Справа № 161/6262/15-ц Провадження № 22-ц/773/1292/15 Головуючий у 1 інстанції: Рудська С.М.
Категорія: 27 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А.К.,

суддів - Стрільчука В.А., Здрилюк О.І.,

при секретарі - Концевич Я.О.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

представника відповідача Зленка Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) "Дельта Банк" про стягнення коштів по закінченню договорів банківського вкладу за апеляційною скаргою відповідача ПАТ "Дельта Банк" на рішення Луцького міськрайонного суду від 13 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 13 липня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Постановлено стягнути з ПАТ «Дельта-Банк» на користь ОСОБА_1 грошовий вклад за договором № 6683 від 24.12.2014 року в сумі 6876,95 долари США, та грошовий вклад № 3224 від 03.12.2014 року в сумі 4000,00 долари США, а всього 11007,86 долари США, що за офіційним курсом Нацбанку України на 03.03.2015 року складає 273215 (двісті сімдесят три тисячі двісті п'ятнадцять) грн. 09 коп.

В апеляційній скарзі представник відповідача Зленко Т.О., покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що між відповідачем ПАТ «Дельта Банк» та позивачем ОСОБА_1 були укладені договори банківських вкладів (депозитів) «Зростаючий on-line» у доларах США - № 3224 від 03.12.2014 року в сумі 4000 дол. США строком до 17 грудня 2014 року та № 6683 від 24.12.2014 року в сумі 6876,95 дол. США строком до 07.01.2015 року (а. с. 4-5).

Пунктами 1.9. та 1.10. даних договорів передбачено, що нараховані проценти за вкладом виплачується вкладнику одночасно з поверненням суми вкладу в разі закінчення строку розміщення вкладу або в інший термін дострокового припинення дії цього договору у випадках, передбачених цим договором та Правилами, шляхом зарахування на поточний рахунок, відкритий на ім'я вкладника, операції за яким можуть здійснюватися з використанням електронних платіжних засобів (а. с. 4, 5).

Власний поточний рахунок № НОМЕР_1 у доларах США, на які банк зобов'язаний перерахувати суму вкладу та нараховані відсотки по закінченню терміну вкладу, позивач відкрив у ПAT «Дельта Банк» на підставі договору банківського рахунка фізичної особи № 005-02501-110413. По закінченню дії депозитів ПAT «Дельта Банк» відповідно 11 лютого 2015 року та 18 лютого 2015 року зарахував суму вкладів на його рахунок. Станом на 12.08.2015 року залишок коштів на рахунку становить 3 567.18 доларів США (а. с. 121).

Отримати кошти з рахунка в день повернення вкладу позивач не зміг, так як на той час ПAT «Дельта Банк» фактично не здійснював видачу коштів, за винятком 300-500 грн. на людину в день.

03 березня 2015 року позивач звертався у відділення ПAT «Дельта Банк», що в м. Луцьку по вул. Словацького, 12, з проханням видати кошти в сумі 11007.86 доларів США з його рахунка, але йому було відмовлено з посиланням на запровадження тимчасової адміністрації.

Виходячи з викладеного, давши вірну правову оцінку обставинам справи, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або іноземній валюті, які розміщені клієнтами на іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Згідно зі ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (ст. 633 цього Кодексу).

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

За правилами ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

З матеріалів справи вбачається, що зі спливом строку, встановленого договорами банківського вкладу, № 6683 від 24.12.2014 року, № 3224 від 03.12.2014 року сума вкладів позивача була перерахована відповідачем з вкладного (депозитного) рахунка на поточний банківський рахунок вкладника, відкритий у цьому ж банку. Однак, позивач не мав реальної можливості отримати та розпорядитися ними.

Доводи апеляційної скарги про те, що до введення в банку тимчасової адміністрації позивач міг розпоряджатися своїми коштами на поточному банківському рахунку, крім вищенаведеного, спростовуються поясненнями самого представника відповідача в суді апеляційної інстанції про те, що в період, коли депозитний вклад ОСОБА_1 був зарахований на його банківський рахунок, у відповідності з п. 4.9 Правил банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Дельта Банк» були встановлені обмеження щодо кількості операцій по рахунку, загальної суми за добу та суми однієї операції за визначений період, у зв'язку з чим позивач не мав реальної можливості розпорядитися своїми коштами на рахунку.

Вказані обставини свідчать про порушення відповідачем договірних зобов'язань та вимог наведених вище норм чинного законодавства, а тому позовні вимоги про повернення банківського вкладу є обґрунтованими, що вірно констатував суд першої інстанції.

Твердження відповідача про те, що банк виконав своє грошове зобов'язання, перерахувавши суму вкладу на поточний банківський рахунок вкладника, є помилковим.

Доводи апелянта про те, що з моменту перерахування коштів вкладника на його рахунок вони переходять у власність отримувача, а банк не є набувачем цих коштів є обґрунтованими. Разом з тим, встановивши обмеження щодо розпорядження належними ОСОБА_1 коштами на рахунку, відповідач тим самим порушив умови договору банківського рахунка та встановлені законом права вкладника.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 02 вересня 2014 року у справі № 3-80гс14 , на яку посилається апелянт.

За змістом ст.ст. 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки).

У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак не надання вкладнику можливості використання цих коштів зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-140цс13.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не застосовані норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки з 03 березня 2015 року була розпочата процедура виведення ПАТ «Дельта Банк» з ринку шляхом запровадження у ньому тимчасової адміністрації, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що постановою правління Національного банку України від 02 березня 2015 року № 150 ПАТ «Дельта Банк» віднесений до категорії неплатоспроможних (а. с. 71-72).

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02 березня 2015 року № 51 розпочато з 03 березня 2015 року процедуру виведення ПАТ «Дельта Банк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації (а. с. 73).

Згідно з положеннями ст. 1074 ЦК України випадки обмеження прав клієнтів щодо розпорядження грошовими коштами, які знаходяться на його рахунках, можуть бути передбачені у спеціальному законі.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року (з наступними змінами та доповненнями), який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини, тобто у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми вказаного вище закону є спеціальними, і цей закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, згідно з п. 1 ч. 5 ст. 36 цього Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Згідно з п. 1 ч. 6 ст. 36 вказаного Закону обмеження, встановлене п. 1 ч. 5 цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунка вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

Позивач звернувся до відповідача про повернення банківських вкладів по їх закінченню відповідно 11 лютого 2015 року та 18 лютого 2015 року , відповідно ці суми вкладів було зараховано на поточний рахунок, а введення тимчасової адміністрації відбулося з 03 березня 2015 року, тобто строк виконання зобов'язань за договором банківського вкладу сторін закінчився ще до початку введення у банку тимчасової адміністрації.

Запровадження тимчасової адміністрації у банку не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, так як Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не скасовує право на звернення до суду за захистом порушеного права, а лише визначає умови і порядок захисту прав вкладників-фізичних осіб у зв'язку із здійсненням тимчасової адміністрації банку.

За змістом ст.ст. 3, 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у невиконанні чи неналежному виконанні умов зобов'язання (ст. 610 ЦК України).

Статтею 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, примусове виконання обов'язку в натурі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом, відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами.

Главою 50 ЦК України встановлені підстави припинення зобов'язання, зокрема: виконанням, переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, поєднанням боржника і кредитора в одній особі, неможливістю його виконання, смертю фізичної особи та ліквідацією юридичної особи, а також на інших підставах, встановлених договором або законом.

Водночас відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 тис. грн.

Отже законодавством визначено спеціальний позасудовий порядок припинення зобов'язань банку перед вкладниками за умови відшкодування їм коштів за вкладами державою в особі Фонду, однак встановлена цим Законом гарантія обмежена в сумі, а жодними іншими нормативно-правовими актами не забезпечуються права вкладників на видачу тієї суми належних їм грошей, що перевищує виплачену Фондом.

Разом з тим, не існує й такого закону, який би передбачав наслідком запровадження тимчасової адміністрації безпосереднє та в повному обсязі звільнення банку від виконання своїх зобов'язань у договірних відносинах із вкладниками, а ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначає лише черговість та порядок задоволення вимог до банку (спрямування уповноваженою особою Фонду коштів), де вказується, що вимоги вкладників фізичних осіб у частині, яка перевищує суму, виплачену Фондом, віднесені до четвертої черги кредиторів та можуть бути задоволені за кошти, які одержить уповноважена особа в результаті ліквідації та реалізації майна банку, і це означає, що ні сам Фонд в особі держави, ні банк в добровільному порядку повернення вкладнику решти коштів не гарантують, інакше кажучи, відсутні реальні засоби захисту, окрім судового, які б насправді забезпечили реалізацію та здійснення такого права особи, що відповідно порушує право на ефективний захист згідно зіст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Під час тимчасової адміністрації вищенаведені положення законодавства дозволяють банку не здійснювати моментального задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, як це визначає ст. 1075 ЦК України у спірних правовідносинах, що вказує на відсутність в особи можливості негайно та протягом деякого часу скористатися належними їй коштами, однак не може підтверджувати втрату права на них взагалі, тому за наявності фактів існування зобов'язання між сторонами, порушеного права вкладника на безперешкодне розпорядження грошима та причетності до такого порушення банку, який не видає йому залишок коштів на рахунку, а також ст. 3 ЦПК України і ст. 15 ЦК України, виключається відмова судом у його захисті.

Однак не можна вважати відмовою у праві на захист цивільного права особи наявність узгодженого Законом та встановленого державою порядку, який стосується забезпечення відшкодування вкладникам Фондом замість банків суми коштів за вкладами, граничний розмір яких не може бути вище ніж 200 000 грн., при цьому вирішення спірних питань з приводу гарантованих Фондом коштів вкладників у межах суми відшкодування здійснюється в порядку, передбаченому ст. 54 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Хоча наявність тимчасової адміністрації банку-боржника не дозволить примусово стягнути кошти з нього безпосередньо, проте не виключає можливості задоволення вкладником своїх вимог, в тому числі й за рахунок проведення взаємозаліку та отримання у власність заставного майна, підписання поруки, списання коштів з рахунка вкладника на погашення кредиту, отримання права вимоги до позичальника, чи інших визначених законодавством дій, які має право вчиняти від імені неплатоспроможного банку уповноважена особа Фонду, не чекаючи обов'язково при цьому четвертої черги (виключно за рахунок коштів, які можуть бути одержані в результаті ліквідації та реалізації майна цього банку), в зв'язку із чим наявність судового рішення про стягнення з банку частини неповернутої Фондом суми коштів за договором банківського рахунка, повинна забезпечити гарантії цивільних прав та обов'язків сторін, а також право особи на справедливий судовий розгляд, визначене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення залишку коштів, внесених ОСОБА_1 на підставі договорів банківського вкладу спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення.

З матеріалів справи вбачається, що 14 червня 2015 року Фондом гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_1 виплачено 200 000 грн. з наявних на його банківському рахунку 11007.86доларів США (а. с. 6, 76). При цьому відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» іноземна валюта - долар США - була перерахована в гривню за офіційним курсом, встановленим Національним банком України на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації.

Після вказаної виплати на банківському рахунку ОСОБА_1 залишилося 3567.18 долари США, що підтверджується наданою в суді апеляційної інстанції довідкою тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта Банк» від 12 серпня 2015 року. Сума залишку підтверджена також представником банку в судовому засіданні.(а. с.121). Однак, при вирішенні спору суд не врахував цієї обставини, та безпідставно стягнув кошти на загальну суму 11007.86 доларів США, в той час як з цієї суми частина вкладу у розмірі 200 000 грн. була виплачена, про що також вказує позивач у своїх запереченнях на апеляційну скаргу. Отже, залишок неповернутих ОСОБА_1 коштів становить 3567.18 доларів США (а. с.107-108). Також, у резолютивній частині рішення суд вказав про стягнення коштів з зазначенням номерів депозитних договорів, в той час як залишок коштів на даний час перебуває на рахунку, відкритому на підставі договору банківського рахунку фізичної особи з випуском платіжної карти.

Відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відшкодування коштів за вкладом в іноземній валюті відбувається в національній валюті України після перерахування суми вкладу за офіційним курсом гривні до іноземних валют, встановленому НБУ на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про стягнення з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського рахунку № 005-02501-110413 від 11 квітня 2013 року в сумі 3567.18 доларів США, що за курсом Національного Банку України станом на 02.03.2015 року - 26.858114 грн. за 1 долар США становить 95807.72 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 13 липня 2015 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського рахунку № 005-02501-110413 від 11 квітня 2013 року в сумі 3567,18 доларів США.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий

Судді