У Х В А Л А

Іменем України

05 червня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської обла-сті в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі МАРЧИШАКУ Ю.М.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді апеляційну скаргу Державного підприємства «Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 10 лютого 2015 р. про відмову в розстрочці виконання виконавчого листа, -

в с т а н о в и л а :

22.12.2014 ДП «Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеуст-рою» (далі - Інститут землеустрою) звернулося до Ужгородського міськрайонного суду із заявою про розстрочку виконання виконавчого листа № 308/21365/13, виданого судом 20.11.2014, відповідно до якого з Інституту землеустрою стягуються на користь ОСОБА_1 68299,10 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Заява мотивувалася тим, що внаслідок важкого матеріально-фінансового становища боржника виконання рішення суду наразі не є можливим, цьому перешкоджа-ють багатотисячні дебіторська та кредиторська заборгованості Інституту землеустрою. Сплата присуджених стягувачу коштів порушить права інших працівників Інституту на своєчасне отримання заробітної плати. Такі обставини є підставою для розстрочки вико-нання рішення суду, яку за правилами ст. 373 ЦПК України заявник просив встановити в межах трирічного строку рівними частинами щомісячно, а також просив на підставі ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» зупинити виконання виконавчого листа від 20.11.2014 № 308/21365/13 на період розгляду заяви та до набрання ухваленим за ре-зультатами її розгляду судовим рішення законної сили.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 10.02.2015 у задоволенні заяви відмовлено.

Інститут землеустрою оскаржив ухвалу суду першої інстанції як незаконну та необ-ґрунтовану. Апелянт посилається на ті самі обставини, якими мотивувалася заява, зокре-ма, щодо низької платоспроможності боржника та необхідності першочергового здійснення платежів щодо оплати праці співробітників Інституту. Крім того, зазначає, що розстрочка виконання рішення суду не порушує майнових прав та інтересів стягувача та не може призвести до негативних для нього наслідків. Просить ухвалу скасувати та встановити розстрочку виконання судового рішення в межах трирічного строку рівними частинами щомісячно.

У письмових запереченнях на апеляцію стягувач ОСОБА_1 вказує на її необ-ґрунтованість, просить скаргу відхилити, ухвалу - залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників: боржника - Ференцюка М.В., який апеляцію підтримав, стягувача - ОСОБА_4, МВ ДВС Ужгородського міськ-райуправління юстиції - Плиски А.С., які апеляцію не визнали, перевіривши матеріали справи, суд приходить до такого.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з її необґрунтова-ності та з відсутності підстав для розстрочення виконання рішення суду, що набрало за-конної сили. Ухвала відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Ставлячи перед судом питання про розстрочення виконання рішення суду про стя-гнення з Інституту землеустрою на користь ОСОБА_1 68299,10 грн середнього за-робітку за час затримки розрахунку при звільненні боржник посилався на важке фінансо-во-господарське становище, відсутність коштів, а також зазначав, що реальне виконання рішення суду порушуватиме права працівників Інституту на належну і своєчасну оплату праці.

Між тим, за змістом положень ст.ст. 57-60, 373 ЦПК України, суд, який видав вико-навчий документ, може розстрочити виконання судового рішення лише у виняткових ви-падках, за наявності та доведеності конкретних обставин, що утруднюють виконання рі-шення. У випадку, про який ідеться, доказування наявності таких виняткових обставин стосовно юридичної особи повинно враховувати, зокрема, наявність відповідних майна, коштів, інших можливостей залучення коштів (в т.ч., стягнення з дебіторів), економії та накопичення коштів для виконання судового рішення, ухваленого на захист порушених такою юридичною особою трудових прав працівника.

Виконавче провадження за виконавчим листом № 308/21365/13, виданим Ужгород-ським міськрайонним судом 20.11.2014, було відкрито 16.12.2014, строк добровільного виконання рішення суду щодо сплати на користь ОСОБА_1 68229,10 грн був для Інституту землеустрою встановлений до 23.12.2014 (а.с. 5). Проте, 22.12.2014 замість ви-конання рішення боржник звернувся до суду із заявою про розстрочку виконання рішен-ня (а.с. 1-4).

Держава відповідальна перед людиною за свою діяльність, судове рішення, що на-брало законної сили, є обов'язковим для виконання, невиконання судового рішення є пі-дставою для відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 3, 124 Конституції України, ст. 14 ЦПК України). Реальне виконання рішення суду, що набрало законної сили, є обов'язковою складовою реалізації особою права на справедливий суд, передбаченого п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої За-коном України від 17.07.1997 № 475/97-ВР. Європейський суд з прав людини у «пілотно-му» рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15.10.2009 (заява № 40450/04) відповідно до практики Суду в контексті оцін-ки дій держави та її органів у питаннях виконання судових рішень, що набрали законної сили, зазначив, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби націона-льна правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін; Суд вказав на не-припустимість та несумісність з положеннями Конвенції практики, коли особа, яка домог-лася від національного органу остаточного рішення, за виконання якого несуть відповіда-льність органи влади України, наражається на ризик бути позбавленою можливості скори-статися вигодами такого рішення відповідно до Конвенції (п.п. 51, 53, 54, 73, 83, 85, 88 та ін.). Відповідні позиції висловлені ЄСПЛ і в багатьох інших справах як щодо України, так і щодо інших країн.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав вважати виня-тковим у розумінні цивільного процесуального закону випадком обставини, пов'язані з фінансово-господарським становищем боржника, що ними мотивувалася неможливість ви-конання рішення суду. Сама по собі відсутність власне грошових коштів у боржника - юридичної особи не може слугувати достатньою підставою для невиконання виконавчого документа. У справі відсутні докази вжиття Інститутом землеустрою будь-яких заходів, спрямованих на одержання коштів з метою виплати стягувачу ОСОБА_1 Посилан-ня та припущення боржника, який порушив трудові права стягувача, на те, що виконання рішення суду може потягти порушення трудових прав інших працівників, мають ознаки маніпуляції та за жодних обставин не можуть братися до уваги як виправдання для фак-тичного ухилення від цивільно-правової відповідальності, покладеної на боржника судом за порушене саме тим право, від виконання рішення суду, що набрало законної сили. Твердження, що за наведених вище обставин розстрочка виконання рішення суду не по-рушує прав стягувача, суперечить суті правовідносин, що виникли.

Понад те, доводи заявника про відсутність коштів для виконання рішення суду, ух-валеного на користь ОСОБА_1, необґрунтовані по суті та суперечать дійсним об-ставинам справи. Так, боржником були віднайдені кошти для сплати 30.01.2015 у рамках виконавчого провадження ВП № 46086408 судового збору в сумі 1827,00 грн (а.с. 33), а під час апеляційного розгляду справи всі учасники процесу визнали (ст. 61 ч. 1 ЦПК Ук-раїни), що у березні 2015 року на користь ОСОБА_1 були сплачені 33000,00 грн, а пізніше - ще 10000,00 грн і на час апеляційного розгляду загалом сплачено з урахуван-ням виконавчого збору понад 43000,00 грн. Отже, стягувачу вже сплачено близько 63% присудженого.

Відтак, суд першої інстанції не мав підстав для розстрочення виконання рішення суду та обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви. Ухвалу, що оскаржується, постанов-лено з додержанням вимог закону, доводи апеляції цього не спростовують, тому на підс-таві ст. 312 ч. 1 п. 1 ЦПК України скаргу слід відхилити, ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 2 п. 1, ст. 312 ч. 1 п. 1, ст.ст. 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» відхилити, ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 10 лютого 2015 р. - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді