Справа № 154/2995/14-ц Провадження № 22-ц/773/1277/15 Головуючий у 1 інстанції: Канівець Л.Ф.
Категорія: 20 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

при секретарі - Шугаловій О.М.,

з участю позивача ОСОБА_1, представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_5 на рішення Володимир-Волинського міського суду від 15 липня 2015 року,

встановила:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 25 вересня 2014 року між ним та відповідачем ОСОБА_5 було укладено 4 договори купівлі-продажу, посвідчені приватним нотаріусом Володимир-Волинського районного нотаріального округу Волинської області Велимчаницею А.І. Предметами цих договорів було таке нерухоме майно: нежитлове приміщення торгового центру (Ж-1) загальною площею 2363,6 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1 (договір № 1905); адміністративне приміщення (А-2) загальною площею 165,7 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1 (договір № 1807); нежитлове приміщення торгового центру (3-1) загальною площею 184,0 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1 (договір № 1909); земельна ділянка загальною площею 0,5647 га, що знаходиться в АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - для обслуговування об'єктів комерційного призначення (торгового комплексу) (договір № 1811).

Від його імені договори купівлі-продажу укладав його представник ОСОБА_7, який є чоловіком відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_7 діяв на підставі виданої ним довіреності, посвідченої 25 лютого 2014 року приватним нотаріусом Володимир-Волинського міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_6

Між ним та ОСОБА_9 25 лютого 2014 року був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_7 надав йому позику в сумі 150 000,00 доларів США під проценти, а він зобов'язався повертати її частинами в розмірі по 5 000,00 доларів США щомісячно до 25 травня 2020 року. В цілому він повинен був повернути ОСОБА_7 375 000,00 доларів США суми позики та процентів за користування нею.

Укладенням такого договору позики і було зумовлено видання ним довіреності на ім'я ОСОБА_7, згідно з якою останній мав право розпоряджатися спірним нерухомим майном.

Договір позики від 25 лютого 2014 року ним виконувався належним чином, позика поверталася згідно з графіком. Так, чергова частина позики в розмірі 5 000 доларів США була повернута 25 вересня 2014 року.

Він не мав ні наміру, ні бажання на укладення спірних договорів купівлі-продажу. У нього було відсутнє будь-яке волевиявлення з цього приводу, про що ОСОБА_7 достеменно знав.

24 і 25 вересня 2014 року він звертався до приватного нотаріуса ОСОБА_6 з вимогою скасувати видану ОСОБА_7 25 лютого 2014 року довіреність, однак нотаріус відмовив йому у цьому без пояснення причин. І лише 26 вересня 2014 року довіреність була скасована нотаріусом.

Договори купівлі-продажу були укладені на вкрай невигідних для нього умовах за істотно заниженими цінами. Так, нежитлове приміщення торгового центру було продано за 149 000 грн., тоді як його ринкова вартість становить 1 361 510 грн. Земельна ділянка була продана за 149 000 грн., тоді як її ринкова вартість становить 360 626 грн. Причому дійсна ринкова вартість усіх проданих об'єктів є значно вищою, ніж зазначено у договорах купівлі-продажу.

Крім того, спірні договори були укладені від його імені ОСОБА_7 у своїх інтересах, майно він продав своїй дружині ОСОБА_5, з якою перебуває у шлюбі, а відтак спірне майно стало їх спільною сумісною власністю.

Враховуючи викладене, просив визнати недійсними всі вищезгадані договори купівлі-продажу нерухомого майна від 25 вересня 2015 року.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду від 15 липня 2015 року позов задоволено.

Постановлено визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення торгового центру (Ж - 1) загальною площею 2363,6 кв. м, яке розташоване в АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1, від імені якого діяв ОСОБА_7, та ОСОБА_5, посвідчений 25 вересня 2014 року приватним нотаріусом Володимир-Волинського районного нотаріального округу Волинської області Велимчаницею А.І. та зареєстрований в реєстрі вчинення нотаріальних дій за № 1805.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу адміністративного приміщення (А - 2) загальною площею 165,7 кв. м, яке розташоване в АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1, від імені якого діяв ОСОБА_7, та ОСОБА_5, посвідчений 25 вересня 2014 року приватним нотаріусом Володимир-Волинського районного нотаріального округу Волинської області Велимчаницею А.І. та зареєстрований в реєстрі вчинення нотаріальних дій за № 1807.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення торгового центру (3 - 1) загальною площею 184,0 кв. м, яке розташоване в АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1, від імені якого діяв ОСОБА_7, та ОСОБА_5, посвідчений 25 вересня 2014 року приватним нотаріусом Володимир-Волинського районного нотаріального округу Волинської області Велимчаницею А.І. та зареєстрований в реєстрі вчинення нотаріальних дій за № 1809.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0,5647 га , яка розташована в АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1, від імені якого діяв ОСОБА_7, та ОСОБА_5, посвідчений 25 вересня 2014 року приватним нотаріусом Володимир-Волинського районного нотаріального округу Волинської області Велимчаницею А.І. та зареєстрований в реєстрі вчинення нотаріальних дій за № 1811.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 1096,20 грн. сплаченого судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_5 просить скасувати це рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові, покликаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність його висновків цим обставинам, порушення норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких мотивів.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 657 цього Кодексу передбачено, що договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно з ч. 1 ст. 237, ч. ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з довіреністю від 25 лютого 2014 року позивач ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_9 бути його представником, користуватися і розпоряджатися (продавати, обміняти, передавати в заставу та іпотеку, передавати в оренду та найм тощо) від його імені за ціною та на умовах на його розсуд належними йому на праві приватної власності об'єктами нерухомого майна, а саме: нежитловим приміщенням торгового центру (Ж-1) загальною площею 2363,6 кв. м, нежитловим приміщенням торгового центру (3-1) загальною площею 184,0 кв. м, адміністративним приміщенням (А-2) загальною площею 165,7 кв.м, земельною ділянкою загальною площею 0,5647 га, які розташовані в АДРЕСА_1. Довіреність посвідчена 25 лютого 2014 року приватним нотаріусом Володимир-Волинського міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_6 та зареєстрована в реєстрі за № 381 (а. с. 16-17).

На підставі зазначеної довіреності ОСОБА_9 від імені позивача ОСОБА_1 продав належні останньому на праві приватної власності вищезазначені об'єкти нерухомого майна своїй дружині відповідачу ОСОБА_5, уклавши з нею відповідні договори купівлі-продажу від 25 вересня 2014 року, посвідчені приватним нотаріусом Володимир-Волинського районного нотаріального округу Велимчаницею А.І. (а. с. 8-15).

Відповідно до ч. 3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Тобто законом передбачена заборона вчинення правочину представником від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах.

Згідно з ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є суперечність його змісту цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірні договори купівлі-продажу укладені ОСОБА_7 та ОСОБА_5 під час шлюбу, а тому відповідно до вимог ч. 3 ст. 238 ЦК України ОСОБА_7 уклав ці договори в своїх інтересах та в інтересах своєї сім'ї, оскільки за правилами ст. 60 Сімейного кодексу (далі - СК) України придбане ОСОБА_5 нерухоме майно стає об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_7 і ОСОБА_5

Зазначені висновки відповідають встановленим обставинам справи та положенням норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, і узгоджуються з правовою позицією щодо застосування цих норм права, викладеною у постанові Верховного Суду України від 14 березня 2012 року у справі № 6-5цс12.

Доводи апелянта про те, що спірне нерухоме майно було придбано нею за свої особисті кошти і у свою власність, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Це означає, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що звільняє кожного з подружжя від обов'язку доводити право спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки за законом воно вважається таким, що належить подружжю.

Будь-хто з подружжя може довести, що майно було придбане ним до шлюбу або під час шлюбу, але за його особисті кошти, і таким чином спростувати цю презумпцію.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Всупереч наведеним правовим нормам ОСОБА_5 не довела належними і допустимими доказами факт придбання нею майна за особисті кошти.

Самі по собі її заява нотаріусу з цього приводу та зазначення про це у договорах купівлі-продажу з її слів не є такими доказами, оскільки об'єктивно нічим не підтверджуються.

Той факт, що з 2007 року ОСОБА_5 здійснює підприємницьку діяльність і є співзасновником Молодіжно-Культурного Центру «Метелик» також не доводить придбання нею спірного нерухомого майна за особисті кошти, а наведене в апеляційній скарзі припущення з цього приводу не може бути засобом доказування (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

За договорами купівлі-продажу ОСОБА_5 придбала спірне нерухоме майно як фізична особа, а не як суб'єкт підприємницької діяльності. Тому незалежно від того, яким чином вона мала намір використовувати його в майбутньому, враховуючи недоведеність факту придбання цього майна за особисті кошти покупця, воно набуло статусу спільної сумісної власності подружжя.

Безпідставним є твердження апелянта про те, що визнавши недійсним спірні договори купівлі-продажу з підстав набуття ОСОБА_7 права спільної сумісної власності подружжя на придбане відповідачем майно, суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки така підстава позову ОСОБА_1 не заявлялася.

З наявної в матеріалах справи позовної заяви вбачається, що свої вимоги позивач обґрунтував, зокрема тим, що спірні договори були укладені від його імені ОСОБА_7 в своїх інтересах, так як майно було продано його дружині ОСОБА_5, а відтак він набув права спільної сумісної власності на нього (а. с. 3-7).

Судом першої інстанції встановлено, що майновий комплекс нежитлових приміщень, які є предметом договорів купівлі-продажу, використовується позивачем для зайняття підприємницькою діяльністю та надання роботи громадянам.

Згідно з договором-розпискою від 25 лютого 2014 року позивач ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_7 150 000 доларів США, які зобов'язався повернути з відсотками в загальній сумі 375 000 доларів США до 25 травня 2020 року щомісячними платежами по 5000 доларів США за погодженою відомістю-графіком. Забезпеченням цього боргового зобов'язання стало належне ОСОБА_1 спірне нерухоме майно (а. с. 18).

Станом на 25 вересня 2014 року позивач належним чином виконував свої боргові зобов'язання, що підтверджується відповідними відмітками у відомості-графіку (а. с. 19), однак в цей день ОСОБА_7 продав майно своїй дружині ОСОБА_5

24 вересня 2014 року, тобто за день до укладення договорів купівлі-продажу, ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса ОСОБА_6 з приводу скасування виданої ним довіреності ОСОБА_7, однак довіреність була скасована лише 26 вересня 2014 року, тобто на наступний день після укладення договорів.

Дані обставини підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_10 При цьому приватний нотаріус ОСОБА_6 показав, що 24 вересня 2014 року з невідомих йому причин ОСОБА_1 не довів до кінця свій намір скасувати довіреність, а відповідну заяву про це подав лише 26 вересня 2014 року.

Відповідач не надав суду належних доказів того, що позивач був повідомлений про відчуження належних йому об'єктів нерухомого майна до 25 вересня 2014 року. Крім того, до вересня 2014 року жодних вимог щодо несплати позичених грошей ОСОБА_7 ОСОБА_1 не заявляв, хоча за умовами договору-розписки сторони зобов'язалися погоджувати ці питання.

Враховуючи наведені обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірні договори купівлі-продажу укладені не в інтересах довірителя, а в інтересах представника.

Той факт, що після отримання довіреності ОСОБА_7 вживав заходи для продажу належних ОСОБА_1 об'єктів нерухомості, що підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими відповідями на комерційні пропозиції (а. с. 142-145), не спростовує висновку про те, що в дійсності вказане майно було реалізоване представником у своїх інтересах, тобто з порушенням вимог ч. 3 ст. 238 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Разом з тим, частиною 3 цієї статті передбачено, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

При вирішенні даної справи судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, яке є обов'язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення. Дане порушення полягає в наступному.

За змістом ст. ст. 3, 30, 32, 33, 214, 215 ЦПК України суд може задовольнити позов у випадку встановлення обставин, якими підтверджується порушення, невизнання або оспорювання відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача.

При задоволенні позову для відповідача настають негативні правові наслідки, зокрема у вигляді позбавлення права.

Для захисту інтересів відповідача в судовому процесі закон наділяє його сукупністю прав і обов'язків (ст. ст. 27, 31 ЦПК України), які він може реалізувати, приймаючи участь у справі у відповідному правовому статусі.

В даній справі підставою задоволення позову стало те, що ОСОБА_7 як представник продавця уклав договори купівлі-продажу нерухомого майна в своїх інтересах зі своєю дружиною, а відтак набув права спільної сумісної власності на спірне майно. Однак в такому випадку рішення суду про визнання вказаних договорів недійсними позбавляє ОСОБА_7 набутого ним права власності. Тобто рішенням суду вирішуються питання про права і обов'язки зазначеної особи.

Суд першої інстанції наведених обставин не врахував, не вирішив у відповідності зі ст. 33 ЦПК України питання про залучення ОСОБА_7 до участі у справі.

Зазначені порушення не можуть бути усунуті апеляційним судом, оскільки відповідно до глави 1 розділу V ЦПК України при розгляді справи в апеляційному порядку не допускається залучення до участі у справі осіб, які не приймали в ній участь у суді першої інстанції.

У зв'язку з таким порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, оскаржуване рішення слід скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в позові у відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України.

Дане рішення апеляційного суду не перешкоджає позивачу ОСОБА_1 захистити свої права на спірне майно шляхом пред'явлення в суд відповідного позову до всіх належних відповідачів.

У зв'язку з відмовою у задоволенні позову за правилами ст. 88 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню понесені ним судові витрати на оплату апеляційної скарги в межах, визначених підпунктами 1.2, 1.14 пункту 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, що діяла на час подання апеляційної скарги), тобто в сумі 487,20 грн. (974,40 : 2).

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Володимир-Волинського міського суду від 15 липня 2015 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп. судових витрат, понесених на оплату апеляційної скарги судовим збором.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: