Справа № 2/2-3500/07 Головуючий у І інстанції Купрієнко С.І.
Провадження № 22-ц/780/3530/15 Доповідач у 2 інстанції Даценко Л. М.
Категорія 1 17.09.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

17 вересня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Білоконь О.В.,

при секретарі Нагорній Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 листопада 2007 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Вишгородське Бюро технічної інвентаризації» про визнання права власності на нерухоме майно,

встановила:

У листопаді 2007 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Вишгородське Бюро технічної інвентаризації» із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що на належних йому земельних ділянках в даний час проводиться ведення в експлуатацію житлового будинку та будинку охорони. 29.10.2007 року затверджений акт державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об'єкта в експлуатацію, в тому числі на вказаному акті є погодження з Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю, з Інспекцією державного санітарно-епідеміологічного нагляду, з державними пожежними органами та даний акт затверджений головою Вишгородської райдержадміністрації.

Таким чином, будівництво та введення в експлуатацію проводиться відповідно до будівельних норм та правил з погодженням з усіма контролюючими органами.

Позивач посилається на те, що зазначений будинок на час пред'явлення позову є закінченим будівництвом і є новоствореним майном, яке ним побудоване і на яке він є суб'єктом права власності відповідно до вимог ч. 2 ст. 331 ЦК України.

Оскільки відповідач не видає йому свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок та будинок охорони, то він звернувся в суд з даним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на двоповерховий мансардний житловий будинок з підвалом площею 568,9 кв. м, житловою площею 156,8 кв. м, з господарськими спорудами "Б", "В", "Г", "Д", "Е", "Є", "Ж", "З", 1-5 огорожа, І свердловина, що знаходяться по АДРЕСА_1, та зобов'язати КП Вишгородське БТІ оформити та зареєструвати право власності та видати йому свідоцтво про право власності. Позов заявив з підстав, передбачених ст. ст. 328, 331 ЦК України та Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 21 листопада 2007 року позов задоволено повністю, визнано за ОСОБА_3 право приватної власності на двоповерховий мансардний житловий будинок з підвалом площею 568,9 кв. м, житловою площею 156,8 кв. м, з господарськими спорудами "Б", "В", "Г", "Д", "Е", "Є", "Ж", "З", 1-5 огорожа, І свердловина, що знаходяться по АДРЕСА_1, та зобов'язано відповідача КП Вишгородське БТІ зареєструвати та видати свідоцтво про право власності за ОСОБА_3 на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2, як особа, яка не брала участі у справі і яка вважає, що суд вирішив питання про його права і обов'язки, просить скасувати зазначене рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права.

Так, рішення суду прийняте на підставі ст. 392 ЦК України, однак позивач ніколи не був власником спірного нерухомого майна, а на момент винесення рішення суду його власником був саме апелянт, який за особисті кошти на земельних ділянках, які фактично належали йому, збудував нерухоме майно, а також в подальшому на власний розсуд використовував його.

У зв'язку з тим, що позивач фактично не був власником нерухомого майна, суд першої інстанції, застосовуючи ст. 392 ЦК України, яка не поширювалась на спірні правовідносини, порушив норми матеріального права і не звернув уваги на те, що позивач звернувся до суду з даним позовом не для визнання права власності, а для набуття права власності з метою уникнути встановленої законодавством процедури оформлення прав на нерухоме майно, а тому позовна заява не могла бути задоволена.

Крім того, зобов'язуючи відповідача зареєструвати та видати свідоцтво про право власності за ОСОБА_3 на нерухоме майно, суд не звернув уваги на положення ч. 8 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, яка діяла на момент прийняття рішення, реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень проводиться місцевим органом державної реєстрації прав того реєстраційного (кадастрового) округу, в якому розміщена нерухомість або більша за площею її частина.

Відтак, питання державної реєстрації речових прав та видачі свідоцтва про право власності належало до виключної компетенції органу державної реєстрації прав і по суті є фактично перебиранням повноважень органу реєстрації права власності, що є недопустимим в силу закону.

Апелянт вважає, що визнанням права власності за позивачем рішенням суду було вирішено питання права, зокрема право власності, апелянта ОСОБА_2 на спірне нерухоме майно.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідач про час і місце розгляду справи апеляційним судом повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи міститься розписка про вручення судової повістки.

Позивач про час і місце розгляду справи апеляційним судом повідомлений належним чином відповідно до вимог ч. 8 ст. 76 ЦПК України, оскільки згідно відповіді Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві № 48/34721 від 04.08.2015 року на звернення апелянта ОСОБА_2, в ході проведення перевірки встановлено, що на адресу поштового відділення № 125 УДППЗ «Укрпошта» неодноразово надходили судові повістки на ім'я ОСОБА_3, проживаючого за адресою АДРЕСА_2, які останній відмовляється отримувати від працівників вказаного поштового відділення.

Тому, відповідно до вимог ст. 305 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, за участю представника апелянта.

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд повинен вирішити, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; які правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам не відповідає, оскільки суд належним чином не встановив характер правовідносин сторін, зміст позовних вимог та правові норми, які підлягали застосуванню до цих правовідносин.

Згідно роз'яснень пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК) .

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК) , то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтованими та підтвердженими належними та допустимими доказами, оскільки в судовому засіданні було доведено, що вищевказаний житловий будинок та будинок охорони за адресою АДРЕСА_1 є закінченим будівництвом і є новоствореним нерухомим майном, яке побудоване на власній земельній ділянці ОСОБА_3 Тому звідси слідують наслідки, передбачені статтею 375 ЦК України, де чітко закріплено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, та набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись неможливо, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Вирішуючи дану справу на підставі ст. ст. 376 та 392 ЦК України, суд не звернув уваги на те, що позивач позов заявив з підстав, передбачених ст. ст. 328, 331 ЦК України, і що передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно роз'яснень п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Встановлено, що позивач у своїй позовній заяві посилається на те, що на належних йому земельних ділянках він за власні кошти збудував житловий будинок та будинок охорони, що розташовані за адресою АДРЕСА_1, який є закінченим будівництвом і є новоствореним нерухомим майном, та прийнятий в експлуатацію згідно акту державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об'єкта в експлуатацію, затвердженого головою Вишгородської райдержадміністрації 01 листопада 2007 року. Однак, оскільки відповідач не видає йому свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок та будинок охорони, то він звернувся в суд з даним позовом.

Крім того, позивач у позові посилається на те, що відповідно до вимог пунктів 1.6, 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно реєстрації підлягають права власності тільки на об'єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку, за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених БТІ.

Оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами виконавчої влади фізичним особам на новозбудовані об'єкти нерухомого майна за наявності акта про прийняття об'єкта і введення його в експлуатацію. Свідоцтво про право власності на новозбудовані об'єкти видається за умови надання необхідних документів.

Вирішуючи питання визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно та зобов'язуючи КП Вишгородське БТІ зареєструвати та видати свідоцтво про право власності за ОСОБА_3 на вказане майно, суд не звернув уваги на зазначені обставини та на те, що позивач всупереч вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме даним відповідачем, до якого пред'явлено позов, порушено право власності позивача на спірне нерухоме майно.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що задовольняючи позов, суд в порушення вимог ст. ст. 214-215 ЦПК України не з'ясував та не перевірив, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, а якщо були, то не зазначив, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це, що є суттєвим для вирішення даної справи, оскільки із матеріалів справи убачається, що відсутній спір між позивачем та відповідачем щодо права на нерухоме майно. Зокрема, КП Вишгородське БТІ ніяким чином не претендує на спірне майно і в даному випадку виконує лише реєстраційні функції та у випадку неналежного їх виконання позивач вправі оскаржити його рішення, дії або бездіяльність в установленому законом порядку.

Таким чином, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, рішення суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення норм матеріального і процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія судів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 листопада 2007 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Вишгородське Бюро технічної інвентаризації» про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді