АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2371/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 51 Русаков Г. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоПономаренка В. В.
суддівГончар Н. І. , Корнієнко Н. В.
при секретаріРибасюк О. С.

за участю:

позивача ОСОБА_6

представника відповідача Тімченка О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 17 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю «М+М» про визнання наказу про звільнення за прогул незаконним, визнання недійсним запису в трудовій книжці, зміну часу та формулювання підстав звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 10.11.2014 року він працював водієм усіх марок у ТОВ «М+М».

14.04.2015 року його було звільнено з роботи за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин 12.04.2015 року, 13.04.2015 року та 14.04.2015 року.

Позивач вказує, що 12.04.2015 року він не був на роботі, у зв'язку з тим, що це був неробочий день - державне та церковне свято - Пасха, і у нього був вихідний. Незважаючи на те, що 13.04.2015 року теж був неробочий день, позивач за вказівкою керівництва вийшов на роботу, але автобус на рейс не вийшов у зв'язку з поломкою.

13-14.04.2015 року позивач разом зі своїм змінником з 8 год. до 17 год. ремонтували автобус.

Таким чином, позивач вважає, що його незаконно звільнили за прогули, які він не вчиняв.

Крім того, 30.04.2015 року позивач звернувся із заявою про звільнення його у зв'язку з погіршенням стану здоров'я на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України, однак йому було повідомлено про звільнення його з роботи 14.04.2015 року.

Враховуючи наведене, ОСОБА_6 просив суд: визнати незаконним наказ ТОВ «М+М» № 12 від 14.04.2015 року про звільнення його з роботи; змінити формулювання наказу про звільнення та час звільнення в частині причин звільнення, а саме: п. 4 ст. 40 КЗпП України на п. 2 ст. 40 КЗпП України, час звільнення з 14.04.2015 року на 30.04.2015 року; зобов'язати відповідача внести зміни до трудової книжки в частині підстави звільнення, вказавши як підставу звільнення п. 2 ст. 40 КЗпП України та час звільнення 30.04.2015 року; стягнути з ТОВ «М+М» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 2000 грн.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 17 серпня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить скасувати рішення районного суду та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з чим погоджується і колегія суддів, виходив з того, що позивач був відсутній на роботі 12.04.2015 року, 13.04.2015 року та 14.04.2015 року без поважних причин, у зв'язку з чим відповідач звільнив його з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Так, твердження позивача про те, що 12.04.2015 та 13.04.2015 року у нього були вихідні дні, спростовуються графіком роботи та відпочинку працівників ТОВ «М+М» на квітень 2015 року, з якого вбачається, що 12.04.2015р., 13.04.2015р. та 14.04.2015 року були робочими днями ОСОБА_6 (а.с.55-58).

Пояснення позивача про те, що 13.04.2015 року та 14.05.2015 року автобус Богдан А-09201 ПЕ д.н.з. НОМЕР_1, який відповідно до наказу по підприємству був закріплений за ОСОБА_6, знаходився в гаражі по причині поломки, оскільки згідно графіку роботи проведення ТО1, ТО2 та ремонту на квітень 2015 року - вказаний автобус 12.04.2015р., 13.04.2015р. та 14.04.2015р. не рахується як такий, що проходив ТО або ремонтувався (а.с.51-52).

Згідно довідки ТОВ «М+М», сформованої на підставі графіка роботи водія ОСОБА_6 та журналів «Обліку виїзду та заїзду автотранспорту» та «Реєстрації передрейсового інструктажу з безпеки руху» за період з 01.03.2015р. по 17.04.2015р., 12.04.2015р. та 13.04.2015р. водій ОСОБА_6 був замінений іншими водіями, а автобус Богдан А-09201 ПЕ д.н.з. НОМЕР_1 виїхав на рейс, 14.04.2015р. не виїжджав у зв'язку з тимчасовою відсутністю водія (а.с.50).

Посилання ОСОБА_6 на те, що він та його напарник-змінник 13.04.2015р. та 14.04.2015р. займались ремонтом вищевказаного автобуса, спростовуються поясненнями його змінника ОСОБА_8, який пояснив, що в ті дні не працював, а протягом трьох днів святкував церковне свято, вживаючи при цьому спиртні напої.

Факти відсутності ОСОБА_6 на робочому місці 12-14.04.2015 року без поважних причин підтверджені належними доказами: доповідними записками чергового механіка КТП, медичного працівника; наказами про створення комісії з питань трудової дисципліни; актами про відсутність працівника на робочому місці (а.с. 26-37).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогулом визнається відсутність працівника на роботі протягом робочого дня, а також відсутність без поважних причин більше трьох годин безперервно або сумарно. Відсутність на роботі з поважних причин не можна вважати прогулом. У всіх випадках прогулу роботодавець повинен вирішити питання про поважність причин відсутності працівника на роботі. Якщо він вважає, що прогул був здійснений без поважних причин, він може розірвати трудовий договір з працівником. В свою чергу обов'язок доводити поважність причини відсутності на роботі покладений на працівника.

Виходячи із змісту ст. 147 КЗпП України, звільнення працівника за прогул є заходом дисциплінарного стягнення.

Згідно вимог ч. 1, 3 ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Письмових пояснень щодо поважності причин відсутності на роботі позивачем роботодавцю надано не було. Відповідно до Акту від 14.04.2015 р. ОСОБА_6 відмовився від ознайомлення з наказом про звільнення № 12 від 14.04.2015р. (а.с.39).

05.05.2015 р. ОСОБА_6 листом був повідомлений про звільнення та проханням з'явитися в адміністрацію підприємства для отримання трудової книжки та розрахункових коштів (а.с.11).

Враховуючи наведене, суд вважає, що при звільненні позивача з займаної посади відповідачем було дотримано всіх вимог діючого законодавства, тому позовні вимоги ОСОБА_6 задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та були предметом розгляду в суді першої інстанції.

На підставі викладеного, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційну скаргу відхиляє і залишає оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 17 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю «М+М» про визнання наказу про звільнення за прогул незаконним, визнання недійсним запису в трудовій книжці, зміну часу та формулювання підстав звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :