Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Є. у. № 334/3366/15 Головуючий у 1 інстанції: Мусієнко Н.М.
№ провадження 22-ц/778/4876/15 Суддя-доповідач: Боєва В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Боєвої В.В.,

Суддів Коваленко А.І., Осоцького І.І.,

при секретарі: Бурак А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ПАТ «ВТБ Банк» про визнання кредитного договору недійсним.

Позивач зазначала, що між нею та відповідачем 12.11.2012р. був укладений кредитний договір №R6B, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти (кредит) в порядку та на умовах, зазначених в договорі, а позичальник зобов'язалась прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути банку кредитні кошти, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісійну винагороду та інші платежі в порядку, на умовах та у строки, що встановлені договором (п. 1.1 Кредитного договору.) За умовами п.п.3.1.-3.3. кредитного договору позивач надав відповідачу грошові кошти на наступних умовах:

Сума та валюти кредиту - 95000 грн., проценти за користування кредитом - 33% річних, строк кредитування - позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі до 12.11.2016р. або достроково у випадках, передбачених цим кредитним договором.

Позивач вважає, що кредитний договір від 12.11.2012р. є недійсним в порядку ст.230 ЦК України, оскільки всупереч ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» перед укладанням договору, ні протягом його дії, відповідач не повідомив позивачку в письмовий або усній формі щодо наявних форм кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі, між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, з обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати страхування, юридичне оформлення тощо); варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; податковий режим-сплати відсотків та про державні субсидії, на які позивач має право, відомості про те, від кого позивач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Також позивач вказує, що в кредитному договорі не вказано детального розпису сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача; банк не попередив її, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за ним несе споживач, що в розумінні ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» є також введенням позичальника в оману.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

На думку позивача, оскільки при укладенні кредитного договору вона не була ознайомлена з усією необхідною інформацією (в тому числі з вини Банку), яка зазвичай потрібна для прийняття свідомого і обміркованого рішення щодо укладення кредитного договору, скориставшись своїми перевагами та довірою з боку позичальника, Банк, не надавши їй необхідної інформації про договір, що укладається, спонукав до укладення договору на невигідних умовах.

Крім того, позивач вважає, що у відповідності до п.4 ч. І ст.21 ЗУ «Про захист прав споживачів» був порушений принцип рівності сторін у договорі, тому за статтею ст.215 ЦК України, кредитний договір є недійсним - , в зв'язку з недодержанням в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ч. І ч.3,ч.5,ч.6 ст. 203 ЦК України.

Посилаючись на вищевказані обставини, позивач ОСОБА_2 просила суд визнати кредитний договір недійсним.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2015 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги , колегія суддів вважає, що апеляційна скарга має бути відхилена з наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

При вирішенні спору суд першої інстанції посилався на положення статей 203, 215, 216 ЦК України, якими визначені: загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину; підстави визнання недійним правочину та правові наслідки недійсності правочину. Також суд застосував положення статті 527 ЦК України, якою передбачено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту та статтю 19 Закону України «Про захист прав споживачів», в якій вказано, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якій: під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відмовивши у задоволенні позову, суд виходив з того, що ОСОБА_2 не доведено обставин, на які вона посилається як на підставу визнання кредитного договору недійсним.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, належним чином оціненим доказам, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Частиною 3 статті 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 4 статті 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Основні доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 полягають в тому, що суд не взяв до уваги, обставини стосовно того, що банк не надав їй, як споживачу, інформації щодо інших видів (або програм) кредитування, а тому вона не мала змоги обрати найбільш вигідний варіант кредитування. З цих підстав вважає, що її права як споживача порушено, оскільки банк спонукав її укласти кредитний договір на невигідних умовах.

Такі доводи апеляційної скарги спростовуються наступним.

Судом встановлено, що між позивачкою та відповідачем 12.11.2012 року був укладений кредитний договір №R6B (а. с. 6-9).

Відповідно до пункту 1.1. кредитного договору банк зобов'язується надати позичальнику грошові кошти в порядку та на умовах, зазначених в договорі, а позичальник зобов'язується прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути банку кредитні кошти, а також сплатити проценти за користування комісійну винагороду та інші платежі в порядку, на умовах та у строки, що встановлені договором (а. с. 6).

За змістом пунктів 3.1.-3.3. кредитного договору позивач надав відповідачу грошові кошти на наступних умовах: Сума та валюти кредиту: 95000 грн., проценти за користування кредитом - 33% річних, строк кредитування: позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі до 12.11.2016р. або достроково у випадках, передбачених цим кредитним договором (а. с.6).

Згідно частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вищевказаних частин статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якій: під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Зі змісту кредитного договору укладеного сторонами 12.11.2012 року, зокрема, з п.п.3.11 цього договору видно, що підписанням цього Договору Позичальник підтверджує, що він перед укладанням цього Договору письмово ознайомлений з інформацією про особу і місцезнаходження Банку, про умови кредитування та умови договорів забезпечення, а також про орієнтовну сукупну вартість Кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням Процентної ставки за Кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача, тощо), пов'язаних з одержанням кредиту, укладанням цього Договору та оформленням договорів застави та страхування. Позичальник цим підтверджує свою згоду із зазначеними діючими умовами (а. с. 6 - на звороті).

Відповідно до п. п. 5.4.1. Кредитного договору позичальник-позивач, має право: відмовитись від одержання Кредиту у повному обсязі до дня надання кредиту; звертатися до банку з письмовим клопотанням про зміну та/або доповнення умов цього Договору, в тому числі про зменшення плати за Кредит; отримувати від Банку консультаційні послуги з усіх питань, що стосуються надання та обслуговування Кредиту за цим Договором тощо (а. с. 8).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач була згодна з умовами надання Кредиту, не скористалася вищевказаними правами протягом двох з половиною років і подала до суду позовну заяву про визнання недійсним кредитного договору тільки після того, як 10.03.2015 р. ПАТ «ВТБ Банк» звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя про стягнення заборгованості в сумі 86823,73 грн.

Зі змісту п.п.9.9. Договору видно, що в день підписання кредитного договору №RB від 12.11.2012 р. ОСОБА_2 було підписано два оригінальних примірника договору, кожен з яких має однаковому юридичну силу, по одному примірнику для кожної із сторін. Оригінал кредитного договору позивач ОСОБА_2 отримала в день його підписання. Також вона отримала в день підписання кредитного договору графік повернення кредиту і сплати процентів та розрахунок вартості супутніх послуг (додаток №1 та №2 до кредитного договору). Погоджуючись зі змістом цих додатків, ОСОБА_2, підписала ці документи. В день отримання кредитних коштів 12.11.2012р. відповідно до п.п.1.9. додатку №1 до «Інформації про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту» позивачкою було оплачено комісію за безготівкове поповнення поточного рахунку позичальника, операції за яким можуть здійснюватися з використанням спеціальних платіжних засобів по тарифу 11,99% у розмірі 11390,50грн.

(а. с. 9 - на звороті; а. с. 10).

Відповідно до приписів статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Пунктом 20 Постанови пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оцінивши у відповідності до вимог статті 212 ЦПК України надані сторонами письмові докази та пояснення сторін, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_2, тобто, довід апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо спонукання з боку банку на укладення нею кредитного договору на невигідних умовах не знайшов підтвердження.

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо ненадання Банком їй, як споживачу, інформації щодо інших видів (або програм) кредитування, а тому вона не мала змоги обрати найбільш вигідний варіант кредитування, є неспроможними в силу того, що така інформація є загальнодоступною - з нею можна ознайомитися як у приміщенні Банку, так і на сайті Банку. Доказів щодо перешкод у отриманні цієї інформації ОСОБА_2 не надано.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому судова колегія вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: