АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1612/К/15 Головуючий в суді першої
Справа № 210/1294/14-ц інстанції -Чайкіна О.В.
Категорія 27 (1) Доповідач - Ляховська І.Є.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2015 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Ляховської І.Є.,

суддів -Барильської А.П., Бондарь Я.М.,

при секретарі - Масловій К.В.,

за участю - позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 Миколайовичана рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 16 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягення боргу. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач, неоднаразово уточнюючі свої вимоги, в останній редакції посилалась на те, що 12 квітня 2013 року надала в борг відповідачу ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 135 000,00 гривень, що підтверджується написаною ним розпискою. Згідно розписки відповідач зобов»язався повернути гроші до 01 грудня 2013 року. Однак, свої зобов»язання відповідач в зазначений у розписці термін не виконав в повному обсязі, повернувшипозивачу частково борг у сумі 50 000,00 гривень, а решту суми боргу у розмірі 85 000,00 гривень,не дивлячись на неодноразові вимоги позивача виконати грошові зобовязання у добровільному порядку, не віддав.Томупозивачпросила суд стягнути з відповідача залишок боргу у розмірі 85 000,00грн., втрати від інфляції у розмірі 30 805,36 грн., 3% річних від простроченої суми боргу, що складає 3 060 грн., а також моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн., а також судові витрати в сумі 1 288,65 грн., повязані з оплатою судового збору, та витрати за надання правової допомоги в сумі 5 000,00 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 16 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково: стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 борг за розпискою від 12 квітня 2013 року у розмірі 85 000,00 грн., інфляційні втратиу розмірі 30805,36грн., 3% річних у розмірі 3 060,00 грн., що разом складає 118 865,36 грн., а також судовий збір у розмірі 1 188,65 грн. та судові витрати на првову допомогу у розмірі 5000,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову в позові у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на його думку, суд не врахував, що позивачем ОСОБА_2 не надано доказів того, що вона дійсно передала другу частину коштів у розмірі 65000,00 грн. відповідачу. Зазначає, що суд залишив поза увагою доводи відповідача про те, що 19.11.2013 року у зв'язку з його хворобою його батьком ОСОБА_6 позивачу було передано 110 000,00 грн. в рахунок погашення боргу, про що позивачем ОСОБА_2 складено розписку цією ж датою та її копія долучена до матеріалів справи. Також вважає, що судом неправомірно стягнуто з нього 3% річних, оскільки дана умова не обговорювалась у розписці. Крім того, приймаючи рішення про стягнення з відповідача витрат за надання правової допомоги, суд не взяв до уваги відсутність доказів того, що представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 є фахівцем в галузі права і має право на надання такої допомоги.

У наданих суду письмових запереченнях на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12 квітня 2013 року відповідач ОСОБА_4 власноручно написав письмову розписку, згідно якої отримав від позивача ОСОБА_2 у борг 135 000,00 грн., які зобов'язався повернути останній у строк до 01 грудня 2013 року (а.с.4).

У відповідності до копій долучених до матеріалів справи чеків (а.с. 41, 42, 75, 76) на виконання грошового зобов'язання відповідач сплатив позивачу борг частково - у розмірі 50 000,00грн. шляхом грошового переказу, відправленого 13 грудня 2013 року, який отримано відповідачем 17 грудня 2013 року.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, встановивши наявність оригіналу розписки у позивача та відсутність належних і допустимих доказів про повернення відповідачем зазначеної суми боргу в повному обсязі, дійшов висновку щодо необхідності стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 85000,00 грн., інфляційних витрат в розмірі 30805,36 грн. та 3% річних за прострочення виконання зобов'язання 3060,00 грн.

На думку колегії суддів, рішення суду в частині задоволення позовних вимог є законним і обґрунтованим, оскільки відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ст. 1047 ЦК України письмова форма договору позики передбачена у тому випадку, якщо його сума не менш ніж у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Однією із форм договору позики може бути розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч.3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Тобто зобов'язання позичальника припиняються належним виконанням і з цього часу боржник є особою, яка повністю виконала свої боргові зобов'язання, про що також зазначено й в ст. 599 ЦК України.

Зі змісту норм ЦК України, які регулюють спірні правовідносини, витікає, що на іншу сторону договору - позикодавця покладається обов'язок при поверненні позики видати позичальникові розписку про отримання предмета позики (чи його частини) або повернути йому борговий документ (ст. 545 ЦК України).

Згідно ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦК України.

Встановивши, що відповідач ОСОБА_4 зобов'язався сплатити позивачу ОСОБА_2 борг у сумі 135 000,00 грн. у строк до 01 грудня 2013 року, про що написав письмову розписку, проте не виконав свої зобов'язання належним чином, сплативши лише 50 000,00 грн., суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 85 000,00 грн.

Посилання відповідача на те, що 12 квітня 2013 року він фактично отримав від ОСОБА_2 кошти в меншому, ніж зазначено у розписці, розмірі, є безпідставними, оскільки письмових доказів, які б свідчили про безгрошовість укладеного сторонами договору позики, ОСОБА_4 суду не надав.

Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Проте якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може грунтуватися на показаннях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані в меншій кількості, ніж встановлено договором.

Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або через тяжкі обставини.

Тобто, заперечення договору за його безгрошовістю шляхом показань свідків згідно з ч. 2 ст. 376 ЦК не допускається, за винятком випадків вчинення кримінально караних дій, а безгрошовість договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами.

Свідчення ж самого відповідача та осіб, як перебувають з ним у родинних стосунках, на які посилається ОСОБА_4, такими доказами не є, оскільки суперечать згаданим нормам закону.

Як убачається із матеріалів справи, вимоги про визнання договору позики недійсним ОСОБА_4 не ставив, тому, з огляду на презумпцію правомірності правочину, встановлену ст.. 204 ЦК України, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив заперечення відповідача в цій частині та стягнув з нього недоплачену суму боргу.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема розірвання договору (ст. 611ЦК).

Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У випадку несвоєчасного повернення суми позики позичальник крім процентів повинен сплатити суму грошей у розмірі, встановленому відповідно до ст. 625 ЦК України.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що у разі порушення договору позичальником щодо своєчасного повернення суми позики, на позичальника покладається обов'язок зі сплати грошової суми відповідно до ст. 625 ЦК України.

Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно визначив розмір інфляційних втрат за період прострочення зобов'язання (від початку невиконання боргового зобов'язання з 01 грудня 2013 року по день пред'явлення додаткового уточненого позову), який становить 30 805грн.36коп., та 3% річних в розмірі 3060,00грн., які також правильно стягнув з відповідача на користь позивача.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_4 не містять підстав для її задоволення.

Так, посилання відповідача щодо здійснення на нього тиску з боку позивача під час укладення договору позики з позивачем на зазначену у розписці суму, а також про те, що ним повернуто позивачу борг у більшій, ніж обумовлено договором позики, сумі, а саме в розмірі 160 000грн., не можуть бути взятими до уваги, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами.

Так, копія наявної у матеріалах справи розписки від 19 листопада 2013 року (а.с. 52), складеної позивачем ОСОБА_2 про те, що вона отримала від батька відповідача -ОСОБА_6 - грошові кошти у розмірі 110 000,00 грн. в рахунок погашення боргу, не може бути врахована як доказ на підтвердження факту належного виконання зобов'язання з повернення боргу, оскільки відповідач не надав суду оригінал зазначеної розписки.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, оригінал цієї розписки знаходиться у позивача ОСОБА_2, яка пояснила колегії суддів, що склала її заздалегідь на прохання батька відповідача ОСОБА_6, проте не віддала її останньому, оскільки він в обмін на запропоновані ним 110 000грн. зажадав від неї повернення оригіналу розписки відповідача від 12 квітня 2013 року на суму 135 000грн., на що вона не погодилась, а ОСОБА_6 у відповідь 110 000грн. їй не віддав.

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги відповідача щодо необґрунтованого, на його думку, стягнення судом 3% річних, які не обговорювались у розписці, оскільки, як зазначалось вище, право позивача на отримання зазначеної суми передбачено законом.

Не можуть бути взятими до уваги й доводи відповідача ОСОБА_4 щодо відсутності доказів того, що представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 є фахівцем в галузі права і має право на надання такої допомоги, оскільки в розумінні ст. 6 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та ст.ст. 12, 42, 56 ЦПК при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» № 4191-VI, від 20 грудня 2011р.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Згідно зі ст. 1 зазначеного Закону, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Колегія суддів погоджується і з визначеним судом розміром судових витратна правову допомогу у розмірі 5000,00 грн., що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, так як вони підтверджені документами: договором про надання юридичних послуг, розрахунком витрат на правову допомогу відповідно до договору за здійснення процесуальних дій за межами судового розгляду: надання консультацій, підготовка позовної заяви, уточнених позовів, участі в судових засіданнях згідно журналів судових засідань, тощо, довіреністю на здійснення представництва, податковою декларацією платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця, що діє на підставі Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця НОМЕР_1 від 17 вересня 2012 року (а.с. 46, 58, 93-95).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, надав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами, а доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків та не містять підстав для відмови в задоволенні позову.

За таких обставин колегія суду вважає, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позову не оскаржено, тому колегія суддів не вдається в її обговорення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 323 - 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 16 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : І.Є.Ляховська

Судді: А.П.Барильська

Я.М.Бондар