УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Юровської Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт», третя особа - директор філії приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт» «Клінічний санаторій «Бердянськ» - Крючкіна Віра Дмитрівна, про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 12 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, у якому з урахуванням уточнень, просив суд визнати наказ відповідача від 27 червня 2014 року про його звільнення з 30 червня 2014 року за п. 2 ст. 36 КЗпП України незаконним; поновити його на посаді реєстратора медичного приймального відділення філії приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт» «Клінічний санаторій «Бердянськ» (далі - ПрАТ «Приазовкурорт» «Клінічний санаторій «Бердянськ»); стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу, починаючи з 1 липня 2014 року по дату поновлення на роботі.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 20 січня 2014 року між ним та відповідачем був укладений трудовий договір строком до 20 лютого 2014 року. По закінченню строк трудового договору, ним була подана заява про продовження дії договору ще на один місяць. У подальшому таких заяв на вимогу керівництва філії ПрАТ «Приазовкурорт» «Клінічний санаторій «Бердянськ» ним написано декілька. Кожного разу у заяві він просив продовжити строк дії договору на один місяць, остання з таких заяв подана ним 31 травня 2014 року. Указує, що накази про продовження строку дії договору для ознайомлення йому не надавались. Трудові відносини фактично тривали до 30 червня 2014 року, коли йому було надано наказ для ознайомлення про його звільнення та видано трудову книжку. 30 червня 2014 року його звільнено з посади реєстратора медичного приймального відділення філії ПрАТ «Приазовкурорт» «Клінічний санаторій «Бердянськ» за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку трудового договору. Наказ про своє звільнення він підписав із зауваженнями, щодо не згоди з причинами звільнення, оскільки не бажав припинення трудових відносин. З підставою для звільнення не погоджується та вважає наказ незаконним, та таким, що порушує його права. Вважає, що оскільки 19 лютого 2014 року на підставі його заяви трудовий договір було продовжено, в розумінні норми ст. 39-1 КЗпП України такий договір набуває безстрокового характеру.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 12 лютого 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що між сторонами відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 23 КЗпП України було укладено трудовий договір на визначений строк, встановлений за їхнім погодженням, який міг бути продовжений якщо трудові відносини тривали й жодна із сторін не вимагала їх припинення. Однак у переукладенні трудового договору з ОСОБА_3 не було необхідності, тому трудові відносини між сторонами з 30 червня 2014 року не продовжувались, відповідач у встановлені законом строки видав позивачу трудову книжку та виплатив розрахунок при звільненні.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Судами установлено, що ОСОБА_3 був прийнятий на роботу до ПрАТ «Приазовкурорт» «Клінічний санаторій «Бердянськ» на посаду реєстратора медичного приймального відділення за строковим трудовим договором з 20 січня 2014 року по 20 лютого 2014 року на підставі поданої ним заяви від 17 січня 2014 року (а.с. 82) та згідно із наказом від 20 січня 2014 року (а.с. 83).

У подальшому дія строкового трудового договору було продовжена за погодженням сторін декілька разів:

- з 21 лютого 2014 року по 31 березня 2014 року на підставі наказу філії від 21 лютого 2014 року (а.с. 87) згідно із заявою позивача від 20 лютого 2014 року (а.с. 86);

- з 1 квітня 2014 року по 30 квітня 2014 року на підставі наказу філії від 31 березня 2014 року (а.с. 89) згідно із заявою позивача від 1 квітня 2014 року (а.с. 88);

- з 1 травня 2014 року по 31 травня 2014 року на підставі наказу філії від 30 квітня 2014 року (а.с. 91) згідно із заявою позивача від 28 квітня 2014 року (а.с. 90);

- з 1 червня 2014 року по 30 червня 2014 року на підставі наказу філії від 2 червня 2014 року (а.с. 92) згідно із заявою позивача від 1 червня 2014 року (а.с. 92).

Згідно із наказом директора філії ПрАТ «Приазовкурорт» «Клінічний санаторій «Бердянськ» від 27 червня 2014 року (а.с. 92) ОСОБА_3 звільнено з посади реєстратора медичного приймального відділення з 30 червня 2014 року у зв'язку із закінченням терміну дії строкового трудового договору з п. 2 ст. 36 КЗпП України.

З даним наказом позивач ознайомлений (а.с 94) та в день звільнення отримав трудову книжку (а.с. 95-96) та кінцевий розрахунок (а.с. 115-117).

Відповідно до ч. 2 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку.

Суди у порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України не перевірили чи була можливість укладення трудового договору між ПрАТ «Приазовкурорт» «Клінічний санаторій «Бердянськ» та ОСОБА_3 на невизначений строк. При цьому обов'язок підтвердження обставин, які роблять неможливим укладення трудового договору на невизначений строк, покладається на роботодавця.

Дійшовши висновку про правомірність укладення строкового трудового договору, суди не встановили, які саме передбачені ч. 2 ст. 23 КЗпП України обставини (характер роботи, умови її виконання, інтереси працівника чи інші випадки, передбачені законодавчими актами) стали підставою для укладення строкового трудового договору.

При цьому в розумінні ч. 2 ст. 23 КЗпП України «характер наступної роботи» означає таку роботу, яка не виконується постійно, а лише протягом певного строку (сезону), а формулювання «умови виконуваної роботи» визначає таку роботу, як постійну, але для виконання якої в силу конкретних обставин трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін (наприклад для заміщення відсутнього працівника тощо).

Крім того, суди не врахували того, що укладення строкового трудового договору з працівником знижує його соціальну захищеність і суперечить вимога Конвенції Міжнародної організації праці «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» № 158 від 22 червня 1982 року, яка ратифікована Україною 4 лютого 1994 року та рекомендації № 166 щодо припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця, у якій наголошено на необхідності передбачити відповідні гарантії проти застосування договорів про найняття на певний термін, мета яких ухилитися від надання захисту.

Так, суди не встановивши обставин передбачених ч. 2 ст. 23 КЗпП України, які б давали підстави для укладення строкового трудового договору з позивачем, та з урахуванням того, що такі договори були переукладені декілька разів, не з'ясували чи не вважаються вони такими, що укладені на невизначений строк у відповідності з вимогами ст. 39-1 КЗпП України.

З огляду на викладене постановлені судами рішення не можна вважати законними та обґрунтованими, вони підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 12 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді:А.О. Леванчук
Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Г.В. Юровська