№ 308/6868/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

02.09.2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді: Стефанишин М.М.

при секретарі: Коціпак З.П.

за участі позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгород справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про примусове зняття особи з реєстраційного обліку та виселення, -

ВСТАНОВИВ :

Позивачі звернулися в суд з вказаним позовом мотивуючи його тим, що вони проживають та є власниками квартири, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_2 відповідно до свідоцтва права власності на житло від 24.04.1996року, виданого на підставі рішення №64 за реєстровим №15263.

В даній квартирі зареєстрований та проживає також відповідач - ОСОБА_4, який не є співвласником квартири.

Відповідач ОСОБА_3 ніде не працює, не приймає участі в обслуговуванні квартири, не сплачує комунальні послуги. Проживання в будинку відповідача ОСОБА_3 створює суттєві перешкоди в користуванні їхньою власністю, створює нестерпні умови проживання, розпиває спиртні напої,часто влаштовує сварки , бійки. На прохання переїхати проживати в інше місце та знятися з реєстраційного обліку відповідач відмовлявся. З посиланням на викладене,просять суд визнати таким,що втратив право на користування жилим приміщєнням та виселити відповідача з належної їм квартири.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в ньому, та просила суд його задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечує.

Позивачка ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, була належним чином повідомлена про дату та час судового засідання, подала до суду письмову заяву, про розгляд справи без її участі, просить позовні вимоги задовольнити.

Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений своєчасно і належним чином шляхом подання оголошення в газету Новини Закарпаття № 94-95(4411-4412) від 29.08.2015р., не повідомив суд про причини неявки, а тому, в порядку ч.4 ст. 169 ЦПК України, суд вважає, що справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів та постановити заочне рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачі є власниками квартири АДРЕСА_1, що стверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 05.08.1999року видане Ужгородським міським бюро технічної інвентаризації, та копією договору купівлі-продажу від 27.12.1976року.

В будинку також проживав та зареєстрований відповідач ОСОБА_3, що стверджується актом від 03.06.2015року виданого КП «ЖРЕР №8» , довідкою №828 від 04.06.2015року.

Позивачі посилаються на те, що проживання відповідача у належному їм житлі, створює їм нестерпні умови для користування їхньою власністю, подальше проживання з відповідачем є неможливим, оскільки останній не сплачує комунальні послуги, зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки та бійки, систематично порушує правила співжиття .

В зв`язку з такою поведінкою відповідача, позивачка ОСОБА_5 неодноразово зверталась до правоохоронних органів МВ УМВС України в Закарпатській області з заявою від 26.01.2015року. Працівники міліції проводили з відповідачем бесіди профілактичного характеру, що стверджується зобов'язанням ОСОБА_3 від 08.03.2015року, висновками ДІМ Ужгородського МВ УМВС від 16.03.2015року та 13.02.2015року по зверненням ОСОБА_5, що містяться при матеріалах справи.

Судом встановлено, що відповідач по справі ОСОБА_3 постановою Ужгородського міськрайонного суду від 29.05.2015року був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП ( вчинення насильства в сім'ї) з накладенням адміністративного стягнення у вигляді 30 (тридцять)годин громадських робіт.

На прохання переїхати проживати в інше місце та знятися з реєстраційного обліку відповідач відмовлявся.

З дня реєстрації права власності на згадану квартиру на ОСОБА_5 та ОСОБА_2 поширюються вимоги норми ст. 316 ч. 1 ЦК України. Право власності є правом особи на річ (майно), яке він здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ч. 1 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 321 ч. 1 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користується ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Норма ст. 319 ч.1 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Проте, позивачі не можуть вільно розпоряджатися своєю власністю, так як, в їхній квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_3

Ст. 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підставі і в порядку, передбачених законом.

Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені ст. 157, ч. 1 ст. 116 ЖК України.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення.

Виходячи з аналізу змісту наведеної норми ст. 116 ЖК України вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення:

а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення;

б) використання його не за призначенням;

в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Під заходами впливу мається на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Як встановлено судом, неодноразові заходи попередження застосовувані органами внутрішніх справ з приводу протиправної поведінки відповідача , виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції,) останній продовжував антигромадське поводження, і така поведінка відповідача носила систематичний характер.

Аналізуючи докази надані позивачами на підтвердження позовних вимог, суд приходить до висновку, що позивачі належними та допустимими доказами довели , що відповідач своєю поведінкою та своїми діями створює для них неможливість спільного проживання в одному будинку; систематичність характеру таких дій; безрезультатності заходів попередження і продовження відповідачем негідної поведінки.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що слід усунути перешкоди у користуванні позивачами ОСОБА_5 та ОСОБА_2 власністю, шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 Закарпатської області.

Керуючись ст. ст. 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України, ст.ст. 3, 15, 38, 118, 119 ,169, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

РІШИВ:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про примусове зняття особи з реєстраційного обліку та виселення - задовольнити.

Виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1

Зняти громадянина ОСОБА_3 з реєстраційного обліку з квартири АДРЕСА_1 Закарпатської області.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано до Ужгородського міськрайонного суду протягом десяти днів з моменту отримання рішення відповідачем.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строків для подачі апеляційної скарги, передбачених ст. 294 ЦПК.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Стефанишин М.М.