АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/7633/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - ДемидовськаА.І.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничий вектор», яка подана представником ДІМОГЛОВОЮ Тетяною Павлівною, на ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 20 квітня 2015 року про забезпечення позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничий вектор» про стягнення суми індексації,

встановила:

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 20 березня 2015 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «Виробничий вектор» про стягнення суми індексації.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 20 квітня 2015 року задоволено заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову: накладено арешт на наступне майно: - будівлю трансформаторної підстанції № 7423 (літ. А), загальною площею 147, 30 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

- будівлю трансформаторної підстанції № 7424 (літ. А), загальною площею 97, 50 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2;

- будівлю трансформаторної підстанції № 7006 (літ. А), загальною площею 59, 70 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3;

- будівлю розподільчого пункту № 436, загальною площею 200, 90 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4.

Не погоджуючись з ухвалою, представник ТОВ «Виробничий вектор» - Дімоглова Т.П. звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, оскільки станом на 12.05.2015 року арештоване майно є власністю ПАТ «Київенерго».

В судове засідання позивач не з'явилась, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, колегією суддів визнано можливим розглянути справу у її відсутності згідно з вимогами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 просить стягнути з відповідача суму індексації в розмірі 577 295 грн. та 3% річних від суми неповернутих коштів у розмірі 58 651 грн. 18 коп.

В ході розгляду справи, 14.04.2015 року позивач звернулась з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно ТОВ «Виробничий вектор», а саме: - будівлю трансформаторної підстанції № 7423 (літ. А), загальною площею 147, 30 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1;

- будівлю трансформаторної підстанції № 7424 (літ. А), загальною площею 97, 50 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2;

- будівлю трансформаторної підстанції № 7006 (літ. А), загальною площею 59, 70 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3;

- будівлю розподільчого пункту № 436, загальною площею 200, 90 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4.

Суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову, керувався положеннями ст. 151-153 ЦПК України та виходив з того, що майно, на яке просить накласти арешт позивач, належить на праві власності ТОВ «Виробничий вектор», що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно та прийшов до висновку, що запропонований позивачем вид забезпечення позову є співмірним із заявленими вимогами, тоді як невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Однак, з такими висновками суду погодитись неможливо.

Згідно зі ст. 151 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Відповідно до ч. 1 ст. 152 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до роз'яснень п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд першої інстанції вказаних вимог та роз'яснень не врахував.

Частиною 2 ст.151 ЦПК України передбачено, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

З аналізу положень статті випливає, що відомості про вартість майна, на яке накладається арешт, та чи належать об'єкти нерухомого майна на праві власності відповідачу, є необхідними для забезпечення позову.

Разом з тим, у порушення вимог ст. ст. 151, 152 ЦПК України, позивачем у заяві не зазначено вартості вищевказаного нерухомого майна, не вказано, чи є зазначена вартість співмірною із розміром суми індексації та трьох відсотків річних, яку позивач просить стягнути з ТОВ «Виробничий вектор».

Як вбачається зі змісту позовної заяви, обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 зазначила, що «на даний час стягнута рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 23.04.2014 року сума 279 291 грн. 26 коп. з урахуванням індексу інфляції з грудня 2007 року по січень 2015 року ( 7 років) становить 577 295 грн.». Проте у прохальній частині позовної заяви суму в розмірі 577 295 грн. позивач визначає як «суму індексування» та просить її стягнути з відповідача.

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд першої інстанції належним чином не визначив обсяг заявлених позовних вимог та їх співмірність із вартістю об'єктів нерухомого майна, на яке просила накласти арешт позивач.

Разом з тим, як вбачається з інформації з Державного Реєстру прав власності на нерухоме майно, загальна вартість будівлі трансформаторної підстанції № 7423 (літ. А) за адресою: АДРЕСА_1 становить 219 755 грн., загальна вартість будівлі трансформаторної підстанції № 7424 (літ. А) по АДРЕСА_2 становить 150 448 грн.

Інформація про вартість будівлі трансформаторної підстанції № 7006 (літ. А), за адресою: АДРЕСА_1 та будівлі розподільчого пункту № 436, загальною площею 200, 90 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 на час постановлення оскаржуваної ухвали в матеріалах справи була відсутня.

Крім того, накладаючи арешт на будівлі 3-х трансформаторних підстанцій, суд першої інстанції не врахував особливість даних об'єктів нерухомого майна та не з'ясував, чи буде накладення арешту фактично спрямоване на забезпечення заявлених вимог та виконання можливого рішення про задоволення позовних вимог, виходячи із того, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об'єктів» трансформаторна підстанція - це електрична установка відкритого або закритого типу, призначена для розподілу або перетворення електричної енергії.

При цьому, як вбачається з наданих апелянтом актів приймання-передачі основних засобів від 20.12.2012 року, будівлі трансформаторних підстанцій передані від ТОВ «Виробничий вектор» у власність ПАТ «Київенерго» на підставі договору № 4308 від 16.11.2012 року.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувану ухвалу суду неможливо визнати законною і обґрунтованою, ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, тому підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 312-315, 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничий вектор» - задовольнити.

Ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 20 квітня 2015 року - скасувати, питання передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий : Судді: