Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою Шуліки Аліни Володимирівни, яка діє від імені публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 17 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом. Зазначало, що 20 вересня 2001 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого останній надано кредит у розмірі 5 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36, 00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Посилаючись на те, що боржник порушувала строки сплати процентів, просило стягнути пеню, яка встановлена за таке порушення в розмірі 5 026 грн 50 коп.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 17 лютого 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Шуліка А.В., яка діє від імені публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що 20 вересня 2001 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 1525, за умовами останній надано кредит у розмірі 5 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36, 00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Пунктами 2.3, 2.6, 2.7 кредитного договору передбачено, що проценти за користування кредитом сплачуються щомісячно, у випадку несвоєчасного погашення основного боргу по кредиту позичальник зобов'язується виплачувати банку 72 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості. Проценти розраховуються виходячи з суми залишку заборгованості по простроченій сумі кредиту з дня виникнення простроченої заборгованості. У випадку порушення строків погашення процентів по кредиту виплачувати пеню в розмірі 0, 3 % за кожен день прострочки від суми непогашеної заборгованості.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником зобов'язання за кредитним договором банком нарахована пеня.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходив із того, що із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_3 виконала свої зобов'язання за кредитним договором, оскільки в останньої відсутня заборгованість по тілу кредиту і процентах.

Між тим, апеляційний суд не звернув уваги на те, що позивач ставив питання про стягнення заборгованості не по цих платежах, а просив стягнути пеню, яка нарахована у зв'язку із порушенням строків сплати процентів за користування кредитом.

У поданому банком розрахунку зазначено, що її загальний розмір складає 12 984 грн 59 коп., з яких 7 958 грн 09 коп. ним списано, нарахування пені проводилось до погашення заборгованості по процентах, як це передбачено умовами договору та ст. ст. 549-551 ЦК України.

Отже апеляційний суд неправильно визначив предмет і підставу позову, який був предметом розгляду, а, відповідно, не зробив ніякого висновку про існування обставин, якими обґрунтовувались вимоги та наявність підстав для їх задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вказав на те, що згідно повідомлення, направленого банком відповідачу, при умові сплати останньою 703 грн кредитний договір буде перерахований і закритий.

Вважаючи, що зобов'язання в цій частині ОСОБА_3 виконала і сплатила ці кошти, суд не звернув уваги на те, що повідомлення банку відповідачу було направлене 4 травня 2012 року, відомості про сплату після цієї дати останньою зазначених у повідомленні коштів відсутні, останній платіж в розмірі 783 грн 07 коп. нею внесено 11 квітня 2012 року.

Судом з приводу того, чи було сторонами змінено умови кредитного договору, а якщо було, то яким чином, і чи виконані відповідачем взяті на себе зобов'язання, зокрема, щодо сплати 703 грн і чи може свідчити, з урахуванням часу внесення, сплата коштів в сумі 783 грн 07 коп. про виконання саме цього обов'язку, наслідком якого могло бути припинення зобов'язання, якщо його зміна відбулася на таких умовах.

Крім того, застосовуючи при вирішенні спору норми ЦК України, який набрав чинності 1 січня 2004 року, суди не врахували, що кредитний договір був укладений до набрання цим Кодексом чинності у зв'язку з чим права і обов'зки сторін спірних правовідносин мали визначатись на підставі положень ЦК Української РСР, а норми ЦК України могли регулювати відносини, які виникли до набрання ним чинності, в частині тих прав і обов'язків, які виникли або продовжують існувати після 1 січня 2004 року (п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

Неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179, 212 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, в зв'язку з чим судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 341 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

ухвалила:

Касаційну скаргу Шуліки Аліни Володимирівни, яка діє від імені публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», задовольнити.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 17 лютого 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:Т.Л. Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук