимагає експерт.

Однак, не зважаючи на роз'яснення суду, ОСОБА_2 29.04.2015 року врешті подала клопотання про призначення експертизи, проведення якої просила доручити іншому експертові (експертній установі), мотивуючи свою позицію тим, що саме ОСОБА_1 має подати всі додаткові матеріали, які необхідні для проведення експертизи, оскільки вона не має правовстановлюючих документів на спірний будинок.

Інших клопотань ОСОБА_2 суду не подавала.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 29.04.2015 року клопотання ОСОБА_2 про доручення проведення експертизи іншому експертові відхилено з підстав ч. 2 ст. 150 ЦПК України.

При цьому судом враховано, що справа фактично перебуває на розгляді з липня 2007 року, а у цьому складі суду з травня 2012 року, ОСОБА_2 мала достатньо часу для подання доказів по справі, клопотань про їх забезпечення чи витребування.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 не врахувала роз'яснень суду, саме вона була зобов'язана подати експертові додаткові необхідні матеріали для проведення експертизи за її клопотанням, ці додаткові матеріали не подала, клопотань про їх витребування чи забезпечення не подала, вдалася до оцінки обов'язку тієї чи іншої сторони подати докази, суд вважав такі дії ОСОБА_2 свідомим затягуванням судового процесу, що, на переконання суду, є ухиленням від участі від проведення експертизи.

Суд, приймаючи до уваги вимоги ч. 1 ст. 146 ЦПК України та ухиленням ОСОБА_2 від надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи, яка призначена по справі за її клопотанням, вважає необхідним відмовити у визнанні факт істотного збільшення вартості об'єкта особистої власності відповідача, оскільки інших доказів позивачем, які б доводили даний факт не було надано до суду, а подані нею докази стосуються доведення факта спільного проживання з відповідачем за час шлюбу, і не можуть бути прийняті судом в якості доказу з заявленої нею правової підстави.

Відповідно до п. 1 розділу VІІ "Прикінцеві положення" Сімейного кодексу України(далі - СК України), зазначений кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України(далі - ЦК України), тобто з 1 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на вказану вище дату, норми СК Українизастосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності.

Отже до правовідносин з часу укладення шлюбу між сторонами до дати набрання чинності СК України суд застосовує положення КпШС України, а з 01.01.2004 року норми СК України.

Згідно ч.1 ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Отже, спірне домоволодіння набуте в дар ОСОБА_1 є його особистою власністю в силу закону.

У відповідності до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Суд звертає увагу, що розмір грошових затрат та спільної праці подружжя, внаслідок яких можливо мало місце істотне збільшення вартості об'єкта особистої вартості одного із подружжя, а також те, яка саме частка спірного майна збільшилась у своїй вартості, мали доводитись позивачем виключно шляхом проведення експертизи у справі, висновок підлягав би оцінці судом у сукупності з іншими наявними у справі доказами, в тому числі показами свідків.

Суд вважає, що оскільки ОСОБА_2 не надала суду належних та допустимих доказів факту істотного збільшення вартості спірного домоволодіння, що належить на праві власності ОСОБА_1, в зв'язку із чим відсутні підстави для визнання спірного домоволодіння об'єктом спільної сумісної власності подружжя (ст. 25 КпШС України (положенням якої врегульовані правовідносини до дня набрання чинності СК України), та ч.1 ст. 62 СК України, норми якої регулюють правовідносини між сторонами з дня набрання чинності цим кодексом до часу фактичного припинення шлюбу).

Відсутні правові підстави для задоволення позову в частині визнання права власності на половину домоволодіння з підстав ст. 28 КпШС України, ст. 70 СК України.

Отже підстави для задоволення позову ОСОБА_2

Судові витрати за позовом ОСОБА_2 слід віднести на її рахунок.

Вирішуючи питання позову ОСОБА_1 суд виходить з того, що він, в розумінні положень ст. ст. 325, 380, 381 ЦК України є власником спірного домоволодіння.

Відповідно до положень ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 2 ст. 114 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини.

В силу ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання таком у порушенню.

В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Оскільки підстави вважати спірне домоволодіння об'єктом спільної сумісної власності відсутні, то і відсутні підстави для арешту цього домоволодіння.

Таким чином, суд вважає, що позов ОСОБА_1 в цій частині обгрунтований і підлягає задоволенню.

В силу ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 слід стягнути судові витрати, оскільки вони документально доведені (т. 3 а.с. 1,2).

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 325, 380, 381, ч. 2 ст. 386, ст. 391 ЦК України, ч. 1 ст. 62, 70 СК України, ст.ст. 25, 28 КпШС України, ст. ст. 3, 10, 11, 15, 57-61, 64, 88, ч. 2 ст. 114, 208, 212, 218, 293, 294, 296 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Звільнити з - під арешту садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1, належний ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 державне мито в сумі 551,00 грн., а також витрати на ІТЗ судового процесу в сумі 120,00 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 -відмовити.

Судові витрати за зустрічним позовом- віднести на рахунок ОСОБА_2.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області протягом десяти днів з часу його проголошення через Комінтернівський районний суд Одеської області.

Суддя В.К. Барвенко