У Х В А Л А

4 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Лященко Н.П., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 25 березня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 травня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, Головне управління юстиції в м. Києві, відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2014 року позов задоволено, визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частину квартири 20 у будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25 березня 2015 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2014 року в частині визнання права власності на частку в квартирі в порядку спадкування за законом змінено, резолютивну частину рішення суду викладено в такій редакції: позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання права власності на частку в майні в порядку спадкування за законом задовольнити частково, визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/9 частину квартири 20 у будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 травня 2015 року відмовлено ОСОБА_4, від імені якого діє ОСОБА_5, у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 ЦПК України.

У серпні 2015 року до Верховного Суду України звернувся

ОСОБА_4, від імені якого діє ОСОБА_5, із заявою про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 25 березня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 травня 2015 року з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 549, 553 ЦК УРСР, а також невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Для прикладу заявник надав ухвали Верховного Суду України від 23 січня 2008 року, 15 квітня і 27 травня 2009 року та 13 квітня 2011 року постановлені ним, як судом касаційної інстанції, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2011 року, 15 жовтня і 3 грудня 2014 року та 12 березня 2015 року, а також постанову Верховного Суду України від 6 лютого 2013 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Відмовляючи у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції зазначив, що апеляційний суд, ухвалюючи рішення, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову. При цьому суд апеляційної інстанції дослідивши всі докази в справі, встановив, що ОСОБА_6 у порядку передбаченому статтею 553 ЦК УРСР не відмовлявся від спадщини на користь будь-яких осіб і не втратив свого інтересу до спірної квартири, яка є спадковим майном.

Залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно, Верховний Суд України, як суд касаційної інстанції, в своїй ухвалі від 13 квітня 2011 року зазначив, що апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що позивачкою не вчинено жодних дій передбачених статтею 549 ЦК УРСР, які свідчать про прийняття спадщини, тому вона з власної волі не прийняла спадщину.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 грудня 2014 року зазначено, що спадкоємцем не прийнято спадщину після смерті спадкодавця, оскільки у порушення статті 549 ЦК УРСР із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталась та на час смерті спадкодавця разом із останнім не проживала.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 березня 2015 року судом касаційної інстанції зазначено, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном спадкодавця. Також судами встановлено, що позивач після смерті спадкодавця з відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контри не зверталась, спадкова справа щодо нерухомого майна померлого не відкривалась, свідоцтво про право на спадщину за законом не видавалось.

В ухвалах касаційного суду від 13 квітня 2011 року, 3 грудня 2014 року та 12 березня 2015 року, наданих заявником для порівняння, та у судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, встановлено різні обставини справи, що не є неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Постановляючи ухвалу від 23 січня 2008 року про залишення без змін рішення суду першої інстанції, яким задоволено позови про визнання права власності на спадкове майно, Верховний Суд України, як суд касаційної інстанції, погодився з висновком суду першої інстанції, що після смерті спадкодавця спадкове майно прийняла її донька, яка постійно проживала у спірному будинку, також спадкоємцем всього спадкового майна є син спадкодавця, який на підставі заповіту прийняв спадщину лише на земельну частку (пай), оскільки прийняття спадкоємцем частини спадкового майна відповідно до статті 548 ЦК УРСР свідчить про прийняття спадкоємцем спадщини в цілому.

Згідно з ухвалою Верховного Суду України від 15 квітня 2009 року, постановленою ним як судом касаційної інстанції, суд касаційної інстанції на підставі вимог статті 338 ЦПК України скасував рішення суду апеляційної інстанції, а справу направив на новий апеляційний розгляд, зазначивши при цьому про порушення судом норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а саме судом не досліджено всі докази, які б давали можливість стверджувати про фактичне прийняття спадкоємцями спадщини та не звернуто увагу на пропуск спадкоємцями шестимісячного строку для прийняття спадщини.

Згідно з ухвалою Верховного Суду України від 27 травня 2009 року, постановленою ним як судом касаційної інстанції, суд касаційної інстанції скасував судові рішення судів попередніх інстанцій, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи як передбачено частиною другою статті 338 ЦПК України.

Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2011 року не містить правової позиції щодо спірних правовідносин, оскільки суд перевіряв законність і обґрунтованість окремої ухвали, постановленої судом апеляційної інстанції в порядку статей 211, 320 ЦПК України.

Згідно з ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2014 року суд касаційної інстанції скасував судові рішення судів попередніх інстанцій, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи як передбачено частиною другою статті 338 ЦПК України.

Порівняння ухвал суду касаційної інстанції від 23 січня 2008 року, 15 квітня 2009 року, 27 травня 2009 року, 15 червня 2011 року та 15 жовтня 2014 року, наданих заявником як приклад, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

У постанові Верховного Суду України від 6 лютого 2013 року (справа 6-167ц12) висловлено позицію, що неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Подання спадкоємцями до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини за законом свідчить про прийняття ними спадщини за законом. Невчинення жодних дій, які б свідчили про прийняття спадщини за заповітом, виходячи зі змісту частини другої статті 553 ЦК УРСР є відмовою від спадщини за заповітом.

Порівняння змісту постанови Верховного Суду України 6 лютого 2013 року зі змістом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 травня 2015 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у вказаних постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, Головне управління юстиції в м. Києві, відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом за заявою ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 25 березня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 травня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук