АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Крижанівської Г.В., Слободянюк С.В.,

при секретарі Абдуллаєва Е.Б.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» про стягнення заборгованості за кредитним договором, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про визнання недійсними пунктів договору, -

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2015 року позивач - ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості за кредитним договором №47685288 від 21.04.2011 в розмірі 49 894,74 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.04.2011 року між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №47685288. Позивач набув права грошової вимоги до відповідача, відповідно до договору та додатку №1 про відступлення права вимоги №37/14-ФНКю від 28.03.2014 року. Оскільки Відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання за кредитним договором №47685288 від 21.04.2011, не повертає наданий йому кредит в строки, передбачені договором, утворилась заборгованість в сумі 49 894,74 грн., з яких: 13 867,6 грн. - заборгованість за основною сумою боргу, 0,22 грн. - відсотки, 12 406,46 грн. - плата за управління кредитом, 23 620,46 грн. - пеня.

В квітні 2015 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», в якому просив суд визнати недійсними пункти 4.8 та 7 кредитного договору №47685288, укладеного 21.04.2011 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» і ОСОБА_1

Унікальний номер справи: 759/2936/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/11999/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Заєць Т.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року відмовлено в задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень». Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним з моменту укладення пункт 4.8 кредитного договору № №47685288, укладеного 21 квітня 2011 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» і ОСОБА_1. Відмовлено в задоволенні інших вимог.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22 червня 2015 року виправлено описку в резолютивній частині рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року, а саме зазначено читати в резолютивній частині рішення: Відмовити в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів».

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог до ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» в повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що відмовляючи в задоволенні позову, судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, зокрема не взято до уваги, що вимога про визнання кредитного договору недійсним пред'явлена до неналежного відповідача, а правових підстав про визнання недійсними умов кредитного договору немає, оскільки вказаний договір ні в чому не суперечить ні ЦК України, ні іншим актам цивільного законодавства.

Зазначає, що згідно п. 12 Кредитного договору, підписанням даного договору позичальник підтвердив, що один з примірників цього договору включно з загальними умовами з надання кредитів, переданий йому від ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» в день підписання договору.

Вказує, що усі види процентів (плати за кредитом) та їх розміри закріплені в договорі та у додатках до нього, терміни «комісія» чи «комісійна винагорода» у вказаних документах відсутні, тому з цих підстав визнати договір недійсним неможливо.

Посилається, що позивач мав змогу протягом 14 днів відкликати свою згоду на укладення кредитного договору без пояснення причин, шляхом подання відповідного письмового повідомлення, однак не скористався цим правом та продовжував користуватися кредитними коштами.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Судом першої інстанції встановлено, що 21.04.2011 року між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» (далі - Кредитодавець) і ОСОБА_1 (Позичальник) укладено кредитний договір №47685288 (а. с. 5), відповідно умов п. 1 якого кредитодавець зобов'язується надати кредит позичальнику в розмірі та на умовах, визначених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та внести плату за кредитом. Надання кредиту за договором здійснюється на таких умовах: сума та валюта кредиту - 26 000,00грн. (п. 4.1 договору), процентна ставка - 0,01 % річних (п. 4.2 договору), строк, на який надається кредит - 30 міс. (п. 4.3 договору), плата за надання кредиту - 1 000,00 грн. (п. 4.7 договору).

Пунктом 4.8 кредитного договору встановлено, що плата за управління кредитом становить 4,5 % від суми кредиту, що становить 1 170,00 грн.

Також встановлено, що ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» свої договірні зобов'язання за кредитним договором №47685288 від 21.04.2011 року виконав, надав відповідачу кредит в сумі 25 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №15525719 від 21.04.2011 (а. с. 8).

28.03.2014 року позивачу за первісним позовом, на підставі договору про відступлення права вимоги №37/14-ФНКю, укладеного між ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» та ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень», витягу з додатку №1 до договору, передано право вимоги за кредитним договором №15525719 від 21.04.2011, боржником якого є ОСОБА_1 (а. с. 20 - 22).

Мотивуючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції врахував, що згідно розрахунку заборгованості (а. с. 16) станом на 28.03.2014 року ОСОБА_1 має заборгованість в розмірі 49 894,74 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 13 867,60 грн., відсотки - 0,22 грн., плата за управління - 12 406,46 грн., пеня - 23 620,46 грн.

Відмовляючи в задоволенні вимог первісного позову, судом першої інстанції вірно враховано, що Позичальник ОСОБА_1 заперечує наявність заборгованості та посилається на те, що така ситуація склалася у зв'язку із застосуванням фінансовою установою в кредитному договорі несправедливих умов договору (п. 4.8, п. 7 договору), які відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають визнанню недійсними.

Колегія суддів вважає обґрунтованими такі висновки суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; г) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту ( перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Відносно доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає, що вони повторюють обґрунтування позовних вимог первісного позову, вже були повно та всебічно розглянуті судом першої інстанції, зокрема, було встановлено, що сстановивши в договорі плату за надання кредиту, щомісячну плату за управління кредитом, кредитодавець не надав суду даних про те, які саме послуги за вказані плати були надані позичальникові.

Також було вірно встановлено судом першої інстанції, що для з'ясування обсягу послуг, наданих ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» за встановлену плату з управління кредитом, відповідачем і третьою особою не було надано жодних доказів у підтвердження надання таких послуг, а також складових частин таких послуг.

Отже посилання апелянта на те, що плата за управління кредитом є видом плати / процентів за договором, тобто, ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» ототожнює плату за управління кредитом з процентами за договором, не знайшли підтвердження матеріалами справи, зважаючи на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, плату за управління кредитом не можна вважати процентами, оскільки процентна ставка передбачена окремо п. 4.2 кредитного договору, відповідно до якого процентна ставка становить 0,01 % річних. Також кредитним договором на ОСОБА_1покладено обов'язок сплатити крім відсотків за користування кредитом, ще й додаткову плату за надання кредиту (п. 4.7 договору), тобто, за отримання кредиту ОСОБА_1 змушений сплачувати три платежі: проценти, плату за надання кредиту і плату за управління кредитом.

Згідно абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон), кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Статтею 18 Закону закріплено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. (частини 1, 2, 5, 7 зазначеної статті).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, жодні послуги по платі за управління кредитом не надавалися і ототожнювалися кредитотавцем з процентами за договором, внаслідок чого за отримання кредиту (користування кредитом) ОСОБА_1 змушений сплачувати три платежі: проценти, плату за надання кредиту і плату за управління кредитом. Всі зазначені платежі, згідно пояснень ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень», є видами процентів (плати за кредитом).

Не надано доказів надання послуг за управління кредитом і під час апеляційного розгляду справи.

З огляду на фактичні обставини справи, вірним є висновок суду першої інстанції, що умови кредитного договору, за якими ОСОБА_1 повинен сплатити відповідачу крім відсотків за користування кредитом, ще й додаткову плату за управління кредитом, є несправедливими умовами договору та відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають визнанню недійсними, у зв'язку з чим суд визнав недійсним з моменту укладення пункт 4.8 кредитного договору №47685288, укладеного 21 квітня 2011 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» і ОСОБА_1.

Також вірним є висновок суду першої інстанції щодо вимоги про визнання недійсним пункту 7 кредитного договору, відповідно до якого Загальні умови з надання кредитів затверджуються наказом директора ТОВ «ФК «ЦФР». Підписанням цього договору Позичальник засвідчив (підтвердив) прийняття загальних умов з надання кредитів - в якості невід'ємних умов цього договору.

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування цієї вимоги ОСОБА_1 посилався на те, що Загальні умови з надання кредитів до договору не додавалися, він про них не знав, а пунктом 14.3 загальних умов встановлено, що за повне або часткове прострочення повернення кредиту та/або внесення плати за кредитом позичальник зобов'язаний сплатити кредитодавцю пеню у розмірі 1% від суми прострочення за кожний день прострочення, а саме - обґрунтовуючи недійсність пункту 7 кредитного договору, позивач посилається саме на несправедливість пункту 14.3 Загальних умов з надання кредитів, які він не бачив і не підписував.

Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 11.02.2015 року при розгляді справи № 6-240цс14, зазначено: «Суди апеляційної й касаційної інстанцій, погоджуючись з доводами позивача щодо застосування п'ятирічного строку позовної давності, не звернули увагу на те, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписані сторонами кредитного договору діяли Умови надання споживчого кредиту в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності, ці Умови не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, відповідачкою вони не підписувались».

Загальні умови з надання кредитів, що затверджуються наказом директора ТОВ «ФК «ЦФР», не підписувалися ОСОБА_1, а тому вони не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, оскільки не погоджені сторонами в установленому порядку, тому позовна вимога про визнання недійсним пункту 7 кредитного договору не підлягає задоволенню.

З огляду на фактичні обставини справи, вірним є висновок суду першої інстанції, що не підлягають задоволенню первісні позовні вимоги ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» про стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості за кредитним договором №47685288 від 21.04.2011 в розмірі 49 894,74 грн., оскільки суд визнав недійсним з моменту укладення пункт 4.8 кредитного договору, а тому наданий розрахунок заборгованості на даний час є помилковим та не відображає дійсних обстави розрахунків за договором.

Колегія суддів, розглядаючи доводи апеляційної скарги, вважає їх необґрунтованими та недоведеними з огляду на те, що з наданого ОСОБА_1 розрахунку, враховуючи недійсність п. 4.8 кредитного договору, вбачається переплата за кредитним договором. Вказаний розрахунок жодним чином не спростований, а тому відсутні для задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», оскільки заборгованість за договором не була підтверджена під час розгляду справи.

Не надано таких доказів і під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на вказане, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги не знайшли підтвердження матеріалами справи, підстав для її задоволення судом не встановлено.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про наявність правових підстав для відмови у задоволенні первісного позову та часткового задоволення зустрічного позову.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно.

Інші доводи апеляційної скарги недоведені та містяться лише на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 312-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: