АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/3053/15-ц Номер провадження 22-ц/786/2818/15Головуючий у 1-й інстанції Чуванова А. М. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю.В., Карнауха П.М.

при секретарі - Філоненко О.В.

за участю: представника відповідача - Василенко В.І.

позивача - ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві справу за апеляційною скаргою закладу об'єднання громадян «Полтавський міський спортивно-технічний клуб Товариства сприяння обороні України»

на заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 травня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до Закладу об'єднання громадян «Полтавський міський спортивно-технічний клуб Товариства сприяння обороні України» про стягнення не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 21 травня 2015 року позов ОСОБА_3 до Закладу об'єднання громадян «Полтавський міський спортивно-технічний клуб Товариства сприяння обороні України» про стягнення не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди задоволено.

Стягнуто з Закладу об'єднання громадян «Полтавський міський спортивно-технічний клуб товариства сприяння обороні України» на користь ОСОБА_3 заборгованість з невиплаченої заробітної плати у сумі 3284,78 гривень, середній заробіток за весь час затримки фактичного розрахунку у сумі 6585,48 гривень та моральну шкоду у сумі 3000,00 гривень, а всього: 12870,26 гривень. Вирішено питання судових витрат.

З вказаним рішенням не погодився відповідач, представник якого подав на нього апеляційну скаргу, та, посилаючись на неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження вини відповідача у невиплаті йому заробітної плати а також судом не було з'ясовано, чим підтверджується причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача та моральною шкодою, про що говорить позивачка.

У судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав та прохав її задовольнити.

Позивач апеляційну скаргу не визнала, прохала її відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як установлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, згідно наказу №1 &2 від 17.05.2004 року ОСОБА_3 прийнято на роботу на посаду головного бухгалтера Полтавського міського спортивно-технічного клубу Товариства сприяння обороні України, що підтверджується записами у трудовій книжці позивача (а.с.7).

Згідно наказу №22 від 20.05.2013р. Полтавський міський спортивно-технічний клуб Товариства сприяння обороні України перейменовано в Заклад об»єднання громадян «Навчальний заклад об»єднання громадян Полтавський міський спортивно-технічний клуб Товариства сприяння обороні України»

Згідно наказу №36 від 28.11.2013р. Заклад об»єднання громадян «Навчальний заклад об»єднання громадян Полтавський міський спортивно-технічний клуб Товариства сприяння обороні України» з 28 листопада 2013 року перейменовано в Заклад об»єднання громадян «Навчальний заклад об»єднання громадян Полтавський міський спортивно-технічний клуб»

На підставі заяви позивачки від 16.10.2014 року (а.с.10), 17.10.2014 року ОСОБА_3 було звільнено з займаної посади за згодою сторін, згідно наказу №17 від 17.10.1014 року, на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.9).

28.11.2014 року позивачка звернулася до відповідача з письмовою заявою з проханням провести з нею остаточний розрахунок при звільненні у розмірі 3284,78 грн. (а.с.11-13).

У подальшому ОСОБА_3 неодноразово, 13.01.2015 року та 13.02.2015 року, зверталася з аналогічними заявами, проте відповіді не отримувала (а.с.14-18).

Ухвалюючи оскаржуване рішення місцевий суд виходив із того, що, оскільки в день звільнення розрахунок по заборгованості із заробітної плати позивачу проведений не був та до теперішнього часу заборгованість по заробітній платі не виплачена, ця заборгованість підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, як і середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а також, у зв»язку з тим, що неправомірними діями відповідача позивачу спричинена моральна шкода, її також необхідно стягнути із заподіювача шкоди.

Такий висновок місцевого суду, в основному, відповідає обставинам справи і нормам матеріального права виходячи з наступного.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

У відповідності до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно по п.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виходячи з вищевикладеного, враховуючи, що при звільненні, за завою працівника, у відповідності до ст.47 КЗпП України з працівником не було проведено належного розрахунку, доказів протилежного відповідачем надано не було, колегія суддів приходить до висновку про правомірність стягнення з відповідача - Закладу об'єднання громадян «Полтавський міський спортивно-технічний клуб Товариства сприяння обороні України» на користь позивача ОСОБА_3 заборгованості по заробітній платі у розмірі 3284,78 грн.

Пунктом 32 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року Пленум Верховного Суду України роз»яснив, що, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N100.

З урахуванням вище викладеного, оскільки загальна кількість робочих днів за період невиплаченої заробітної плати за жовтень 2014 року, листопад 2014 року, грудень 2014 року, січень 2015 року, лютий 2015 року, по 10.03.2015 року становить 99 днів, виходячи із розрахунку середнього заробітку за останні два календарні місяці роботи в розмірі 66,52 гривень за день, загальна сума середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку з позивачем при її звільненні складає 6585,48 гривень.

Відповідно до наведених вище положень законодавства про працю, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути вказану заборгованість у розмірі 6585,48 гривень.

Посилання в апеляційній скарзі на недоведеність вини відповідача у здійсненні розрахунку при звільненні не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Підставою відповідальності власника (підприємства), відповідно до статті 117 КЗпП України, є склад правопорушення, який включає два юридичних факти - порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст.116 КЗпП) та вина власника. При цьому вина власника не виключається при відсутності грошей на розрахунковому рахунку, фінансових труднощах підприємства тощо. Водночас, не можна вважати, що вину власника виключає лише непереборна сила, що розуміється як надзвичайна і невідворотна за даних умов подія. Усяке явище, яке перешкоджає власникові належно виконати свої обов'язки перед працівником, якщо власник проявляв належну дбайливість щодо цього, виключає вину власника.

У відповідності до ст.ст.10,11,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на свої вимоги або заперечення.

Проте, всупереч вказаним вимогам, стороною відповідача не надано жодного належного чи допустимого доказу на підтвердження об'єктивної причини, яка б перешкоджала власникові здійснити належне виконання своїх обов'язків перед працівником, щодо сплати заборгованості по заробітній платі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що заява про звільнення ОСОБА_3 від 16.10.2014 року та наказ №17 від 17.10.2014 року за підписом ОСОБА_5, підлягають сумніву, оскільки останній, за словами відповідача, був звільнений із зазначеної посади керівника Закладу об'єднання громадян «Полтавський міський спортивно-технічний клуб товариства сприяння обороні України» 20.05.2014 року.

Однак, зазначені доводи не заслуговують на увагу, з огляду на те, що, згідно наявних у матеріалах справи Витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців підписантом та керівником юридичної особи - Закладу об»єднання громадян «Навчальний заклад об»єднання громадян Полтавський міський спортивно-технічний клуб»-на дату звільнення ОСОБА_3 17.10.2014 року був саме ОСОБА_5, а ОСОБА_6 був призначений підписантом та керівником даного закладу уже після звільнення ОСОБА_3, а саме з 12.11.2014 року.

Окрім того, питання незаконності звільнення чи скасування наказу про звільнення не було предметом позову, а сам факт звільнення відповідача 17.10.2014 року відповідачем визнається.

Доводи апеляційної скарги, щодо правомірності стягнення моральної шкоди в сумі 3000,00 грн., на думку колегії суддів, заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до положень ст.1167 ЦК України компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

На підставі ст.237-1 КЗпП України позивач має право на відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При вирішенні спорів, пов'язаних з відшкодуванням моральної шкоди, слід мати на увазі, що винна у заподіянні цієї шкоди особа може бути звільнена від обов'язку відшкодування тільки за умови, якщо вона доведе відсутність своєї вини (умислу або необережності).

Згідно п.3 постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995р. (з подальшими змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) особи, та за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (п.7 постанови).

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів вважає, що діями відповідача позивачу ОСОБА_3 було завданої моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях внаслідок незаконних дій щодо нього з боку відповідача, втраті через це нормальних життєвих зв»язків.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, слід виходити із засад розумності, виваженості та справедливості, а також положень п.9 постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995р. №4.

Враховуючи характер та обсяг психічних і душевних страждань, яких зазнала позивач, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог у цій частині та зміні оскаржуваного рішення, та вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1000,00грн. моральної шкоди, що відповідатиме вимогам розумності, виваженості та справедливості.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Згідно з п.3 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення.

За таких обставин, рішення суду у частині відшкодування моральної шкоди слід змінити, зменшивши суму, що підлягає стягненню з Закладу об'єднання громадян «Полтавський міський спортивно-технічний клуб Товариства сприяння обороні України» на користь ОСОБА_3 з 3000,00грн. до 1000,00грн.

Керуючись ст.303, п.3 ч.1 ст.307, п.п.3,4 ч.1 ст.309, ст.ст.316,317,319ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Закладу об'єднання громадян «Полтавський міський спортивно-технічний клуб Товариства сприяння обороні України», - задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 травня 2015 року в частині стягнення моральної шкоди - змінити, зменшити суму моральної шкоди, що підлягає стягненню з Закладу об'єднання громадян «Полтавський міський спортивно-технічний клуб Товариства сприяння обороні України»на користь ОСОБА_3 з 3000,00 (трьох тисяч гривень 00 коп.) грн. до 1000,00 (однієї тисячі гривень 00 коп.) грн.

В іншій частині рішення місцевого суду слід залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ Т.О. Кривчун

СУДДІ Ю.В. Дряниця

П.М. Карнаух