У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Ситнік О.М., Горелкіної Н.А., Євтушенко О.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійним, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності, встановлення фактів, роз'яснення рішення суду шляхом виселення та складання акта про наявність майна, вселення, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Малиновського районного суду

м. Одеси від 20 травня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 20 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності його батьку ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 20 січня 1992 року.

23 травня 1995 року ОСОБА_7 уклав з ОСОБА_5 договір довічного утримання, згідно з умовами якого ОСОБА_7 передав у власність ОСОБА_5 вказану квартиру, а остання зобов'язалася довічно утримувати ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

28 вересня 2000 року ОСОБА_5 продала ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 січня 2002 року договір довічного утримання від 23 травня 1995 року визнано недійсним, оскільки у період з травня 1995 року по день смерті ОСОБА_7 не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними.

ОСОБА_4 просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 28 вересня 2000 року, витребувати квартиру з чужого незаконного володіння ОСОБА_6, оскільки вважав останню недобросовісним покупцем, а ОСОБА_5 - недобросовісним продавцем.

Також просив визнати за ним право власності на квартиру в порядку спадкування за законом, встановити факт самовільного вселення ОСОБА_6 у квартиру, скласти акт про наявність у квартирі АДРЕСА_1 владних нагород, орденів та медалей, предметів домашнього вжитку, меблів, ювелірних виробів, антикваріату та грошових цінностей, що за життя належали ОСОБА_7, виселити ОСОБА_6 разом з усіма особами, які з нею проживають без надання іншого житлового приміщення та вселити позивача у квартиру спадкодавця.

Справа переглядалася судами неодноразово.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 червня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30 жовтня 2012 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2013 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 червня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 30 жовтня 2012 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 травня 2014 року позов задоволено частково. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_4 право власності у порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказано, що рішення суду є підставою для реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 у відділі державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції. Виселено ОСОБА_6 з усіма особами, які проживають разом з нею, із квартири АДРЕСА_1 без надання іншої житлової площі. Вселено ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 20 листопада 2014 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 травня 2014 року змінено у частині відмови у позові про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 28 вересня 2000 року, у цій частині позов задоволено. У іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності батьку позивача - ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 20 січня 1992 року.

23 травня 1995 року ОСОБА_7 уклав договір довічного утримання з ОСОБА_5, за умовами якого ОСОБА_7 передав у власність ОСОБА_5 належну йому квартиру, а ОСОБА_5 зобов'язалась довічно повністю утримувати ОСОБА_7 з умовою безоплатного користування ОСОБА_7 спірної квартири (т. 1, а. с. 27).

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а. с. 85).

28 вересня 2000 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 посвідчений державний нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори 28 вересня 2000 року за реєстровим № 1-4893 (т. 1, а. с. 81).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 січня 2002 року визнано недійсним договір довічного утримання від 23 травня 1995 року, оскільки на момент укладання договору ОСОБА_7 не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати.(т. 1, а. с. 5-7).

Відповідно до ст. 145 ЦК Української РСР від 1963 року, якщо майно за плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею.

Суди правильно встановили, що на момент укладання договору ОСОБА_7 не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, тому спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_7 поза його волею, а ОСОБА_5 не мала повноважень розпоряджатися нею.

Відповідно до ст. 549 ЦК Української РСР від 1963 року ОСОБА_4 як спадкоємець ОСОБА_7 звернувся до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини, 18 травня 2000 року, тобто у межах строку, тому він є таким, що прийняв спадщину.

Відповідно до п. п. 2 та 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно від добросовісного набувача в тому разі, якщо майно було викрадене в нього або вибуло з його володіння не з його волі іншим шляхом.

У випадку, якщо майно вибуло з володіння власника на підставі вчиненого правочину перевірці судом при вирішенні справи підлягає чинність правочину.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено в ст. 203 ЦК України. Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недотримання цієї вимоги є підставою недійсності правочину (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 12 лютого 2014 року у справі № 6-165цс13.

Суди дійшли правильного висновку, що оскільки спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_7 поза його волею, ОСОБА_4 відповідно до ст. 549 ЦК Української РСР від 1963 року він є таким, що прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7, тому його право власності в силу вимог ст. ст. 319, 391 ЦУК України підлягає захисту.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а рішення суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції у нескасованій апеляційним судом частині залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 20 листопада

2014 року та рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 травня 2014 року у нескасованій апеляційним судом частині залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Ситнік О.М., Горелкіної Н.А., Євтушенко О.І.