Апеляційний суд Житомирської області
Справа №276/637/14-ц Головуючий у 1-й інст. Криницький Л. В.
Категорія 39 Доповідач Галацевич О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Галацевич О.М.

суддів Борисюка Р.М., Широкової Л.В.,

з участю секретаря судового засідання Мишаковської В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Володарсько-Волинської селищної ради про витребування оригіналів державних актів на право власності, визнання права власності на спадкове майно та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - третя Житомирська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права власності в порядку спадкування,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1,

на рішення Володарсько - Волинського районного суду Житомирської області від 01 липня 2015 року,-

встановила:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому зазначив, що у 1996 році помер його батько ОСОБА_3, після смерті якого відкрилася спадщина на належний йому житловий будинок АДРЕСА_1 та земельні ділянки у цьому ж населеному пункті. Він, як єдиний спадкоємець за заповітом, не має можливості оформити на себе право власності на частину спадкового майна, а саме земельні ділянки, оскільки оригінали правовстановлюючих документів на це нерухоме майно незаконно утримує його брат ОСОБА_2 Просив витребувати оригінали державних актів на право власності на земельні ділянки у відповідача та визнати за ним право власності на вказане майно.

04.08.2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, у якій з урахуванням уточнень від 06.05.2015 року (а.с. 254-256 т.1) остаточно просив: визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 05.12.2007 року, видане ОСОБА_1 в частині цілої ідеальної частини жилого будинку; визнати за ним право власності на спірний будинок, як на спадщину, яка відкрилась і яку він прийняв 06.01.2006 року після смерті матері ОСОБА_4 та на земельні ділянки, які належали на праві власності його батькові ОСОБА_3 Зазначав, що брат у визначені законом строки не прийняв спадщину за заповітом після смерті батька, не вступив в управління спадковим майном. Довідка сільської ради №2000 від 2007 року про начебто вступ братом в управління спадковим майном видана не уповноваженою особою та не відповідає дійсності, а тому видане на підставі цієї довідки свідоцтво про право на спадщину, за відсутності доказів прийняття ОСОБА_1 спадщини, є недійсним. Вважає, що спадщину після смерті батька у вигляді будинку та належних спадкодавцеві земельних ділянок прийняла мати, не оформивши своїх спадкових прав, а після смерті матері спадщину прийняв він, оскільки постійно проживав із спадкодавцем та вступив в управління його майном.

Рішенням Володарсько - Волинського районного суду Житомирської області від 01 липня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Вирішено витребувати у ОСОБА_2 та передати ОСОБА_1 оригінали державного акту на право власності на земельну ділянку площею 2,5852 га серії НОМЕР_1, виданого 29.07.2005 року Володарсько-Волинською райдержадміністрацією та відділом земельних ресурсів Володарсько-Волинської райдержадміністрації на ім'я ОСОБА_3 та оригінал державного акту на земельну ділянку площею 0,3069 га серії НОМЕР_2, виданого 29.07.2005 року Володарсько-Волинською райдержадміністрацією та відділом земельних ресурсів Володарсько-Волинської райдержадміністрації на ім'я ОСОБА_3 для оформлення ним у нотаріальній конторі своєї частки на вищевказані земельні ділянки. У решті позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 05.12.2007 року, видане державним нотаріусом Володарсько-Волинської державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_1 в частині цілої ідеальної частки житлового будинку по АДРЕСА_1. У решті вимог відмовлено за безпідставністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції у частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні зустрічного позову в цій частині. Скаргу обґрунтовує тим, що судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи. Зокрема, зазначив, що за життя батьків постійно допомагав їм, надавав необхідні на ремонт та обслуговування спірного будинку кошти на відміну від брата ОСОБА_2 Також, вказав, що його брат був присутній у нотаріуса і знав про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом ще 05.12.2007 року, а тому пропустив строк звернення до суду з вимогами про визнання його недійсним.

Заслухавши доводи осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Задовольняючи частково зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.12.2007 року, виданого державним нотаріусом на ім'я ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що вищевказане свідоцтво видане в порушення вимог законодавства, із використанням довідок, які не відповідають обставинам справи, виданих неповноважною особою.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що батько сторін ОСОБА_3 та їх мати ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 вересня 1954 року. За час спільного проживання в 1968 році побудували будинок АДРЕСА_1, свідоцтво про право власності на який оформлено 21.09.1992 року на ОСОБА_3 (а.с. 121 т.1).

Зазначені обставини підтверджені письмовими доказами, які містяться у матеріалах справи, зокрема: витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про час одруження спадкодавців (а.с. 81 т.1), технічним паспортом на будинок, з якого слідує, що спадковий будинок побудований в 1968 році (а.с. 131-136 т.1); довідкою селищної ради про те, що подружжя ОСОБА_3 проживало в будинку АДРЕСА_1 (а.с. 114 т. 1). Крім цього обставини будівництва будинку батьками під час шлюбу не заперечували сторони.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 105 т. 1). Після його смерті відкрилась спадщина на ? будинку, ураховуючи, що будинок згідно ст. 22 КпШС України мав статус спільної сумісної власності подружжя та належні йому згідно державних актів на право власності земельні ділянки розміром 2,5852 га та 0,3069 га (а.с.11-12 т.1).

Вступивши в управління та володіння спадковим майном, спадщину після смерті чоловіка фактично прийняла його дружина ОСОБА_4, але не отримала правовстановлюючих документів у нотаріуса та не зареєструвала своє право на спадкове майно. Інші спадкоємці, за правилами, встановленими ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року, спадщини після смерті ОСОБА_3 не прийняли.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 ( а.с.151 т.1). Після її смерті відкрилася спадщина на належні їй земельні ділянки площами 0,3072 га, 1,9508 га (а.с. 165-166 т.1), спірний будинок та земельні ділянки площею 2,5852 га., 0,3069 га, які належали померлому ОСОБА_3

На час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4, ОСОБА_2 був зареєстрований та проживав за місцем відкриття спадщини у будинку АДРЕСА_1, що підтверджується копією його паспорта з відміткою про реєстрацію, оригінал якого оглядався судом першої інстанції, довідкою селищної ради, даними погосподарської книги (а.с. 158, 205-206 т.1).

05.12.2007 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, складеним 01.04.1995 року від імені батька на цілу ідеальну частку спірного будинку (а.с. 8, 10 т.1).

06.05.2006 року ОСОБА_1 звернувся з заявою про прийняття спадщини після смерті матері (а.с. 150), а ОСОБА_2 подав нотаріусу копію паспорту та довідку про місце проживання (а.с. 150, 158-161) . 05.12.2007 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину належних матері земельних ділянок розміром 0,3072 а та 1,9508 га (а.с. 169 т. 1).

Інші спадкоємці після смерті матері спадщину не прийняли, звернулись до нотаріуса з заявами про відмову в прийняті спадщини. ( а.с. 147, 184).

Згідно с. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

За змістом до ст. ст. 524, 529 ЦК УРСР, чинного на час відкриття та оформлення спадщини після смерті ОСОБА_3, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина померлого.

Норми ч. 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269 ЦК України, що діяли на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4, визначають, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ст. ст. 548, 549 ЦК Української РСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до статті 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом в праві був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належних та допустимих доказів, на підтвердження факту прийняття спадщини після смерті батька за заповітом, ОСОБА_1, як суду першої інстанції так і суду апеляційної інстанції, не надав. Останній будучи громадянином Росії, проживав на території Росії і лише 20.03.2013 року зареєструвався в спірному будинку, отримавши тимчасову посвідку на постійне проживання в Житомирській області (а.с. 163, 170 т.1).

Тобто, жодних дій, які б свідчили про прийняття спадщини за заповітом, ОСОБА_1 у строки, визначені законом, не вчинив, що відповідно до ч. 2 ст. 553 ЦК УРСР, є відмовою від спадщини за заповітом. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.02.2013 року у справі № 6-167 цс12, яка відповідно до ст. 360-7 УПК України має враховуватись при застосуванні таких норм права.

Питання щодо поновлення строку прийняття спадщини останній не ставив, відповідний факт у судовому порядку не встановлював.

Довідка сільської ради № 2000 без числа та місяця її видачі 2007 року (а.с. 115 т.1) про фактичне прийняття ОСОБА_1 спадщини, видана не уповноваженою особою, а обставини, викладені у ній не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні та ним не доведені.

Таким чином, встановивши на підставі належним чином оцінених доказів обставини, що ОСОБА_1 відмовився від спадщини за заповітом, тобто не був спадкоємцем на час видачі оскаржуваного свідоцтва, спадщину у вигляді ? частини спірного будинку, належного спадкодавцеві, прийняла його дружина ОСОБА_4, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недійсність свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Доводи апелянта про пропуск ОСОБА_2 строку звернення до суду з вимогою про визнання цього свідоцтва недійсним є безпідставними, а судом першої інстанції таким доводам дана належна оцінка. Доказів, що ОСОБА_2 знайомився з виданим ОСОБА_1 свідоцтвом про право на спадщину за заповітом в день його видачі останнім не надано, а тому стверджувати, що ОСОБА_2 достовірно знав про його існування, не можна.

Посилання ОСОБА_1 на надання фізичної та матеріальної допомоги батькам за їх життя, не є підставами для визнання факту прийняття спадщини, не можуть бути доказом прийняття ним спадщини після смерті батька та на правильність ухваленого рішення не впливають.

Доводи ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 не проживав на час відкриття спадщини після смерті матері у спірному будинку та незаконно зареєструвався у ньому, правового значення для вирішення спору щодо недійсності свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька не мають.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування або зміни відсутні.

Рішення в іншій частині в апеляційному порядку не оскаржено, тому не перевірялось судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Володарсько - Волинського районного суду Житомирської області від 01 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий Судді: