Справа № 363/4409/14 Головуючий у І інстанції Чірков Г.Є.
Провадження № 22-ц/780/4365/15 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 22 17.09.2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17 вересня 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Даценко Л.М., Білоконь О.В.,

при секретарі Нагорній Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 травня 2015 року у справі:

- за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Комунального підприємства житлового і комунального господарства Вишгородської міської ради про встановлення порядку користуавння жилим приміщенням і зміну договору найму;

- за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи - Вишгородська міська рада, Соснівська районна рада м.Черкас, Державне агенство України з управління зоною відчуження про визнання рішень про надання жилого приміщення та ордеру недійсними в частині, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2звернувсядо суду із вказаним вище позовом, якиймотивував тим, що 7 жовтня 1999 року він уклав шлюб із ОСОБА_3 29 березня 2002 року на їх сім'ю було видано ордер на право зайняття двокімнатної квартири АДРЕСА_1, де він та відповідачка зареєстровані і мешкають. Вказував, що на даний час він з відповідачкою не проживає однією сім'єю і між ними виникають конфлікти і непорозуміння. Він має намір приавтизувати частину цієї квартири, однак відповідачка згоди на це не дає, чим порушує його права. У зв'язку з наведеним, просив встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши йому у користування житлову кімнату площею 11,8 кв.м., а ОСОБА_3 - житлову кімнату площею 16,9 кв.м., коридор, кухню, вбиральню і ванну кімнату залишити в загальному користуванні та зобов'язати КПЖКГ Вишгородської міської ради укласти з ним окремий договір найму вказаної кімнати вквартирі АДРЕСА_1.

У лютому 2015 року ОСОБА_3 подала до суду зустрічний позов, в якому просила визнати недійсними рішення Соснівської районної ради м.Черкаси № 388 від 19 липня 2000 року; спільне рішення Адміністрації зони відчуження і зони безумовного (обов'язкового) відселення та територіального комітету профспілки № 25 від 13 серпня 2001 року в частині виділення двокімнатної квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2, як члену її сім'ї; рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради № 159 від 29 березня 2002 року в частині включення до ордеру ОСОБА_2, як члена її сім'ї; ордер № 111 від 10 жовтня 2002 року на заселення згаданої квартири в частині включення до нього ОСОБА_2, як члена її сім'ї. Вимоги мотивувала тим, що вказані рішення про виділенння на їх сім'ю двокімнатної квартири прийнято у зв'язку з реєстрацією шлюбу між нею і відповідачем та включенням його до складу її сім'ї, так як саме вона перебувала на квартирному обліку. Однак, даний шлюб рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 30 січня 2012 року визнаний недійсним, бо на час його укладення ОСОБА_2 перебував в іншому шлюбі із ОСОБА_5 Крім того, ОСОБА_2 не повідомив, що він зареєстрований по АДРЕСА_2, від якого не відмовився і де зберігає за собою право на житло.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 28 травня 2015 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено, визнано недійсним рішення Соснівської районної ради м.Черкаси № 388 від 19 липня 2000 року; спільне рішення Адміністрації зони відчуження і зони безумовного (обов'язкового) відселення та територіального комітету профспілки № 25 від 13 серпня 2001 року в частині виділення двокімнатної квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2, як члену сім'ї ОСОБА_3; рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради № 159 від 29 березня 2002 року в частині включення до ордеру ОСОБА_2, як члена сім'ї ОСОБА_3; ордер № 111 від 10 жовтня 2002 року на заселення згаданої квартири в частині включення до нього ОСОБА_2, як члена сім'ї ОСОБА_3

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його вимоги задоволити в повному обсязі, а у зустрічному позові ОСОБА_3 відмовити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що маються попередні судові рішення, якими вже було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання недійсними рішень та ордеру про виділення їм квартири. Суд допустив порушення норм процесуального права, не вирішивши питання про залучення до участі у справі правонаступників ліквідованої профспілки. Крім того, особи, які приймали рішення про виділення їм житла не були залучені до участі у справі у якості відповідачів. Суд вийшов за межі позовних вимог, поновивши строк позовної давності за вимогами ОСОБА_3, хоча остання не ставила про це питання. Суд безпідставно задоволив вимоги про поновлення строку, поскільки ст.59 ЖК України яка встановлює трирічний строк позовної давності обраховується від моменту видачі ордера. Дана норма є присічною і поновленню не пілягає. Крім того, законодавство не передбачає визнання недійсним ордеру в частині, що витікає із змісту ст.59,117 ЖК України.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та його представник подану апеляційну скаргу підтримали, просили задоволити та скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області.

ОСОБА_3 та її представник в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення скасуванню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія №1), інвалід ІІ групи.

Рішенням виконавчого комітету Соснівської районної ради м.Чаркаси № 217 від 19 червня 1991 року ОСОБА_3 прийнята на квартирний облік за окремим списком потерпілих від чорнобильської катастрофи, складом сім'ї одна особа з 19 лютого 1992 року.

7 жовтня 1999 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у встановленому законом порядку зареєстрували шлюб, у зв'язку з чим на підставі заяви ОСОБА_3 та свідоцтва про одруження сторін виконком Соснівської районної ради м.Черкаси своїм рішенням № 388 від 19 липня 2000 року включив до складу сім'ї ОСОБА_3, яка перебувала на квартирному обліку, її чоловіка ОСОБА_2

13 серпня 2001 року рішенням № 25 Адміністрації зони відчуження і зони безумовного (обов'язкового) відселення та Територіального комітету профспілки згідно ст. 1, 37, 47, 48 ЖК України, Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та відповідно з контрольним списком працівників підприємств зони відчуження ОСОБА_3, як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 2 категорії, виділено двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 на склад сім'ї дві особи (вона і чоловік). Вказане рішення затверджено рішенням виконкому Вишгородської міської ради Київської області № 159 від 29 березня 2002 року.

10 жовтня 2002 року ОСОБА_3 видано ордер № 111 на заселення спірної квартири, площею 28,70 кв.м. на сім'ю з двох осіб. До складу сім'ї включено її чоловіка. Обоє сторін зареєстровані у вказаній квартирі.

Також, судом встановлено, що на момент реєстрації шлюбу між ОСОБА_3 і ОСОБА_2, останній із 10 грудня 1978 року перебував у іншому зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5, який розірвано 1 жовтня 2011 року. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 30 січня 2012 року, яке набрало законної сили 29 квітня 2013 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 визнано недійсним з підстав його фіктивності, який останній уклав без наміру створення сім'ї, перебуваючи одночасно в іншому зареєстрованому шлюбі.

На підставі вказаного рішення суду Відділ державної реєстрації актів цивільного стану м. Черкаси 8 січня 2014 року анулював актовий запис №1460 про шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений 7 жовтня 1999 року.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову про зміну договору найму суд керувався тим, що у зв'язку із визнанням шлюбу недійсним ОСОБА_2 не можна вважати членом сім'ї ОСОБА_3, а отже він згідно ст. 104 ЖК України позбавлений права вимагати укладання з ним окремого договору найму.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що ОСОБА_3 мала право позачергового одержання житлового приміщення, а ОСОБА_2 при поселенні до нього, набув це право разом з нею лише як член її сім'ї. При цьому суд виходив з того, що при включенні до ордеру як члена сім'ї наймача ОСОБА_2 надав про себе недостовірні відомості, а саме - паспорт без відміток про реєстрацію шлюбу з ОСОБА_5 10 грудня 1978 року та про своє місце проживання у АДРЕСА_2, від якого не відмовився та письмове зобов'язання про звільнення займаного жилого приміщення не надав, зберігши за собою право користування цим житловим приміщенням.

Також суд виходив з того, що позивачка пропустила строк позовної давності за вимогами про визнання ореру недійсним з поважних причин і є передбачені законом підстави для його поновлення.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, поскільки вони зроблені в результаті порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін.

Поновлюючи ОСОБА_3 строк позовної давності за вимогами про визнання рішень про надання жилого приміщення і ордера недійсними як пропущений з поважних причин, суд не звернув уваги на те, що вимог про поновлення строку позивачка в суді ні усно, ні письмово не заявляла, поскільки вважала, що вона строк не пропустила. Саме на це вона посилалася у позові, вказавши, що про порушення свого права вона дізналася лише у 2011 році після визнання шлюбу недійсним за рішенням суду. За таких обставин, поновивши строк звернення до суду, суд порушив приписи ст.11 ЦПК України та вийшов за межі позовних вимог.

Висновки суду про те, що ОСОБА_2 зберіг за собою право користування житлом у АДРЕСА_2, від права на яке не відмовився є безпідставними та не грунтуються на матеріалах справи, в яких відсутні відомості про реєстрацію наявність у ОСОБА_2 право на житло у м.Ямпіль. Такі висновки суду спростовуються як паспортом ОСОБА_2, так і наданими адресно-довідковим відділом УДМС України щодо реєстрації позивача в квартирі АДРЕСА_1.

Визнаючи недійсними окаржувані ОСОБА_3 рішення та ордер в частині включення до них ОСОБА_2, суд допустив порушення норм матеріального права, поскільки не врахував, що житлове законодавство не передбачає визнання недійсним ордеру в частині. Спірні правовідносини регулюються ст.ст.59, 117 ЖК України, які передбачають можливість визнання недійсним ордеру лише вцілому. Це пов'язано із тим, що Житловий Кодекс України передбачає надання жилого приміщення та його розмір (загальна площа, кількість окремих кімнат тощо) залежно від кількості членів сім'ї, їх статі, потреби (ст.47-50 ЖК України). Зокрема відповідно до положень ст.ст.47,48 ЖК України при наданні житла в Україні максимальна норма житлової площі на одну людину встановлена в розмірі 13,65 кв.м.

В той же час на сім'ю сторін було надано двокімнатну квартиру жилою площею 28,70 кв.м., тобто з урахуванням двох членів сім'ї. Відповіднонеправомірне включення ОСОБА_2 до ордера може свідчити про незаконне надання спірної квартири на сім'ю сторін, а не в частині надання його ОСОБА_2, бо сама ОСОБА_3 без урахування ОСОБА_2 не має права на житло такої площі.

Отже, суд не врахував, що обраний позивачкою спосіб захисту своїх прав не відповідає вимогам закону.

Вирішуючи спір, суд, всупереч вимогам ст.ст.26,30 ЦПК України, не залучив до участі у справі у якості відповідачів осіб, дії та рішення яких оскаржує ОСОБА_3 Зокрема судом не залучено у якості відповідача виконком Вишгородської районної ради, який видав ордер, дійсність якого оспорює позивачка, а також виконком Сосніської сільської ради, рішення якого оскаржуються.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що зустрічний позов ОСОБА_3 не підлягає до задоволення, а первісний позов ОСОБА_2 слід задоволити з наступних підстав.

Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Це ж положення закріплено в ст.9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно вимог ст. 58 ЖК України єдиною підставою вселення в житлове приміщення є ордер виданий у встановленому Законом порядку й стосовно осіб, що в ньому визначені.

Згідно ч.1 ст.59 ЖК України ордер на житлове приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

Згідно ч.2 ст.59 ЖК України вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.

Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Поскільки Житловий Кодекс України передбачає спосіб захисту прав особи шляхом визнання ордеру недійсним вцілому, а не частково, то вимоги позивачки про визнання недійсним ордеру в частині як і про визнання недійсними рішень в частині не грунтуються на приписах закону, а відтак задоволенню не підлягають.

Первісний позов ОСОБА_2 підлягає до задоволення з таких міркувань.

Згідно ч.3 ст.64 ЖК України якщо особа перестала бути членом сім'ї наймача, проте продовжує проживати у займаному жилому приміщенні, вона має такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Отже у зв'язку із припиненням сімейних стосунків за ОСОБА_2 зберігаються такі ж права і обов'язки, як за наймачем спірного жилого приміщення ОСОБА_3

Відповідно до ст.104 ЖК України член сім"ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім"ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам ст.63 ЖК України. У разі відмови членів сім"ї дати згоду на це, спір вирішується у судовому порядку.

Згідно ст.61 ЖК України договір найму укладається в письмовій формі між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією та наймачем - громадянином.

Суд вважає, що вимоги ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою і зміну договору найму підлягають до задоволення, оскільки жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді відокремленого приміщення, яке відповідає вимогам ст.63 ЖК України. Так сторони користуються 2 житловими кімнатами, загальною площею 28,7 кв.м., відповідно жила площа, що припадає на кожного з них становить 14,35 кв.м. Суд вважає, що виділення у користування ОСОБА_2 кімнати площею 11,8 кв.м., а ОСОБА_3 - кімнати площею 16,9 кв.м.,не порушує їх житлових прав, не ущемляє їх законних інтересів.

З наведених підстав суд змінює договір найму і виділяє позивачу у користування кімнату площею 11,8 кв.м., ОСОБА_3 - житлову кімнату площею 16,9 кв.м., а допоміжні приміщення: коридор, кухню, вбиральню і ванну кімнату залишає в загальному користуванні сторін та зобов'язує КПЖКГ Вишгородської міської ради укласти із сторонами окремий договір найму.

Посилання відповідачки ОСОБА_3 на те, що ОСОБА_2 зареєстрований по АДРЕСА_2 де зберігає за собою право на житло, безпідставні. Посилаючись на це ОСОБА_3 вказувала на існування у ОСОБА_2 іншого паспорта громадянина України, де є така реєстрація, проте такі посилання носять характер здогадів, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні і спростовуються паспортом ОСОБА_2, з якого вбачається, що він зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 і іншого місця реєстрації чи проживання не має (а.с.9-10).

Також позивачка не надала доказів про належність ОСОБА_2 на праві власності іншого житла чи його частини.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 травня 2015 року скасувати і ухвалити нове.

Позов ОСОБА_2 задоволити. Змінити договір найму житлового приміщення квартири АДРЕСА_1, виділивши ОСОБА_2 у користування кімнату площею 11,8 кв.м., ОСОБА_3 виділити у користування кімнату площею 16,9 кв.м., підсобні приміщення: кухню, вбиральню і ванну кімнату залишити в спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Зобов'язати Комунальне підприємство житлового і комунального господарства Вишгородської міської ради укласти із ОСОБА_2 договір найму на кімнату площею 11,8 кв.м. квартири АДРЕСА_1, з ОСОБА_3 укласти договір найму на кімнату площею 16,9 кв.м. квартири АДРЕСА_1.

Відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи - Вишгородська міська рада, Соснівська районна рада м.Черкас, Державне агенство України з управління зоною відчуження про визнання рішень про надання жилого приміщення та ордеру недійсними в частині.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: