АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

24 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 08 червня 2015 року,

встановила:

15 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку ухиленням останнього від виконання своїх батьківських обов'язків.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 08 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої ОСОБА_3 та відшкодування судових витрат по справі.

Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Свої доводи мотивує тим, що судом не взято до уваги той факт, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 березня 2014 року про стягнення з відповідача аліментів в розмірі 1 000 грн. щомісячно встановлено, що ОСОБА_2 не надає постійну, регулярну допомогу на утримання доньки ОСОБА_3

Станом на 11.07.2014 р. заборгованість відповідача по аліментам становила 12 032 грн., про що зазначено в довідці ВДВС Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, оригінал якої було надано суду для огляду. Висновок суду про те, що довідка не містить дати, на яку проведено розрахунок, не відповідає дійсності та свідчить про неповне та необ'єктивне дослідження наданих доказів.

Судом також не взято до уваги ту обставину, що вказану заборгованість було погашено відповідачем за досить короткий термін під час розгляду даної справи. Висновок суду про систематичну сплату відповідачем аліментів не відповідає фактичним обставинам справи.

Про факт свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками свідчать пояснення відповідача та його представником в тій частині, що відповідач має велике бажання налагодити відносини з донькою, приймати участь в її вихованні, але після розірвання шлюбу з позивачем він втратив можливість з нею спілкуватись, а тому не приймав участі у шкільних заходах, не знав про її перебування в лікарні, про місце навчання та обраний нею фах. При цьому відповідачем не було надано доказів звернення до позивача з проханням щодо надання можливості відвідувати доньку або до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною.

Судом не перевірено твердження відповідача про наявність між сторонами майнових спорів з приводу поділу спільного майна, ініційованого позивачем. На момент подання позову про позбавлення батьківських прав жодного судового спору не існувало. На момент розгляду даної справи відповідач став ініціатором двох судових процесів, в тому числі і з приводу поділу майна подружжя, яке було поділено між сторонами ще 04 жовтня 2012 року шляхом укладення мирової угоди.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Клопотання представника позивача ОСОБА_5 про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що позивач не може прибути в судове засідання за станом здоров'я, а її уповноважений представник буде приймати участь в іншому судовому процесі колегія суддів відхилила, як необґрунтоване.

При цьому судом взято до уваги те обставину, що неявка позивача в судове засідання є повторною, остання не надала доказів на підтвердження її стану здоров'я, а також участі її представника в іншому судовому засіданні, а також зважаючи на те, що відповідно до доданої до вказаного клопотання довіреності остання уповноважила двох представників на ведення її справи в суді.

Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.01.1990 р.

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з матір'ю та її чоловіком.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 вересня 2009 року шлюб між сторонами розірвано, про що 12 червня 2012 року було видано свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с. 7-9).

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 03 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 травня 2014 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3, 1997 року народження, в розмірі 1000 грн. щомісяця, починаючи з 11.07. 2013 року і до повноліття дитини (а.с. 10-12).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності обставин умисного невиконання своїх батьківських обов'язків.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, а доводи апеляційної скарги вважає необґрунтованими з таких підстав.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад (п.п.15.16,18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»).

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що він завжди любив та любить свою доньку, а звернення до суду з даним позовом напередодні її повноліття викликано наявними суперечками між сторонами з приводу поділу майна. При цьому він позбавлений можливості спілкуватись з донькою з підстав, що від нього не залежать. Зазначив, що цьому заважає колишня дружина, яка налаштовує доньку проти нього.

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації від 18.02.2015 р. №101-1415/01, батько з дитиною не проживає, проте має бажання виховувати дитину, дбати про неї, брати участь в розвитку та утриманні дитини. На засіданні комісії було вислухано думку батька, який повідомив, що він ніяким чином не ухиляється від виконання батьківських обов'язків, а навпаки хоче дбати про фізичний та духовний розвиток доньки, піклуватися про неї, брати участь у її житті. З урахуванням обставин справи, взявши до уваги рекомендації комісії з питань захисту прав дитини (протокол від 12.02.2015 р. №2), а також те, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою, орган опіки та піклування вважав за недоцільне позбавляти ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.41).

Колегія суддів погоджується з вказаними висновком, оскільки він достатньо обґрунтований, відповідає обставинам справи та не суперечить інтересам доньки сторін.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Наявність у відповідача станом на 11.07.2014 року заборгованості по сплаті аліментів в сумі 12032 грн., яка станом на 01.05.2015 року вже була відсутня, не є обставиною, що спростовує правильність висновків суду, оскільки свідчить про зміни, що відбулись в ставленні батька до матеріального утримання своєї дитини.

Не є обставиною, що спростовує доводи відповідача щодо існування складних відносин між сторонами, посилання в апеляційній скарзі на відсутність судових спорів між ними на час подання позовної заяви про позбавлення батьківських прав.

Як вбачається з постанов ДІМ Броварського МВ ГУМВС України в Київській області від 12 липня 2012 року та від 21 липня 2012 року про відмову в порушенні кримінальної справи, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 склались неприязні відносини через володіння майном, яке не розподілене в судовому порядку (а.с. 50-51, 92).

Про наявність напружених стосунків між сторонами свідчить сукупність й інших зібраних по справі доказів, в тому числі показів свідків, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.

За відсутності доказів свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та підлягають відхиленню.

Розглядаючи спір, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Підстав для скасування оскаржуваного рішення з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, судова колегія

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 08 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/10323/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Кицюк В.С.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.