Номер провадження: 22-ц/785/4015/15
Головуючий у першій інстанції Рева С. В.
Доповідач Ступаков О. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

22.09.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Ступакова О.А. суддів: Варикаші О.Д., Станкевича В.А.

при секретарі - Желєзнові В.В.

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «КредоБанк», за участю третіх осіб - Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Приватного нотаріуса Одеького міського нотаріального округу Калінюк Ганни Олександрівни про визнання договору іпотеки не дійсним та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «КредоБанк» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.07. 2014 року, -

встановила:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «КредоБанк», за участю третіх осіб - Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Калінюк Г.О., в якому просив визнати недійсним договір іпотеки, укладений 31 січня 2011 року між ПАТ «КредоБанк» та ОСОБА_3, предметом якого є двокімнатна квартира, загальною площею - 48,5 кв.м., житловою площею - 29,4 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, АДРЕСА_5, посвідченого 31 січня 2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюк Г.О. за реєстраційним № 73, а також застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину шляхом виключення реєстраційного запису з Державного реєстру іпотек обтяження та виключення реєстраційного запису з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про обтяження, що зроблені відносно двокімнатної квартири, загальною площею - 48,5 кв.м., житловою площею - 29,4 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, АДРЕСА_5, яка належить ОСОБА_3. Стягнути з ОСОБА_3 та ПАТ «КредоБанк» на свою користь судові витрати в рівних частках.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 31 січня 2011 року його бабуся ОСОБА_3 уклала з ПАТ «КредоБанк» договір іпотеки, яким передала в іпотеку банка двокімнатну квартиру, загальною площею - 48,5 кв.м., житловою площею - 29,4 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, АДРЕСА_5, в якості забезпечення виконання ПП «Фарби-Юг» своїх зобов'язань перед ПАТ «КредоБанк» за генеральним договором про здійснення кредитування № 1 від 31 січня 2011 року.

На момент укладення вказаного договору позивач не був повнолітнім, був зареєстрований, проживав та продовжує проживати у квартирі, яка є предметом цього договору.

Більш того, орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради не давав згоди на укладення іпотечного договору, тому цим договором були порушені його права на користування вказаним житловим приміщенням.

Відповідачка ОСОБА_3 позов визнала.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29.07. 2014 року позов задоволений. Визнано недійсним договір іпотеки, укладений 31 січня 2011 року між ПАТ «КредоБанк» та ОСОБА_3, предметом якого є двокімнатна квартира, загальною площею - 48,5 кв.м., житловою площею - 29,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, посвідченого 31 січня 2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюк Ганною Олександрівною за реєстраційним № 73.

Застосовані наслідки недійсності правочину:

- виключено реєстраційний запис з Державного реєстру іпотек обтяження двокімнатної квартири, загальною площею - 48,5 кв.м., житловою площею - 29,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_3;

- виключено реєстраційний запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про обтяження двокімнатної квартири, загальною площею - 48,5 кв.м., житловою площею - 29,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_3

Не погодившись з зазначеним рішенням суду представник ПАТ «КредоБанк» подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду в зв'язку з тим, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, сторони, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції посилався на те, що 06 серпня 1995 року народився позивач ОСОБА_2, та 17 серпня 2007 року ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою за адресою: м. Одеса, АДРЕСА_5, що підтверджується відповідною довідкою з місця проживання про склад сім'ї та реєстрації за № 348, виданої 05 липня 2014 року КП «Житлово-комунальний сервіс «Чорноморський».

З того часу по теперішній ОСОБА_2 разом зі своєю матір'ю ОСОБА_6, своїми бабусею ОСОБА_3 та дідусем ОСОБА_7 проживають у зазначеній квартирі, яка належить його бабусі ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 03 жовтня 2002 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенко О.В..

31 січня 2011 року між ОСОБА_3 та ПАТ «КредоБанк» укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_3 передала в іпотеку банка двокімнатну квартиру, загальною площею - 48,5 кв.м., житловою площею - 29,4 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, АДРЕСА_5, в якості забезпечення виконання ПП «Фарби-Юг» своїх зобов'язань перед ПАТ «КредоБанк» за генеральним договором про здійснення кредитування № 1 від 31 січня 2011 року.

Іпотечний договір був посвідчений 31 січня 2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюк Г.О. за реєстрованим номером № 73.

Згідно інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, від 11 липня 2014 року, наданої Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області, відомості в державний реєстр іпотек об'єкту нерухомого майна (об'єкту обтяження), розташованого за адресою: АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 03 жовтня 2002 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенко О.В., зареєстровані 31 січня 2011 року за реєстровим № 73 приватним нотаріусом Калінюк Г.О. на підставі іпотечного договору від 31 січня 2011 року, посвідченого цим нотаріусом, згідно якого іпотекодержателем є ПАТ «КредоБанк», майновим поручителем є ОСОБА_3, боржником за основним зобов'язанням є ПП «Фарби-Юг», а розмір основного зобов'язання складає 220 000 гривень.

Приватним нотаріусом Калінюк Г.О. було внесено відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна на вищевказану квартиру від 31 січня 2011 року за № 10770530.

Ухвалою голови Третейського суду при Львівській торгово-промисловій палаті Мелешко М.І. від 13 січня 2014 року порушено провадження за позовом ПАТ «КредоБанк» до ПП «Фарби-Юг», ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за генеральним договором про здійснення кредитування №1 від 31січня 2011 року у розмірі 161 109 грн. 58 коп.

З п. 3.2. Генерального договору про здійснення кредитування №1 від 31 січня 2011 року, укладеного між ПАТ «КредоБанк» та ПП «Фарби-Юг», відповідачка ОСОБА_3 вказана, як майновий поручитель - іпотекодавець двокімнатної квартири, загальної площі 48,5 кв.м., житлової площею 29,4 кв.м., яка розташована за адресою: м. Одеса, АДРЕСА_5.

З огляду на вищевказане, суд першої інстанції дійшов до висновку, що існування оскаржуваного договору іпотеки дає підстави відповідачу ПАТ «КредоБанк» для звернення стягнення на передане в іпотеку зазначене жиле приміщення, що може порушити цивільні права та інтереси ОСОБА_2, пов'язані з його правом на користування вказаною квартирою.

Положеннями ч. 3 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

За згодою між батьками ОСОБА_2 - ОСОБА_10 та ОСОБА_6, шлюб між якими було розірваного 04 жовтня 2007 року, з дозволу його бабусі ОСОБА_3 він, коли йому виповнилося 12 років, з 17 серпня 2007 року став проживати разом однією сім'єю зі своєю матір'ю ОСОБА_6 та своєю бабусею ОСОБА_3 та дідусем ОСОБА_7 у зазначеній квартирі, та з 17 серпня 2007 року був зареєстрований за адресою розташування цієї квартири, про що свідчить відповідний штамп у його паспорті та довідка № 348 від 05 липня 2014 року з місця мешкання про склад сім'ї та реєстрації.

Статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

За приписами ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» визначено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Цей Закон діє з 01 січня 2006 року, отже для укладення оскаржуваного договору іпотеки, укладеного 31 січня 2011року потребувалася попередня письмова згода органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, однак цей орган таку згоду не надавав.

Міністерство юстиції України у листі від 25 липня 2006 року за № 19- 50-556, тобто до укладення договору іпотеки, що є предметом спору, дало роз'яснення банкам, що згода органів опіки та піклування на укладення договорів щодо жилих приміщень необхідна, якщо дитина є власником (співвласником) або має право на користування житловим приміщенням.

В п. 2.1.6 оскаржуваного договору іпотеки зазначена обставина, яка не відповідає дійсності, а саме, в цьому пункті вказано, що іпотекодавцю ОСОБА_3 зміст ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» відомий, та що права та інтереси дітей щодо нерухомого майна, цим договором не порушується та немає дітей, які мають право користування вказаною квартирою.

Однак, на момент укладання цього договору іпотеки позивач ОСОБА_2 був неповнолітнім, йому було повних 15 років та він мав право на користування вказаною квартирою, тому вищевказана обставина, викладена у п. 2.1.6 оскаржуваного договору іпотеки, не відповідає дійсності.

Положеннями ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

За приписами ст. 203 ЦК України визначене наступне:

1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу ,іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

2) Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності

3) Волевиявлення учаснику правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4) Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5) Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків

6) Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення , такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину , прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її чинність або можливість використати її за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Відповідно до ст. 236 ЦК України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним право чином права та обов'язки передбачалися на лише майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Таким чином, правочин є таким правочином, в якому на підставі договору має місце обумовлення настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо настане вона чи ні (відкладальна обставина), як передбачено ч. 1 ст. 212 ЦК України.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що судам відповідно до ст. 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 ЦК тощо), та оспорюванні правочини, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Крім того, пунктом 5 зазначеної Постанови Пленуму ВСУ роз'яснено, що відповідно до ст. 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтованості іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена, як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права і інтереси якої порушено вчинення правочину.

При цьому, пунктом 7 вищевказаної Постанови Пленуму ВСУ роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли із правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визначення правочину недійсним. У разі уколи правочин невиконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (ч. 1 ст. 216 ЦК).

Суд першої інстанції дійшов до висновку, що оскаржуваним договором іпотеки порушені цивільні права та інтереси ОСОБА_2, пов'язані з його правом на користування квартирою, яка є предметом оскаржуваного іпотечного договору, так як у випадку звернення стягнення ПАТ «КредоБанк» на передане в іпотеку зазначене жиле приміщення, відповідно до ст.109 ЖК України він може бути виселений з вказаної квартири зі всіма його членами сім'ї та може втратити право на користування цим жилим приміщенням, а іншого житла в нього не має, що свідчить про існування загрози його безпритульності та бездомності.

Суд першої інстанції вважав, що надані ОСОБА_2 та досліджені судом докази в їх сукупності дають підстави для визнання вищевказаного договору іпотеки недійсним, оскільки він був укладений відповідачкою ОСОБА_3 з порушенням вимог діючого законодавства та порушує права ОСОБА_2 на проживання в зазначеній квартирі в зв'язку з чим суд першої інстанції також дійшов до висновку про виключення реєстраційного запису з Державного реєстру іпотек обтяження та виключення реєстраційного запису з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про обтяження, що зроблені відносно двокімнатної квартири, загальною площею - 48,5 кв.м., житловою площею - 29,4 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, АДРЕСА_5, яка належить ОСОБА_3.

Колегія погоджується з зазначеним висновком суду першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі, що в третейському суді розглядається справа за позовом ПАТ «КредоБанк» про стягнення солідарно з Приватного підприємства «ФАРБИ-ЮГ», ОСОБА_6 заборгованості за кредитним договором №1 від 31січня 2011 року у розмірі 161 109 грн. 58 коп. в якості забезпечення виконання якого виступає спірна квартира за оспорюваним іпотечним договором, що є підставою для скасування рішення суду, колегія вважає помилковими, оскільки розгляд третейським судом справи за позовом ПАТ «КредоБанк» не перешкоджає розгляду справи за позовом ОСОБА_2

Зазначення в апеляційній скарзі на відсутність сповіщення нотаріуса про день та час розгляду справи не є підставою для скасування рішення суду, оскільки нотаріус апеляційну скаргу на зазначені порушення норм процесуального права судом першої інстанції не подав, та в разі і виявлення зазначених порушень, що не було встановлено судом апеляційної інстанції, зазначені обставини не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції виходячи з положень ст. 309 ЦПК України.

Посилання в апеляційній скарзі на незалучення до участі у розгляді справи Приватного підприємства «ФАРБИ-ЮГ», що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції колегія вважає помилковим, оскільки Приватне підприємство «ФАРБИ-ЮГ» апеляційну скаргу на рішення суду не подавало.

Зазначення в апеляційній скарзі на незалучення до участі у розгляді справи батьків позивача як законних представників, є помилковим, оскільки позивач на час подання позовної заяви був повнолітнім. Не залучення судом батьків позивача в якості третіх осіб не є підставою для скасування рішення суду, оскільки зазначені клопотання в суді першої інстанції не заявлялися, а також в зв'язку з тим, що батьки позивача апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції не подали.

Частиною першої ст. 292 ЦПК України визначено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Посилання в апеляційній скарзі, що при укладенні договору іпотеки від 31.01.2011 року, були відсутні відомості про проживання позивача який на той час був неповнолітнім в квартирі АДРЕСА_4 ОСОБА_2 про що КП ЖСК «Черноморський» була надана 27.01.2011 року відповідна довідка (копія якою додана до апеляційної скарги (а.с. 128)), а тому копія довідки КП ЖСК «Черноморський» надана 05.07.2014 року про реєстрацію позивача в квартирі АДРЕСА_4 на час реєстрації оспорюваного іпотечного договору не відповідає дійсності, колегія вважає помилковими.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції від посадових осіб КП ЖСК «Черноморський» були витребувані відомості, а саме яка з довідок КП ЖСК «Черноморський» наданих 27.01.2011 року та 05.07.2014 року, містить інформацію, що відповідає дійсності про реєстрацію у квартирі АДРЕСА_4 ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1).

Апеляційним судом була отримана довідка яка є ідентичною довідці наданій позивачем про його реєстрацію у квартирі АДРЕСА_4 з 17.08.2007 року.

Зазначення в апеляційній скарзі, що позивач, його мати ОСОБА_6 та бабуся ОСОБА_3 є зацікавленими особами, а тому задоволення позовних вимог заявлених позивачем направлено на сприяння у невиконанні господарсько-правових зобов'язань та неправомірного знаттю забезпечення виконання кредитного договору нічим не підтверджено.

Суд першої інстанції у рішенні помилково посилався на нікчемність правочину, оскільки зазначений договір є оспорюваним, про що суд першої інстанції зазначив у мотивувальній частині рішення.

Проте таке помилкове посилання не вплинуло на законність оскаржуваного судового рішення та не може бути підставою для задоволення апеляційної скарги.

На підставі наведеного колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не містять підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні заявлених позивачем позовних вимог. Представником ПАТ «КредоБанк» не подавалася заява в порядку визначеному ч.5 ст. 1057-1 ЦК України про накладення арешту на майно яке є предметом застави.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.1, 308, 313-315 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «КредоБанк» відхилити. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.07. 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення однак може бути оскаржена до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів.

Судді О.А. Ступаков

О.Д. Варикаша

В.А. Станкевич