У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Закропивного О.В., Луспеника Д.Д., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення суми за договором позики, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 25 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із указаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти за договором позики від 9 жовтня 2010 року у загальному розмірі 2 647 945 грн. 16 коп.

На обґрунтування позову зазначав, що за нотаріально посвідченим договором позики від 9 жовтня 2010 року ОСОБА_5 отримав від нього в борг грошові кошти у сумі 29 500 доларів США, що становило на момент укладення договору згідно офіційного курсу Національного банку України (1 долар США = 7,9 грн) 233 050 грн. За умовами договору суму боргу у доларах США ОСОБА_5 зобов'язаний був повернути не пізніше 9 квітня 2011 року. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 квітня 2014 року та рішенням апеляційного суду м. Києва від 10 червня 2014 року було задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 в частині стягнення з ОСОБА_5 на його користь суми боргу за договором позики від 9 жовтня 2010 року у таких розмірах: заборгованість за договором позики 19 250 доларів США, що становить 249 807 грн 25 коп. - залишок неповерненої частини позики; 5 018,11 доларів США, що становить 65 120 грн 01 коп - проценти; 20 003 грн 01 коп. - 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України; 50 тис. грн - штрафу (пені) за прострочення виконання зобов'язання та судові витрати; в решті позовних вимог відмовлено. Зазначені судові рішення набрали законної сили, примусове стягнення боргу за виконавчими листами не проведено. Вважаючи, що ухвалення судом рішення про стягнення з відповідача боргу не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошових зобов'язань та не позбавляє кредитора права на подальше нарахування, вимогу і стягнення з боржника штрафів, пені, неустойки. За таких обставин позивач просив стягнути з ОСОБА_5 на його користь: 1 720,37 доларів США - проценти за користування коштами (ст. 1048 ЦК України), 591,74 доларів США - 3 % річних згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, а всього - 2 312,11 доларів США за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення по справі. Також просив стягнути неустойку згідно з п. 4 договору позики від 9 жовтня 2010 року за прострочення виконання зобов'язання - в розмірі 7 тис. грн за кожен день за період з 8 жовтня 2013 року по 16 жовтня 2014 року за 374 дні, що становить 2 618 тис. грн, та судові витрати.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 25 березня 2015 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 36 324 грн 86 коп. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення в частині вирішення позову про стягнення неустойки та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Зокрема, суд першої та апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що судовими рішеннями стягнуто з ОСОБА_5 на користь позивача всю суму заборгованості за договором позики від 9 жовтня 2010 року, строк дії договору закінчився, між сторонами існують невиконані зобов'язальні правовідносини, а тому стягнення неустойки на підставі п. 4 договору позики поза строком його дії законом не передбачено.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 25 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Закропивний

Д.Д. Луспеник

С.П. Штелик