Справа № 309/1561/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

11 вересня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах

апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючої - Боднар О.В.

суддів - Кеміня М.П., Панька В.Ф.

при секретарі - Маринець Д.М.

з участю - представника ОСОБА_1, представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хустського районного суду від 16 червня 2015 року справу за позовом ОСОБА_3 до Хустської районної поліклініки про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

у с т а н о в и л а :

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Хустської районної поліклініки, в якому посилаючись на те, що 23 лютого 2015 року вона під надмірним тиском головного лікаря написала заяву про звільнення, однак, оцінивши своє матеріальне становище, вийшла на роботу та відкликала свою заяву про звільнення, однак 31 березня 2015 року нею був отриманий наказ про її звільнення, з якого вбачається, що вона була звільнена до закінчення строку попередження про звільнення, просила на підставі ст.38 КЗпП України,

-визнати наказ головного лікаря Хустської районної поліклініки № 21-К від 23 лютого 2015 року про її звільнення незаконним;

-поновити її на роботі на посаді рентгенлаборантом рентген-кабінету в Хустській районній поліклініці;

-стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 лютого 2015 року до дня поновлення на роботі.

Рішенням Хустського районного суду від 16 червня 2015 року (а.с. 29-31) в задоволенні позову про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі і виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено.

В апеляційній скарзі (а.с. 33-34) ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин ст.38 КЗпП України; не звернув уваги на те, що заява про звільнення не містить посилань на підставу звільнення, а також те, що в день її звільнення вона перебувала на лікарняному по догляду за малолітньою дитиною.

Розглянувши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд визнав, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові суд першої інстанції правильно встановивши, що наказом головного лікаря Хустської районної поліклініки № 21-К від 23 лютого 2015 року позивачку було звільнено з посади рентгенлаборанта рентген-кабінету за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України з 23 лютого 2015 року на підставі особисто поданої нею в цей же день заяви, в якій вона просила звільнити її за власним бажанням, днем 23 лютого 2015 року, обґрунтовано дійшов висновку, що відповідач, звільнив позивача в строк який вона просила у своїй заяві, а саме з 23 лютого 2015 року, що відповідає вимогам ст.38 КЗпП України. Доказів того, що заява про звільнення була написана нею під надмірним тиском з боку головного лікаря, та того, що 24 листопада 2015 року вона вийшла на роботу, однак її не було допущено до виконання своїх обов'язків, позивачка не надала.

Доводи апелянта про те, що суд застосував до спірних правовідносин положення ст.38 КЗпП України, які не підлягали застосуванню у даному випадку, є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка, на виховані якої знаходиться малолітня дитина, подала заяву, в якій зазначила дату свого звільнення - 23 лютого 2015 року. Відповідач надав згоду на звільнення, про що в цей же день був виданий наказ.

Відповідно до роз`яснень Пленуму ВСУ у постанові від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (п.8), звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП України), оскільки сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір було припинено за п.1 ст.36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та застосував до них положення ст.38 КЗпП України.

Безпідставними є і доводи апелянта про те, що суд не врахував, що на день звільнення вона перебувала на лікарняному по догляду за дитиною, оскільки Міністерство соціальної політики в листі від 27.04.2012р. № 70/06/186-12 зауважило, що обмеження щодо звільнення працівника, який знаходиться на лікарняному, стосується тільки звільнення з ініціативи власника.

Тобто, чинним законодавством не заборонено звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності за власним бажанням (ст. 38 КЗпП).

Інших доводів, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

За таких обставин, ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст.ст. 213-215 ЦПК України і передбачених ст.ст. 309, 310 цього Кодексу підстав для його скасування немає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Хустського районного суду від 16 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

с у д д і :

Кемінь М.П. Боднар О.В. Панько В.Ф.