У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Оніпко О.В., Собіна І.М.

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

за участі: представників осіб, які беруть участь у справі,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1, Відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції, Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області і Державної казначейської служби України на рішення Рівненського міського суду від 14 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції, Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області, Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: ОСОБА_2; про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої неправомірними діями державних виконавців,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду від 14 липня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково:

Стягнуто із Державної казначейської служби України на користь позивача 1 000 гривень моральної шкоди.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Відділом державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції, Головним управлінням Державної казначейської служби України у Рівненській області і Державною казначейською службою України, а також ОСОБА_1 подано на рішення суду апеляційні скарги.

На обґрунтування своєї апеляційної скарги Відділ державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції (далі - Відділ ДВС) зазначав про неврахування судом роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" щодо підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань, а також вимог ст. 137 ЦПК України. Вважав, що оскаржуваним рішенням не визначено та не перевірено доказів настання негативних наслідків, яких зазнав позивач, і у чому полягає причинно-наслідковий зв'язок з дією (бездіяльністю) державних виконавців Відділу ДВС. Наслідки, що настали для стягувача, пов'язані лише із майновим станом боржника, у якого відсутнє майно, а не з підстав неналежної діяльності Відділу ДВС.

З цих підстав просив рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову скасувати, а в решті залишити без змін.

У поданій апеляційній скарзі на рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди Головне управління Державної казначейської служби України в Рівненській області і Державна казначейська служба України покликалися на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на порушення норм процесуального та матеріального права. Державна казначейська служба України будь-яких правовідносин з позивачем не підтримувала, а тому жодним чином не порушувала його права та інтереси. Таким чином, відповідач не міг завдати йому шкоди. Суд дійшов невірного висновку про встановлення факту неправомірності дій державного виконавця судами першої і апеляційної інстанцій, а тому ці обставини не можуть бути належним доказом про неправомірність дій державного виконавця, що призвело до заподіяння шкоди.

Просять оскаржуване рішення скасувати, ухваливши нове - про відмову в задоволенні позову.

У запереченнях на апеляційні скарги Відділу ДВС, Головного управління Державної казначейської служби України в Рівненській області і Державної казначейської служби України ОСОБА_1, вважаючи їх безпідставними, а оскаржуване рішення - незаконним і необґрунтованим, просив задовольнити подану ним апеляційну скаргу.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, позивач зазначав про чинність ухвали апеляційного суду, якою скасовано ухвалу Рівненського міського суду від 18 вересня 2014 року і визнано бездіяльність державного виконавця із невиконання рішення суду неправомірною. Цими судовими рішеннями стверджено про факти бездіяльності державних виконавців Відділу ДВС.

В зв'язку з цим вважав, що судом помилково не застосовано до спірних відносин норми ст. 56 Конституції України, ст. 11 Закону України "Про державну виконавчу службу", ч. 2 ст. 87 Закону України "Про виконавче провадження", ст.ст. 22, 1173, 1174 ЦК України. Тому висновок суду про відсутність матеріальної шкоди спростовується вимогами закону і обставинами справи.

Щодо моральної шкоди, то вважав хибними твердження суду про її розмір, оскільки його занижено і він не відповідає обсягу тих душевних страждань, які пережито в в'язку із неправомірною бездіяльністю державних виконавців Відділу ДВС.

З наведених міркувань просив рішення Рівненського міського суду від 14 липня 2015 року змінити, скасувавши його в частині відмови у відшкодуванні матеріальної шкоди та задовольнивши позов про це у повному обсязі, а також розмір моральної шкоди збільшити із 1 000 гривень до розміру позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі та з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи сторін, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційних скарг.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно виходив із необґрунтованості вимог позивача про відшкодування матеріальної шкоди та із часткової доведеності і обґрунтованості позову про відшкодування моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях внаслідок неправомірної бездіяльності Відділу ДВС.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Рівненського міського суду від 10 травня 2005 року, яке набрало законної сили, стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 55 175, 94 гривень та 1 700 гривень моральної шкоди.

6 грудня 2005 року Рівненським міським судом видано виконавчий лист №2-3208, який стягувачем пред'явлено до виконання у Відділ ДВС.

16 грудня 2005 року державним виконавцем Відділу ДВС відкрито виконавче провадження на підставі зазначеного виконавчого листа і накладено арешт на майно боржника у сумі 65 000 гривень, про що винесено відповідну постанову (а.с.7).

Виконавче провадження з виконання рішення Рівненського міського суду від 10 травня 2005 року не закінчене та триває й на час вирішення спірних правовідносин. При цьому на користь позивача державним виконавцем стягнуто лише 1 000 гривень з усієї суми боргу.

Ухвалою Рівненського міського суду від 18 вересня 2014 року частково задоволено скаргу ОСОБА_1: визнано дії державного виконавця Відділу ДВС про винесення постанови від 11.12.2013 року щодо повернення виконавчого документу стягувачеві неправомірними та зобов'язано державного виконавця невідкладно вжити всіх передбачених законом заходів для реального виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача 56 875, 94 гривень. В іншій частині вимог скаржнику відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 11 грудня 2014 року зазначену ухвалу суду першої інстанції скасовано: визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Відділу ДВС з невиконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача 56 875, 94 гривень; визнано протиправною бездіяльність державного виконавця відділу ДВС з ненадіслання стягувачу у встановленому порядку копії постанови від 11 грудня 2013 року щодо повернення виконавчого документу. В решті ухвалу суду залишено без змін.

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності та встановивши, що застосуванню при вирішенні спірних відносин підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов частково, стягнувши з Державної казначейської служби України 1 000 гривень моральної шкоди та відмовивши у задоволенні позову про відшкодування матеріальної шкоди.

Згідно із ч. 2 ст. 87 Закону України "Про виконавче провадження" збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про державну виконавчу службу" шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Частина 2 ст. 22 ЦК України під "збитками" розуміє втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконним рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За викладених обставин суд першої інстанції прийшов до вірного переконання, що сума у 55 875, 94 гривень не є матеріальною шкодою у цивільно-правовому понятті, яка заподіяна ОСОБА_1 Відділом ДВС при виконанні рішення Рівненського міського суду від 10 травня 2005 року і яка підлягає стягненню на користь позивача.

Тому в задоволенні позову в цій частині відмовлено вмотивовано і обґрунтовано.

З правової позиції Верховного Суду України, яка висловлена у постанові від 11 вересня 2013 року у справі №6-48цс13, вбачається, що при відшкодуванні моральної шкоди, завданої особі незаконними діями чи бездіяльністю працівників виконавчої служби, застосуванню підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, статті 23, 1167, 1173 ЦК України та стаття 11 Закону України від 24 березня 1998 року №202/98-ВР "Про державну виконавчу службу".

Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності справедливості.

Норми ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачають перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала, який не є вичерпним.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в абз. першому п. 9 своєї постанови №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із змінами, внесеними згідно із постановами Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001 року і №1 від 27.02.2009 року) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Характер та обсяг душевних страждань позивача внаслідок протиправної бездіяльності Відділу ДВС, тривалість немайнових втрат, психологічний дискомфорт і почуття безнадійності у верховенстві права дали суду підстави визначити розмір моральної шкоди у 1 000 гривень, з чим погоджується і колегія суддів.

Загальними засадами цивільного законодавства зокрема встановлено принципи справедливості, добросовісності та розумності (п. 6 ст. 3 ЦК України).

Доводи апеляційної скарги Відділу ДВС про невідповідність висновків суду обставинам справи через відсутність фактів заподіяння позивачу моральної шкоди на увагу не заслуговують, оскільки спростовуються наведеними мотивами.

Не можна погодитися і з покликаннями Головного управління Державної казначейської служби у Рівненській області та Державної казначейської служби України про відсутність будь-яких правовідносин з ОСОБА_1, що унеможливлює покладення на цей орган цивільно-правової відповідальності, виходячи з таких підстав.

Як зазначалося, норми ч. 3 ст. 11 Закону України "Про державну виконавчу службу" передбачають відшкодування шкоди, заподіяної державним виконавцем фізичній особі під час виконання рішення, у визначеному законом порядку за рахунок держави.

До участі в справі як відповідача правильно залучено Державне казначейство України, що відповідає роз'ясненням абз. другого п. 10 (1) постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із змінами, внесеними згідно із постановами Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001 року і №1 від 27.02.2009 року). На цей орган якраз і покладається обов'язок відшкодувати на користь фізичної особи заподіяну, зокрема, державною виконавчою службою моральну шкоду.

Не заслуговують на увагу і їхні доводи про неможливість урахування обставин, встановлених ухвалами Рівненського міського суду від 18 вересня 2014 року та Апеляційного суду Рівненської області від 11 грудня 2014 року.

Так, згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській чи адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про помилкове застосування норм ст. 56 Конституції України, ст. 11 Закону України "Про державну виконавчу службу", ч. 2 ст. 87 Закону України "Про виконавче провадження", ст.ст. 22, 1173, 1174 ЦК України спростовуються правильністю висновків суду.

Колегія суддів не може погодитися і з його посиланнями про заниження розміру моральної шкоди, оскільки він відповідає обставинам справи і вимогам закону з огляду на таке.

Як правильно встановлено, при визначенні розміру моральної шкоди ураховано характер та обсяг душевних страждань позивача, яких зазнав від неправомірних діянь Відділу ДВС, тривалість втрат і психологічна незручність, а також взято до уваги принципи розумності, виваженості і справедливості.

Ці обставини разом із правильним застосуванням до спірних відносин вимог матеріального закону призвели до обґрунтованого визначення моральної шкоди у розмірі, що присуджений судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України ухвалення оскаржуваного рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, Відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції, Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області і Державної казначейської служби України відхилити, а рішення Рівненського міського суду від 14 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: