У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіЗінченко С.П.,
суддів:Кузюри Л.В., Вінгаль В.М.,
при секретарі:Шкарупі Ю.В.
за участю:представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 02 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про визнання незаконним розірвання трудового договору та звільнення з роботи, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 02 березня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про визнання незаконним розірвання трудового договору та звільнення з роботи, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати дане рішення та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог. Апелянт посилається на те, що вона не погодилась на пропозицію відповідача, отриману в кінці листопада 2013 року, розірвати трудовий договір і працювати без оформлення, а тому неодноразово подавала заяви про звільнення, які не були задоволені роботодавцем. Вказує, що акт від 07.12.2013 року про її невихід на роботу не може бути доказом по справі, оскільки письмовий наказ про призначення комісії для з'ясування причин відсутності працівника на робочому місці не видавався, акт підписаний особами, які не є працівниками відповідача. Апелянт зазначає, що акт нестачі товару в магазині грунтується на припущеннях, що виключає його законність. Надані суду касові ордери не є доказами отримання позивачем заробітної плати, оскільки містять елементи підробки. Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження факту отримання позивачем заробітної плати та відпускних. Апелянт наполягає на тому, що її трудова книжка знаходиться у відповідача і підлягає поверненню.

Позивач в судове засідання не з'явилась, про час і місце розгляду справи належним чином повідомлена, надала суду заяву про слухання справи без її участі. Відповідно до вимог ст.305 ЦПК України апеляційний суд вважає можливим слухати справу у відсутності позивача, оскільки її неявка не перешкоджає розгляду справи.

Представник відповідача ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін, оскільки воно відповідає вимогам ст.ст.213, 214 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_6 просила визнати незаконним розірвання трудового договору, укладеного між нею та ФОП ОСОБА_8, та звільнення з роботи 07 грудня 2013 року, зобов'язати відповідача повернути їй трудову книжку, стягнути на свою користь 8781 грн. 70 коп. заборгованості по заробітній платі, 702 грн. 63 коп. відпускних, 6090 грн. 70 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07 грудня 2013 року по листопад 2014 року, а також 2000 грн. моральної шкоди.

Розглядаючи справу та ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що розірвання трудового договору між сторонами фактично відбулось 07 грудня 2013 року, доказів виконання трудових обов'язків після цієї дати позивачем не надано, відповідачем належними доказами доведено виплату позивачу заробітної плати у визначеному сторонами розмірі, інші заявлені позовні вимоги є необгрунтованим та не підлягають задоволенню.

Апеляційний суд повністю погоджується із такими висновками, оскільки судом першої інстанції обставини справи з'ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Судом встановлено, що між сторонами 15 травня 2012 року був укладений безстроковий трудовий договір, відповідно до умов якого позивач ОСОБА_6 зобов'язувалась виконувати обов'язки продавця непродовольчих товарів не більше 20 годин на тиждень, а відповідач ФОП ОСОБА_8 здійснювати оплату праці у розмірі 1/2 частини мінімальної заробітної плати у розмірі 547 грн., а також надати відпустку терміном 24 календарні дні. Даний договір був зареєстрований у Чернігівському міському центрі зайнятості 15 травня 2012 року (а.с.10).

В ході розгляду справи було доведено, що трудові відносини між сторонами фактично тривали до 06 грудня 2013 року включно. Наступного дня 07 грудня 2013 року позивач ОСОБА_6 не вийшла на роботу, причини невиходу не повідомила, що підтверджується відповідним актом, складеним роботодавцем (а.с.180), у зв'язку з чим трудовий договір було розірвано на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (прогул без поважних причин).

Відповідно до частин 1, 2, 3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем ОСОБА_6 не було надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту виконання нею трудових обов'язків після 06 грудня 2013 року. Твердження позивача про те, що акт від 07 грудня 2013 року про її відсутність на робочому місці складений з порушенням законодавства, та що відповідачем не було призначено комісію для з'ясування причини відсутності працівника на робочому місці, є безпідставним, оскільки трудове законодавство не визначає обов'язок роботодавця створювати таку комісію. Порядок документального оформлення прогулу в законодавстві не визначено, але роботодавець повинен в обов'язковому порядку скласти акт про відсутність працівника на роботі, що ї було зроблено відповідачем ОСОБА_8

Судом першої інстанції обгрунтовано відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі та відпускним.

На підтвердження факту виплати позивачу заробітної плати за час її роботи відповідач ОСОБА_8 надала до суду прибуткові касові ордери, в яких зафіксовано отримання ОСОБА_6 заробітної плати на загальну суму 17 780 грн., а також товару в кредит на загальну суму 2440 грн.

Як визначено в абзаці 11 п.1.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 637 від 15 грудня 2004 року, касовий ордер це первинний документ (прибутковий або видатковий касовий ордер), що застосовується для оформлення надходжень (видачі) готівки з каси.

Таким чином, прибуткові касові ордери є належними та допустимими доказами у даній справі, оскільки містять інформацію стосовно предмета доказування, а саме виплату позивачу заробітної плати у розмірі, що визначений трудовою угодою.

Доводи апелянта, що касові ордери містять елементи підробки, не підтверджені належним чином, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Судом першої інстанції також обгрунтовано відмовлено в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_6 про зобов'язання відповідача повернути їй трудову книжку.

Відповідно до п. 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58, трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб-суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, зберігаються безпосередньо у працівників.

Отже, позивачем ОСОБА_6 в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не було надано належних доказів передачі нею своєї трудової книжки роботодавцю ОСОБА_8 та факт її знаходження у останньої.

Враховуючи викладені обставини, а також матеріали справи у їх сукупності, а також оцінюючи, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, апеляційний суд вважає законними та обгрунтованним висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі відсутні доводи, які б давали підстави для скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді позивач не надала будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 02 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів

Головуючий:Судді: