Провадження № 22-ц/773/601/15 Категорія: 53 Доповідач: Шевчук Л. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Данилюк В.А., Подолюка В,А.,

при секретарі - Вергуну Т.С.,

з участю:

позивачів - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

представника відповідача - Івчика М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_9, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Комунального підприємства (далі - КП) «Луцьке підприємство електротранспорту» (далі - ЛПЕ) про скасування наказу про стягнення з працівників матеріальної шкоди, за апеляційною скаргою відповідача - Комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 лютого 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 лютого 2015 року в даній справі позов задоволено частково.

Постановлено визнати незаконним та скасувати наказ директора Комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» Тимощука А.В. № 118 від 06.08.2014 року «Про стягнення з працівників матеріальної шкоди, заподіяної перевитратою ПММ у 2104 році» в частині утримання вартості витраченого понад норму дизельного пального з працівників ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_9, ОСОБА_2, ОСОБА_3.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, відповідач КП «Луцьке підприємство електротранспорту» подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на незаконність судового рішення із-за неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні вимог позивачів.

Судом першої інстанції встановлено, що надані відповідачем аналізи витрат пального за січень-червень 2014 року, на підставі яких визначено розмір матеріальної шкоди, не відповідають вимогам статті 135-3 КЗпП України та п.2 затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 р. № 116 Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей (зі змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 27 серпня 1996 р. № 1009 та від 20 січня 1997 р. № 34), оскільки дані документи завірені лише печаткою бухгалтерії КП «ЛПЕ» без зазначення відповідальної особи, а вчинені на цих письмових доказах дописки щодо вартості пального виконані невідомою особою без зазначення відповідних підстав визначення саме такої вартості пального з посиланням на відповідні первинні бухгалтерські документи. Крім того, роботодавцем в даному випадку при визначенні розміру шкоди не дотримано принципу незалежності оцінки заподіяних збитків.

Апеляційну скаргу відповідача КП «Луцьке підприємство електротранспорту» слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено і це відповідає наявним в матеріалах справи доказам, яким суд дав правильну правову оцінку, що позивачі працювали на посаді водіїв автотранспортних засобів КП «ЛПЕ». В подальшому позивачі по даній справі ОСОБА_5 - з 11 серпня 2014 року, ОСОБА_6 - з 04 серпня 2014 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 - з 11 серпня 2014 року, ОСОБА_2 - з 31 липня 2014 року, ОСОБА_3 - з 29 серпня 2014 року були звільненні з роботи на підприємстві, а ОСОБА_7 - з 17 серпня 2014 року та ОСОБА_9 - з 11 серпня 2014 року були переведені на інші посади (а.с.155). Вказані обставини сторонами не заперечуються.

Також в судовому засіданні встановлено, що наказом директора КП «ЛПЕ» Тимощука А.В. № 118 від 06 серпня 2014 року «Про стягнення з працівників матеріальної шкоди, заподіяної перевитратою ПММ у 2104 році» (далі - наказ № 118) вирішено утримати вартість витраченого понад норму дизельного пального з працівників підприємства згідно списку (додатки 1-7 до наказу), але не більше їх середньомісячного заробітку, а у разі звільнення із підприємства наказано утримання провести в повному обсязі (а.с.3-9). Вказаний наказ № 118 був застосований також до позивачів у справі, що вбачається із змісту додатків до наказу, і бухгалтерією КП «ЛПЕ» було проведено відрахування із заробітної плати за перевитрату палива в межах середньомісячного заробітку позивачів (а.с.125-153).

Позивачі оспорили в судовому порядку виданий наказ, посилаючись на те, що їх вини у перевитраті пального не має.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Статтею 135-3 КЗпП України, зокрема частинами 1, 2, передбачено, що розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди. Законодавством може бути встановлено окремий порядок визначення розміру шкоди, що підлягає покриттю, в тому числі у кратному обчисленні, заподіяної підприємству, установі, організації розкраданням, умисним зіпсуттям, недостачею або втратою окремих видів майна та інших цінностей, а також у тих випадках, коли фактичний розмір шкоди перевищує її номінальний розмір.

Стаття 130 КЗпП України характеризує юридичний склад, тобто перелічує юридичні факти, сукупність яких дає власникові право притягти працівника до матеріальної відповідальності. Таких юридичних фактів є чотири: порушення працівником трудових обов'язків, наявність прямої дійсної шкоди, причинний зв'язок між порушенням і шкодою та вина працівника.

На підтвердження того, що саме з вини позивачів по даній справі комунальному підприємству була заподіяна матеріальна шкоди, відповідачем були надані аналізи витрат пального за січень-липень 2014 року (86-98), з яких убачається, що вказаний період на підприємстві була перевитрата пального.

Проте, будь-яких інших доказів на підтвердження того, що саме з вини позивачів була допущена перевитрата пального, представник відповідача суду не надав. Таких доказів не здобуто і в судовому засіданні. Зокрема, відповідачем суду надані такі докази, а саме: аналізи витрат пального за 2014 рік на транспортних засобах, на яких працювали позивачі, але не надано доказів про те, в зв'язку з чим сталася така перевитрати пального та не доведено причинного зв'язку між діями позивачів, які працювали водіями транспортних засобів і заподіяною шкодою, а отже не доведено вини позивачів у заподіянні шкоди підприємству.

Відтак не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо того, що місцевий суд дійшов неправильного висновку про те, що відповідачем не доведено вини позивачів у заподіянні шкоди підприємству.

Задовольняючи частково вимоги позивачів, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені вище аналізи витрат пального, на підставі яких відповідачем було визначено розмір матеріальної шкоди, не є належними доказами того, що саме з вини позивачів підприємству була заподіяна шкода, оскільки дані документи завірені лише печаткою КП «ЛПЕ» без зазначення відповідальної особи, а вчиненні на цих письмових доказах дописки щодо вартості пального виконані невідомою особою без зазначення відповідних підстав визначення саме такої вартості пального з посиланням на первинні бухгалтерські документи.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно пункту 2 Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення, (псування) матеріальних цінностей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року № 116 з відповідними змінами, розмір збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей визначається шляхом проведення незалежної оцінки відповідно до національних стандартів оцінки. У разі визначення розміру збитків, що призвели до завдання майнової шкоди суб'єкту господарювання з державною (комунальною) часткою в статутному (складеному) капіталі, розмір збитків визначається відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України.

Отже, відповідач, як підприємство комунальної форми власності, визначаючи розмір збитків від нестачі паливно-мастильних матеріалів повинен був у відповідності до вищевказаних вимог закону на підставі первинних бухгалтерських документів провести незалежну оцінку заподіяної шкоди на підставі цін на пальне, що існували на момент заподіяння шкоди.

Крім того, із змісту оскаржуваного наказу №118 вбачається, що він виданий на підставі Положення про преміювання водіїв пасажирських автотранспортних засобів за економію паливно-мастильних матеріалів та протоколу №2 від 05.08.2012 року засідання постійно діючої комісії по проведенню щомісячної інвентаризації нафтопродуктів на підприємстві (а.с.3).

Згідно протоколу №2 від 05.08.2014 року засідання постійно діючої комісії по проведенню інвентаризації нафтопродуктів вбачається, що комісією взято до уваги аналізи витрат пального відповідно до проведених розрахунків у розрізі вартості та кількості літрів (а.с.84).

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо того, що всупереч вимогам статті 60 ЦПК України відповідачем не доведено ту обставину, що робота позивачів згідно їх посадовими обов'язками безпосередньо пов'язана із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих йому цінностей, і що саме з вини позивачів була допущена перевитрата пального. Крім того, посада водія пасажирського транспорту не віднесена до Переліку посад і робіт, з якими може бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність, що затверджений постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року N 447/24.

Врахувавши наведені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність вимог позивачів, в зв'язку з чим обгрунтовано задовольнив їх позовні вимоги.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, яке постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача Комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» на відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 лютого 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: