УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А., Євграфової Є.П.,

Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_3 про зверення стягнення на предмет іпотеки,

за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», поданою представником Готіною Анною Петрівною, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Посилаючись на порушення ОСОБА_3 умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів, наявність в неї заборгованості, яку вона не погашає у добровільному порядку, позивач просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 2 435 667,96 грн звернути стягнення на передану нею в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності - незалежним експертом на стадії оцінки майна.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 липня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 21 січня 2015 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 липня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ТОВ «Кредитні ініціативи» - Готіна А.П. просить скасувати оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, пославшись на ч. 1 п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 7 червня 2014 року, відмовив у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідачка отримала кредит для задоволення своїх споживчих потреб в іноземній валюті, зареєстрована та проживає в квартирі, що передана нею в іпотеку, предмет іпотеки має загальну площу 57,30 кв м.

Проте погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна, оскільки останні зроблені із неповним з'ясуванням обставин справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що 14 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 2608/0308/71-016, за умовами якого банк надав останній кредитні кошти в сумі 175 000 доларів США для придбання квартири, а вона зобов'язалася повернути кредит і сплатити проценти за користування ним в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором.

Банк належним чином виконав свої зобов'язання за кредитним договором та надав ОСОБА_3 кредит у розмірі, визначеному в договорі.

Відповідач від виконання зобов'язання ухиляється, тіло кредиту та нараховані проценти в повному обсязі банку не сплачує, внаслідок чого у ОСОБА_3 виникла заборгованість у сумі 2 435 667,96 грн.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 28 лютого 2012 року позовні вимоги ПАТ «Сведбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості було задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_5 на користь ПАТ «Сведбанк» 1 945 003,87 грн та 1 820 грн судових витрат.

В забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 по кредитному договору між банком та позичальником 14.03.2008 року був укладений іпотечний договір відповідно до умов якого остання передала банку в іпотеку придбане нею за кредитні гроші нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторинговою компанією «Вектор Плюс» укладено договір факторингу.

Відповідно до п. 2.1., 2.2. Договору факторингу банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, право на вимогу якої належить банку на підставі документації. З моменту відступлення банком фактору право вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для фактора та вважаються наданими фактору. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі пов'язані з ним права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов'язкових платежів.

28 листопада 2012 року між ТОВ «Факторинговою компанією «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, за умовами якого банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, право на вимогу якої належить банку на підставі документації.

Внаслідок укладання вищевказаних договорів, які є чинними, відбулася зміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 14 березня 2008 року № 2608/0308/71-016 позичальником згідно з якими є ОСОБА_3

Так, відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно зі ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Частинами 1, 2 ст. 1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним.

Неотримання боржником письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові не є перешкодою для реалізації права фактора звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, а боржник у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог фактора, що відповідає положенням ст. 124 Конституції України.

Крім того, за змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов'язання є належним. Разом з тим суди не перевірили належним чином вимоги ст. 1083 ЦК України за якою наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п.2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Отже, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Оскільки вказаний Закон України не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 28 травня 2015 року № 6-57цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди на зазначені обставини не звернули уваги, не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, не перевірили укладені сторонами договори факторингу і відповідність їх ст. 1083 ЦК України.

Враховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», подану представником Готіною Анною Петрівною, задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 січня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:Н.А. Горелкіна Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко Ю.Г. Іваненко