У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Коротуна В.М., Попович О.В.,Маляренка А.В., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до СП ТОВ «Люстдорф» про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності, за касаційною скаргою Приватного підприємства-фірми «Асоль» на рішення апеляційного суду Одеської області від 15 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2005 року позов задоволено.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу від 1 квітня 2003 року нежитлової будівлі колишньої бані з торговельною точкою загальною площею 351,4 кв. м у м. Одесі, укладений між ОСОБА_6 та СП ТОВ «Люстдорф» в особі директора Стреля І.М.

Визнано право власності ОСОБА_6 на нежитлову будівлю колишньої бані з торговельною точкою загальною площею 351,4 кв. м, розташовану на земельній ділянці 0,1704 га по АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 15 квітня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Не погодившись з рішенням апеляційного суду, Приватне підприємство-фірма «Асоль» (далі - ППФ «Асоль») звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 та визнаючи дійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, суд першої інстанції виходив із того, що умови правочину сторонами виконані повністю, позивачка передала грошові кошти СП ТОВ «Люстдорф» на його виконання, а відповідач, в свою чергу, передав ОСОБА_6 нежитлове приміщення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту ухилення СП ТОВ «Люстдорф» від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення.

Однак зазначені висновки суду не відповідають вимогам матеріального та процесуального закону з наступних підстав.

У касаційній скарзі ППФ «Асоль» зазначало те, що ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_6, апеляційним судом фактично вирішено питання про їх права та обов'язки, оскільки на теперішній час підприємство є власником спірного нерухомого майна. Крім того, скаржник посилався на те, що під час перегляду справи у апеляційному порядку їх не було залучено до участі у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно зі ст. 35 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть бути залучені до участі в справі також за клопотанням сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, або з ініціативи суду.

Суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6, апеляційний суд не врахував, що позивач станом на 17 серпня 2005 року не є власником спірного нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, не встановив осіб, права та інтереси яких можуть бути порушені та не залучив їх до участі у справі.

За таких обставин, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню.

Також не може залишатись в силі рішення суду першої інстанції з наступних підстав.

Частиною 4 статті 335 ЦПК України встановлено, що суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно положень ЦК УРСР 1963 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу об'єкту нерухомості повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору.

Статтею 47 УРСР (в редакції 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" (зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, при цьому докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6, суд першої інстанції на порушення вимог статей 214, 215 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них, не встановив та не зазначив у рішенні обставин, фактів та доказів, які свідчать про узгодження між сторонами угоди усіх її істотних умов, зокрема, щодо об'єкту продажу, чи було узгоджено його ціну, чи бажав відповідач продавати спірне майно саме позивачу, чи отримав він кошти, чому договір не було нотаріально посвідчено, факт ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину, чи були в наявності передбачені законом обмеження для укладення спірного правочину.

Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Приватного підприємства-фірми «Асоль» задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2005 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 15 квітня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

А.В. Маляренко

О.В. Попович

О.В. Ступак