Провадження № 22-ц/783/3117/15 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
Категорія справи: 48
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Мельничук О.Я.,

суддів Курій Н.М. і Крайник Н.П.

при секретарі Куцик І.Б.,

з участю позивача ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, представника ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 03 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа - Орган опіки та піклування Миколаївської районної державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди матері,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 03 березня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди матері відмовлено.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку через свого представника ОСОБА_4 оскаржив позивач - ОСОБА_3. Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим, таким, що ухвалене при неповному з"ясуванні обставин, що мають значення для справи. Також вважає, що таке рішення підлягає скасуванню оскільки воно суперечить вимогам ЦПК України, СК України, суперечить дійсним обставинам у справі, порушує законні інтереси дитини.

В апеляційній скарзі апелянт просить: оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги позивача ОСОБА_3, а саме: Надати ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний № НОМЕР_1, дозвіл на щорічні тимчасові виїзди за межі України - в Туреччину, Грецію, Єгипет, Польщу сина - ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2, для його оздоровлення без дозволу та згоди матері - ОСОБА_5 до досягнення сином - ОСОБА_7 16-річного віку на період, який буде вказаний в туристичній путівці; дозволити ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний № НОМЕР_1, без дозволу та згоди матері сина - ОСОБА_7 - ОСОБА_5, оформляти необхідні проїзні документи для тимчасового виїзду та супроводу сина - ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 для його оздоровлення, за межі України в - Туреччину, Грецію, Єгипет, Польщу до досягнення сином - ОСОБА_7 16-річного віку. Також просить рішення суду допустити до негайного виконання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_4, представника ОСОБА_3 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що 18.01.2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції зареєстровано шлюб /а.с.4/.

Від шлюбу у сторін по справі ІНФОРМАЦІЯ_2 син - ОСОБА_7 /а.с.5/.

Підставою для звернення до суду з вказаним позовом позивач зазначає відмову відповідача у наданні дозволу на виїзд їх малолітнього сина - ОСОБА_7 за кордон для відпочинку та оздоровлення.

За правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010 року № 724 (п. п. 3-5), виїзд з України громадян, які не досягли 16- річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду досягли 18-річного віку. Виїзд громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного із батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків з нотаріально посвідченою згодою здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого із батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого із батьків у разі пред`явлення зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого із батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

Тобто при постановленні рішення щодо надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу матері та посиланні на Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» суду слід зазначати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий), з визначенням його початку й закінчення.

Тобто надання судом багаторазового дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу другого із батьків без зазначення строку законодавством України не передбачено.

В матеріалах справи відсутні докази щодо звернення позивача до відповідача із заявою про надання згоди на конкретний виїзд (одноразовий) із вказівкою держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі, з визначенням його початку й закінчення. В той же час у заявлених вимогах позивач просить надати дозвіл на неодноразовий тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди матері

При таких обставинах відсутні підстави вважати, що відповідач необґрунтовано відмовляє позивачу у наданні дозволу на виїзд малолітнього сина за межі України.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з тих підстав, що позивачем не доведено, що відповідач порушує його права малолітнього сина, оскільки ним ненадано докази про ухилення чи навмисне ненадання відповідачем дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон, про відсутність згоди на це відповідача. Також судом взято до уваги, що позивач не довів суду дійсного наміру на тимчасовий виїзд дитини за кордон, оскільки не надав жодного доказу, яким би підтверджував необхідність виїзду дитини за кордон, що дитина потребує оздоровлення, та не вказав конкретний час перебування дитини за кордоном.

З таким висновком колегія суддів погоджується в повній мірі, оскільки вважає, що він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Так, висновок суду ґрунтується на положеннях Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, Постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Правилах оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами), якими визначено порядок виїзду за кордон дитини за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків, та відповідно до яких суд прийшов до вірного висновку, що чинним законодавством передбачена можливість вирішувати питання про надання дозволу на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (разовий), з визначенням держави прямування, початку і закінчення перебування у цій державі.

Що ж до покликання апелянта на норми ст.ст. 7, 150, 155 СК України та Конвенцію "Про права дитини" від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.91 р. №789-ХІІ), які судом на його погляд були проігноровані, в зв"язку з чим суд прийшов до незаконного рішення не заслуговують на увагу, оскільки заявлені ним позовні вимоги суперечать чинному законодавству, оскільки при відсутності згоди одного із батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Такі положення законодавства щодо встановленого порядку виїзду за кордон неповнолітнього громадянина України грунтуються на встановленій сімейним законодавством рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини, здійснення ними цих батьківських прав та виконання батьківських обов'язків лише з дотриманням інтересів дитини (ст.ст.141,150,155 СК України) і свідчать про те, що кожний із батьків має право знати ціль і місце, куди прямує дитина і бути впевненим, що ця поїздка є безпечною для дитини і відповідає інтересам дитини.

Оскільки діюче в Україні законодавство передбачає наявність згоди другого з батьків, якщо він не супроводжує дитину, на конкретний виїзд дитини за межі України, із зазначенням у цій письмовій згоді держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, то і рішення суду при відсутності такої згоди може ухвалюватися лише щодо дозволу на конкретний виїзд дитини за межі України.

Враховуючи зазначені вище обставини та положення діючого в Україні законодавства, що регулює правовідносини, що виникли між сторонами, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, так само як і не дають підстав вважати його незаконним, в зв"язку з чим апеляційну скаргу ОСОБА_4, представника ОСОБА_3 слід відхилити, а рішення Сихівського районного суду міста Львова від 03 березня 2015 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.2 ст.307, ч.1 ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст. ст.315, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 03 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: Н.М. Курій

Н.П. Крайник