Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22ц/778/4700/ 2015 р. Головуючий у 1-й інстанції: Ткаченко І. М.
ЄУ№№ 316/2529/14-ц Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2015 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, судді:ОСОБА_2
суддів:ОСОБА_3
ОСОБА_1
при секретаріОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 18 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6, яка діє за себе та неповнолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до ОСОБА_5, третя особа служба у справах дітей Енергодарської міської ради про вселення, та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що, у жовтні 2009 року рішенням № 283 виконавчого комітету Енергодарської міської ради. ОСОБА_6 визнана дитиною-сиротою. тому що її мати ОСОБА_9 померла 18 грудня 2007 року, а батько - ОСОБА_5 рішенням Енергодарського міського суду від 29 вересня 2009 року позбавлений батьківських прав.

З настанням шістнадцятиріччя ОСОБА_6 отримала паспорт і з 30 вересня 2011 року зареєстрована за місцем попереднього проживання за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, кім. №92, оскільки до того часу тимчасово перебувала, на навчанні в школі-інтернаті для дітей позбавлених батьківської опіки, де була зареєстрована.

Після закінчення навчального закладу ОСОБА_6 повернулася в м. Енергодар, та намагалася, але не змогла проживати за місцем своєї реєстрації, тому що відповідач перешкоджав їй в поселенні, не давав ключі від квартири, проганяв, забороняв приходити.

На протязі біля двох років вона вимушена була тимчасово мешкати за місцем останнього проживання матері з вітчимом за адресою: АДРЕСА_1 в однокімнатній квартирі.

21.01.2012 року у позивачки народилася донька ОСОБА_7, а 04 серпня 2014 року народився син - ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвами про народження дітей. Діти зареєстровані за місцем реєстрації матері.

В січні 2014 року ОСОБА_6 звернулася с заявою до органів міліції, що відповідач не допускає її з дітьми для проживання за місцем реєстрації на спірну адресу. Після перевірки їй було надано відповідь 25.01.2014 року, що відсутні підстави для відкриття досудового розслідування, а в діях ОСОБА_5, вбачаються ознаки цивільно-правових відносин.

В серпні 2014 року вона знову звернулася до органів міліції с проханням допомогти їй та дітям з поселенням у спірну квартиру, що відповідач її не пускає, але її знов таки ніхто не поселив бо відповідач начебто не заперечує проти поселення, ключі не передав та хоч якогось дозволу не надав і тому вона вимушена звернутися до суду з даним позовом.

Просила суд вселити її з неповнолітніми дітьми в спірну квартиру.

Відповідач ОСОБА_5 позовні вимоги не визнав та звернувся до суду з зустрічним позовом, у якому просять суд визнати ОСОБА_6 та малолітню доньку ОСОБА_7, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, при цьому пояснив, що ОСОБА_6 стала повнолітньою 14.січня 2013 року. З вересня 2010 року по 30 червня 2013 року ОСОБА_6 була направлена на навчання до Державного навчального закладу «Василівський професійний ліцей» в якому 27.06.2013 року отримала свідоцтво про середню освіту, та з цього часу у неї виник обов'язок вселитися в спірну квартиру, але вона не вселилася до цього часу без поважних причин та таким чином не проживала в квартирі без поважних причин біль ніж шість місяців, у звязку з чим втратила право на житлове приміщення.

Просив суд відмовити у задоволені позову, та визнати такими, що втратили право користування позивачку, разом з неповнолітньою донькою.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 18 червня 2015 року позов ОСОБА_6 задоволено. Вселено ОСОБА_6, та її неповнолітніх дітей ОСОБА_7, та ОСОБА_8, в кім. 92 б. 3 по вул. Комсомольській в м. Енергодар.

В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_5, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, задовольнити зустрічний позов.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом попередньої інстанції встановлено. що відповідач по справі ОСОБА_5 перебував у шлюбі з матірю позивачки ОСОБА_10, яка померла 18.12.2007 року.

В спірній кватирі зареєстровані позивач ОСОБА_6 її малолітня донька ОСОБА_7 та відповідач ОСОБА_5 Квартира належить до державного житлового фонду.

Рішенням Енергодарського міського суду від 29.09.2009 року ОСОБА_5 позбавлений батьківських прав відносно дочки ОСОБА_6 позивачки у справі (а.с. 8).

Уже в 2009 році відповідно до вказаного рішення суду прокурор м. Енергодар звертаючись до суду в інтересах позивачки ОСОБА_6 з позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 вказував на те, що ОСОБА_6 після смерті матері була передана на виховання батьку, а останній перешкоджає в проживанні з ним в одному помешканні, про що зазначено в мотивувальній частині вказаного судового рішення (а.с. 8).

Після смерті матері, та позбавлення батьківських прав батька, ОСОБА_6 15.10.2009 року рішенням Енергодарського виконавчого комітету Енергодарської міської ради, було надано статус дитини-сироти, та було визначено державний заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, як форму влаштування, після чого ОСОБА_6 було направлено в інтернат.

З 01 вересня 2010 року по 30 червня 2013 року ОСОБА_6 була направлена на навчання до Державного навчального закладу "Василівський професійний ліцей", де і проживала.

21.01.2012 року у позивачки народилася донька ОСОБА_7, а 04 серпня 2014 року народився син - ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвами про народження дітей. Діти зареєстровані за місцем реєстрації матері.

Суд першої інстанції вірно зазначив, ОСОБА_6 набула право користування житлом, оскільки проживала фактично в спірній квартирі, була в ній зареєстрована, за час перебування в інтернаті та навчання, за нею зберігалося це право, оскільки були поважні причини не проживання до липня 2013 року.

Суд оцінивши показання свідків встановив, що вони вказують на спір між сторонами, а саме на те, що ще з 2013 року позивачка неодноразово зверталася до відповідача з вимогою надати їй ключі та не перешкоджати її вселенню разом з дітьми, в той час як відповідач, ні чи б то погоджувався, але ключі не надавав та не вселяв її.

Окрім іншого позивачка неодноразово, а саме в січні, серпні та вересні 2014 року зверталась до органів внутрішніх справ, з заявами вказуючи, що ОСОБА_5 чинить перешкоди їй та малолітнім дітям у користуванні помешканням в якому вона зареєстрована (а.с. 11, 14, 16).

Положеннями ст. 64 ЖК УРСР визначено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення, в тому числі правом на користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням ( ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Фактично суд вірно встановив наявність поважної причини відсутності позивачки у спірній квартирі а саме перебування у навчальному закладі в іншому населеному пункті та наявність перешкод з боку відповідача у проживанні в помешканні, які відповідно до вказаного рішення суду почали створюватись ще з 2009 року.

Наявність перешкод не спростовано і самим ОСОБА_5 який на запитання колегії повідомив, що ключів від квартири позивач не має, а його представник вказав на неможливість спільного проживання оскільки після перепланування проведеного самими відповідачем без згоди позивачки в квартирі з 2 кімнат залишилась одна. Що теж вказує на створення і цим перешкод в користуванні житловим приміщенням.

Так, причини не проживання є поважними і не позбавляють позивача з дітьми права користування житлом, оскільки іншого житла позивач та її малолітні діти ні у власності ні у користуванні не мають.

Факт не проживання у спірній квартирі яка була надана в користування в тому числі і на позивачку, носить вимушений тимчасовий характер.

Відповідно до ордеру спірну кімнату було видано в тому числі і на позивачку за первісним позовом (а.с. 74).

Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом.

Право на повагу до житла гарантує і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Апелянт у скарзі фактично посилався на ті ж доводи для відмови у позові на які він посилався і в суді першої інстанції просячи задовольнити свій позов. Цим доводам була надана вірна оцінка судом першої інстанції.

Так посилання апелянта на те, що факт реєстрації у помешканні не вказує сам по собі на набуття права користування цим помешканням є хибним.

Так, абзац 7 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"встановлено, що реєстрація -це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Тобто, право користування житлом пов'язано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи, про що робиться відповідний запис до будинкової книги та паспорту.

ОСОБА_6 є зареєстрованою за спірною адресою а тому набула право користування нею з моменту реєстрації.

Посилання на те, що позивач за первісним позовом не довела, що в період навчання у ліцеї вона не проживала в м. Енергодар, є безпідставним оскільки, факт навчання в іншій місцевості сам по собі вказує на проживання в період навчання за межами міста Енергодар. Окрім цього відповідач не спростував наявність з його баку перешкод у користуванні спірним житлом і в період навчання позивачки в ліцеї.

Посилання апелянта на те, що інтереси малолітніх дітей не будуть порушенні в результаті визнання їх матері такою, що втратила користування житловим приміщенням є також безпідставним. Оскільки посилання апелянта на те, що ОСОБА_6 має позачергове право на забезпечення житлом не вказує на беззаперечність реалізації цього права, і на строк його реалізації, а лише насить характер припущення.

Аналіз фактичних обставин свідчить про те, що позивач хоч і була відсутньою в спірному житловому приміщенні, проте з вказаних поважних причин, за таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі за зустрічним позовом втратили право користування житлом, оскільки тривалий час відсутні в помешканні без поважної причини, не відповідає фактичним обставинам справи і вимогам закону.

Судом вірно встановлено, що відповідачі за зустрічним позовом не втратили право користування спірним житлом, передбачених законом підстав для визнання їх такими, що втратили право користування не встановлено.

Викладене свідчить про те, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог законодавства, а доводи апеляційної скарги полягають у висловленні загальної незгоди з оцінкою судом першої інстанції доказів у справі.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 18 червня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: