Справа № 310/4282/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

14 вересня 2015 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області

у складі: головуючого - судді Пустовіт З.П.

при секретарі: Гоноболіній О.

з участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, її представника адвоката ОСОБА_3, представника третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бердянську цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа Осипенківська сільська рада Бердянського району Запорізької області про встановлення нікчемності правочину,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року позивач звернулася до Бердянського міськрайонного суду із зазначеним позовом до відповідача за участю третьої особи, уточнивши його згодом, в якому просила встановити нікчемність правочину заповіту, укладеного ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2, який посвідчено 09 січня 2007 року в Осипенківській сільській раді Бердянського району Запорізької області за №10. В обґрунтування позову посилалася на те, що 14 серпня 2014 року помер її батько, ОСОБА_6, після смерті якого відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку №2 по вул. Поліни Осипенко в с.Осипенко Бердянського району Запорізької області. Вона є спадкоємцем першої черги за законом. 09.10.2014 року довідкою Осипенківської сільської ради їй було повідомлено, що окрім неї, до складу спадкоємців увійшла ОСОБА_2 за заповітом №10 від 09.01.2007 року. Про вказаний заповіт їй нічого відомо не було. На час укладання заповіту секретар Осипенківської сільської ради ОСОБА_7 повинна була керуватися Наказом Міністерства юстиції України №22/5 від 25.08.1994 року про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, який втратив чинність на підставі Наказу Міністерства юстиції України №3306/5 від 11.11.2011 року (далі Інструкція). Заповіт було складено з порушенням норм цивільного законодавства, а саме: в порушення ст. 1247 ЦК України в заповіті відсутнє місце складання заповіту. Всупереч п.4 Інструкції секретар виконкому сільської ради порушила таємницю укладання заповіту, що підтверджується заявою відповідача про виклик свідків в іншій справі №310/249/15-ц, яка була залишена безрозгляду. По тексту заповіту, в порушення п.17 Інструкції, не були прокреслені вільні місця, виправлення дати заповіту не було застережене секретарем до підпису заповідача, а лише після. Секретар не передала заповіт для перевірки на його законність до державного нотаріального архіву, що є порушенням п.п.37,39 Інструкції. Із тексту заповіту є незрозумілим, хто саме прочитав заповіт вголос. Крім цього, Інструкція не передбачає того, що заповіт повинен бути надрукованим, в ній йде мова про те, що заповіт складає заповідач особисто і подає його на посвідчення секретарю, при цьому ніде не йде мова, щоб заповіт друкував сам секретар виконкому і подавав його на підпис заповідачу, що є порушенням форми укладення заповіту. Відповідно до ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це право, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Пунктом 14 постанови Пленуму Верхового Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не допускається визнання дійсним заповіту, який є нікчемним у звязку з порушенням вимог щодо його форми та порядку посвідчення. У цьому разі судам слід застосовувати статтю 1257 ЦК, оскільки норми глави 85 ЦК не передбачають можливості визнання заповіту дійсним. Посилаючись на вказані обставини, позивач просила встановити нікчемність заповіту, укладеного її батьком на користь відповідача.

У судовому засіданні представник позивача за довіреністю ОСОБА_1 підтримав позв із зазначених у ньому підстав, виклав суду обставини, викладені в ньому, та просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнала та пояснила, що вона зі своїм чоловіком ОСОБА_8 після реєстрації шлюбу у 2000 році прожили разом лише два роки, після чого ніяких стосунків не підтримували взагалі, дітей спільних не мали. ОСОБА_6 забрав її до себе в с.Осипенко у ще 2004 році, однак через відсутність у нього домової книги спочатку прописав її у своєї сестри по вул. П.Осипенко, №4 в с.Осипенко, а з 2009 року вона вже була прописана разом з ним у його будинку №2 по вул. Поліни Осипенко в с.Осипенко. На початку 2007 року він збирався уїжджати на Північ на роботу, тому повідомив, що бажає оформити на неї заповіт. У 2007 році заповіт було оформлено в сілкій раді. При цьому ніякого секрету з цього ОСОБА_6 не робив, бо про свої наміри повідомив напередодні сусідам, кумам. При цьому після оформлення заповіту вони залишили цей заповіт у куми, бо їх будинок був старий, тому вона його теж читала. За час проживання з померлим вони разом в будинку провели газопостачання, прибудували веранду, перекрили дах, робили поточні ремонти. Він неодноразово просив її розірвати шлюб з ОСОБА_8П, однак вона не надавала цьому великого значення і зробила це лише у листопаді 2014 року. Його дочка ОСОБА_9 сильно його образила, сказавши йому в очі, що вона соромиться того, що він є її біологічним батьком. Він навіть її сина, а свого онука, ніколи не брав на руки, такий був ображений на дочку і, мабуть, через це пішов добровольцем в АТО, де і загинув 14 серпня 2014 року.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_3 також заперечував проти задоволення позову, вважаючи його надуманим і необґрунтованим, посилаючись на те, що допитаний як свідок секретар виконкому Осипенківської сільської ради ОСОБА_7 пояснювала суду, яким чином відбувалося посвідчення заповіту. Ніяких свідків в цей час не було. При цьому сама відповідач ОСОБА_2 пояснила, яким чином свідкам стало відомо про укладення заповіту, бо сам ОСОБА_6 не робив з цього таємниці і розповів сусідам. Про виправлену дату секретарем у заповіті зроблене застереження. Те, що не прокреслені вільні місця, можливо, це помилка, але ж у рядках нічого не дописано. Посилання на те, що екземпляр заповіту не направлено до нотаріального архіву, але ж згідно Інструкції сільська рада має право їх зберігати. Відповідно до Положення про державний нотаріальний архів, затвердженого 07.02.1994 року, сільська рада, яка є фондоутримувачем, лише після закінчення 10 років направляє нотаріальні документи до архіву на протязі двох років, але строк ще для цього не сплив, бо заповіт посвідчено у січні 2007 року. В Інструкції зазначається, що якщо документ викладений неграмотно, то посадова особа виконавчого комітету складає такий документ, що і було зроблено секретарем. Крім цього, як видно з копії заповіту, він оформлений правильно, у ньому вказано місце складання с.Осипенко, місце і дата народження заповідача, він підписаний заповідачем особисто, тому просив у задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи голова Осипенківської сільської ради Бердянського району Запорізької області ОСОБА_4 також заперечував проти задоволення позову, пояснивши, що ОСОБА_5 зі своїм батьком ОСОБА_6 не спілкувалася. Памятає, що приблизно через тиждень після складання заповіту він зустрів ОСОБА_6, який сказав йому, що хотів прийти до нього, але вже зробив заповіт на ОСОБА_2 Секретар виконкому ОСОБА_7, яка все життя прожила в с.Осипенко і працювала на посаді секретаря виконкому, ніколи б не впустила сторонніх осіб при посвідченні заповіту. Приватний нотаріус ОСОБА_10 завжди збирає секретарів сільських рад і проводить консультації щодо правильності оформлення нотаріальних документів. Немає порушення в тому, які технічні засоби були застосовані при виготовленні тексту заповіту, в сільській раді завжди текст заповіту печатався на машинці. Знає добре ОСОБА_6, який ніколи не святкував свої дні народження, але міг святкувати день прикордонника чи Новий рік. Він ніколи не був помічений в розпитті спиртних напоїв. До нього дійшла інформація, що з дочкою були сварки, тому, на його думку, він і зробив заповіт на ОСОБА_2 Щодо виправлень у заповіті, то таке буває, але це забивається і робиться відповідний запис про виправлення.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що в період з 01.10.1998 року по 14.12.2010 року працювала на посаді секретаря виконкому Осипенківської сільської ради. Памятає, як ОСОБА_6 вперше звернувся до неї і запитав, чи посвідчують у сільській раді заповіти, на що вона йому повідомила, що таке робиться і розяснила, які потрібні документи для такого посвідчення: паспорт свій і бажано тієї особи, на яку буде складатися заповіт. Коли він прийшов до неї вже оформляти заповіт, то надав свій паспорт і ксерокопію паспорту ОСОБА_2, заплатив 85 коп. державного мита. Перед складанням заповіту у них була розмова, він розповів, що бажає скласти заповіт на користь ОСОБА_2 на все майно. Вона запитала щодо його дочки, на що він сказав, що вона не хоче з ним спілкуватися. Надрукований текст заповіту він прочитав вголос, підписав, записав текст при цьому, що прочитано його вголос. За час своєї роботи їй ніколи не доводилося посвідчувати вже готовий заповіт, написаний самим заповідачем, їх цьому не вчили. Вона двічі навчалася на курсах в м.Запоріжжі. Ніде не написано, що сільська рада повинна направляли заповіти до державного архіву,- заповіти завжди зберігалися в сільській радів. ОСОБА_6 отримав перший екземпляр заповіту. Ці заповіти перевірялися нотаріальною конторою і ніяких зауважень не було. При посвідченні заповіту ОСОБА_6 був один, був адекватним. Заповіт посвідчувався 9 січня 2007 року, це був ранок, і вона просто помилися в даті, надрукувавши 8 число, а коли почала реєструвати в Реєстрі, то побачила помилку і виправила її.

Заслухавши представника позивача, відповідача, її представника, представника третьої особи, свідка, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 14 серпня 2014 року помер батько позивача ОСОБА_11, що підтверджується копіями документів: повторного свідоцтва про смерть ОСОБА_6, свідоцтва про народження позивача, свідоцтва про її одруження.

Згідно листа Бердянської районної державної нотаріальної контори №914/01-16 від 22.07.2015 року після смерті ОСОБА_6 до нотаріальної контори 24.10.2014 року звернулася ОСОБА_5, дочка померлого, із заявою про прийняття спадщини за законом , яка на день подачі заяви була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1/10, кВ. 12, та 07.02.2015 року ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини за заповітом, яка на день подачі заяви мешкала за адресою: Запорізька область Бердянський район, с.Осипенко, буд.2. 24.10.2014 року заведена спадкова справа за №170/2014.

Судом встановлено, що на випадок своєї смерті ОСОБА_6 залишив заповіт, посвідчений 09 січня 2007 року секретарем виконкому Осипенківської сільської ради Бердянського району Запорізької області за реєстровим №10, яким все своє майно, де б воно не було із чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що за законом він матиме право, заповідав ОСОБА_2, як вбачається з представленої суду належним чином завіреної копії заповіту та копії Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), виданої 09.12.2014 року.

Позивач в обґрунтування нікчемності вказаного заповіту посилалася на те, що секретарем сільської ради при його посвідчені були допущені порушення вимог Цивільного кодексу України, а саме: ст.ст.1247, 1248 щодо його форми, а також вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25.08.1994 року №22/5, а саме: п.4 щодо таємниці укладення заповіту, п.17 щодо правильності оформлення та внесення виправлень, п.п.33,37,39 щодо можливості його друкування секретарем сільської ради, передання його до державного нотаріального архіву.

Так, статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкування є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з положеннями ст. 1233, ч. 2 ст. 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт здійснюється особисто.

Ст. 1247 ЦК України регламентує наступне:

1. Заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання.

2. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини 4 ст. 207 цього Кодексу.

3. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Згідно ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 10 Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року № 419, посвідчені заповіти і довіреності реєструються посадовими, службовими особами, крім капітанів морських або річкових суден, що плавають під прапором України, начальників пошукових або інших експедицій, в реєстрі для реєстрації заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, форма якого встановлюється Мін'юстом. Тобто, Запис у реєстрі є доказом посвідчення заповіту чи довіреності.

Частина 4 ст. 1247 ЦК України про обов'язковість державної реєстрації заповітів у Спадковому реєстрі доповнена Законом № 2527-VІ від 21.09.2010р., тобто, після посвідчення заповіту ОСОБА_6

У відповідності до вимог ч.2 ст. 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, недодержання яких у відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою недійсності правочину.

Згідно із ч. 2 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то він є нікчемним і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч.1 ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це право, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Як вбачається з позову, ОСОБА_5 просить встановити нікчемність правочину через порушення вимог щодо його форми та посвідчення, тобто у розумінні ст.1257 ЦК України наполягає на нікчемності заповіту.

Вимоги щодо форми заповіту та його посвідчення посадовими особами органів місцевого самоврядування визначені ЦК України, Законом України «Про нотаріат», Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року N 22/5 та Порядком посвідчення заповітів і доручень, прирівнюваних до нотаріально посвідчених, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року № 419, в редакціях, які діяли на час посвідчення заповіту.

Загальні вимоги до форми заповіту встановлені у ст. 1247 ЦК, а саме: письмова форма; нотаріальне посвідчення або посвідчення особами, уповноваженими на це законом (статті 1251, 1252 ЦК); зазначення у заповіті місця та часу його складання; підписання заповіту заповідачем.

Як видно з наданого суду оспорюваного заповіту, він був посвідчений секретарем виконавчого комітету Осипенківської сільської ради Бердянського району Запорізької області.

Відповідно до п. 7, 8 вищенаведеної Інструкції нотаріальні дії можуть вчинятися посадовою особою будь-якого виконавчого комітету на всій території України, за винятком випадків, передбачених статтями 9, 36, 55, 60, 65, 66, 70-73, 85, 93 і 103 Закону "Про нотаріат", та інших випадків, передбачених законодавством України.

Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. В окремих випадках, коли громадянин не може з'явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням.

Із тексту спірного заповіту вбачається, що він складений з дотриманням вимог діючого на той час законодавства, а саме складений у письмовій формі із зазначенням часу, місця його укладення, прочитаний заповідачем вголос та підписаний, належним чином посвідчений уповноваженою особою, особу ОСОБА_6 та її дієздатність секретарем сільської ради встановлена.

Відсутність у тексті заповіту проставлених прокреслень на незаповнених до кінця рядках, як це передбачено у п.17 Інструкції, є формальним порушенням і не свідчить про нікчемність правочину, з огляду на те, що форма заповіту відповідає вимогам ст. 1247 ЦК і вільне волевиявлення заповідувача позивачем не оспорюється.

Виправлення дати складання заповіту з «08» числа на «09» із застереженням про це після підпису заповідача так само не тягне за собою нікчемність заповіту, оскільки не стосується самого змісту особистого розпорядження заповідача, до того ж останній, відповідно до ч.2 ст.1254 ЦК України, має право у будь-який час скласти новий заповіт, який скасовує повністю чи частково попередній заповіт.

Посилання позивача на відсутність у заповіті місця його складання є таким, що не відповідає дійсності, бо після слова «заповіт» вказано місце його складання: село Осипенко Бердянського району Запорізької області.

Так само надуманим та таким, що не підтверджене належними доказами, є припущення позивача про те, що порушена таємниця укладання заповіту: нібито він був укладений при свідках. При цьому, у підтвердження своєї позиції позивач посилається на подану відповідачем в іншій аналогічній справі, яка була залишена судом без розгляду, заяви про виклик шести свідків.

Однак дану обставину було розяснено відповідачем ОСОБА_2, яка пояснила, що ОСОБА_6 як перед укладанням заповіту, так і після його укладення, розповів про це сусідам та кумам. Про це ж саме давав пояснення суду і представник Осипенківської сільської ради- сільський голова ОСОБА_4, якому ОСОБА_6 також повідомив про посвідчений ним заповіт на користь ОСОБА_2 Допитана як свідок секретар виконкому Осипенківської сільської ради ОСОБА_7, яка посвідчувала заповіт, категорично заперечувала факт присутності будь-яких сторонніх осіб при посвідченні заповіту.

У 21 Інструкції зазначено, що примірники всіх нотаріально посвідчених заповітів чи довіреностей, повідомлень установ банку, підприємств і організацій з написом про накладення заборони відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна залишаються у справах виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів, тому посилання позивача в обґрунтування нікчемності заповіту на не направлення примірника заповіту до державного нотаріального архіву для його перевірки не заслуговує на увагу суду.

Незрозумілим для суду є також позиція позивача, яка у виділених нею пунктах 5 та 6 своєї позовної заяви, посилаючись на ст.1248 ЦК України, яка дозволяє посвідчувати написаний власноручно заповідачем заповіт чи за допомогою друкованих засобів, або ж сам нотаріус на прохання особи може записати заповіт чи його надрукувати, в іншому пункті, посилаючись на пункт 33 Інструкції, вважає, що секретар виконавчого комітету сільської ради мала право приймати від ОСОБА_6 лише власноруч написаний ним текст заповіту, а не друкувати його на машинці, вважаючи це порушенням форми укладання заповіту.

Однак можливість записати заповіт за допомогою технічних засобів самим нотаріусом або в даному випадку секретарем виконкому сільської ради, яка вчиняє нотаріальні дії, прямо передбачена ЦК України (ч.2 ст.1248), при цьому заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним: дана умова секретарем була дотримана,- в тексті заповіту зазначено, «заповіт записано секретарем виконкому сільської ради, з моїх слів вірно, відповідає моїй точній волі, прочитано вголос» і після цих слів стоїть підпис заповідача та його прізвище, імя по-батькові, написані власноруч.

Твердження позивача про те, що із тексту заповіту є незрозумілим, хто саме прочитав його вголос, не відповідає дійсності та є надуманим, оскільки весь текст заповіту пишеться від першої особи, тобто від імені самого заповідача, і лише після його підпису та власноруч зроблених записів про причитування його вголос та зазначення прізвища, імя та по батькові, секретар виконкому його посвідчила та зазначила, що він записаний нею зі слів ОСОБА_6, заповіт до підписання ним прочитаний вголос, особу його встановлено, дієздатність перевірено.

Посилання позивачем на порушення секретарем виконкому сільської ради вимог п.п.37,39 Інструкції також не може бути взято судом до уваги, оскільки вони трактуються нею на власний розсуд: затвердженим Положенням про державний нотаріальний архів не передбачено передання примірнику заповіту для його перевірки в архів до закінчення строку його зберігання (а це 10 років) у фондоутримувача, яким є сільська рада.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів). Належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Отже, з урахуванням вищенаведеного та оцінки доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що порушень вимог щодо форми та посвідчення оспорюваного заповіту, передбачених нормативними документами, при розгляді справи не встановлено, та доказів, які б свідчили про його нікчемність, позивачем суду також не надано, тому відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_5

Відповідно до положень ст.88 ЦПК України при залишенні позову без задоволення судові витрати, понесені позивачем, іншою стороною не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст.3,10,11,57-60, 62-64, 212-215 ЦПК України, ст.ст.1216, 1217, 1233, 1234, 1247, 1248, 1251 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа Осипенківська сільська рада Бердянського району Запорізької області про встановлення нікчемності правочину відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області через Бердянський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя:ОСОБА_12