АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 534/66/15-ц Номер провадження 22-ц/786/2797/15Головуючий у 1-й інстанції Крикливий В. В. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю.В.,Чумак О.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 16 червня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Макіївського професійного училища соціальної реабілітації ім. А.С. Макаренка про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому прохав стягнути з Макіївського професійного училища соціальної реабілітації ім. А.С. Макаренка (надалі Макіївське професійне училище) з урахуванням індексу інфляції заборгованість по заробітній платі за період з 27 серпня 2014 року по 19 листопада 2014 року, середній заробіток за час затримки розрахунку з 20 листопада 2014 року по 12 січня 2015 року, відшкодування матеріального збитку в розмірі 500,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що працював у Макіївському професійному училищі вчителем математики та інформатики з 09.0.2012р. по 06.07.2012р. та з 21.08.2012р. по 19.11.2014р. та у 2014 році його щорічна відпустка припала на період з 01.07.2014р. по 26.08.2014р., однак 16.08.2014р., у зв»язку з проведенням АТО учнів училища евакуювали до смт. Балахівка Петрівського району Кіровоградської області, куди переїхати він не мав змоги через сімейні обставини.

Зазначає, що у грудні 2014 року дізнався, що працівників училища, в т.ч. і його звільнили за п.6 ст.36 КЗпП України, трудову книжку він отримав 05.01.2015 року, у зв»язку з чим не міг стати на облік у центрі зайнятості.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 16 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено повністю.

З вказаним рішенням не погодився позивач, який подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що працівники училища мали змогу вивезти документи, особові справи та трудові книжки, а не зробили цього через недбалість відповідальних осіб. Також, в обґрунтування доводів скарги посилається на постанову Вищого господарського суду України від 24.05.2011 року у справі № 11/85, згідно якої дії в зоні АТО не можна віднести до форс-мажору.

Зазначає, що працівники, які не виходять на роботу у зв'язку з переміщенням із районів проведення АТО, або ті, які залишаються в тих районах, але не мають змоги виходити на роботу через небезпеку для здоров»я та життя не можуть бути звільнені за п.4 ст.40 КЗпП, - за прогул.

Вважає, що відповідачем було порушено норми законодавства про працю при здійсненні останнього нарахування на його банківський рахунок.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як установлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України №915 від 07 серпня 2014 року «Про тимчасове переведення учнів (вихованців) Макіївського професійного училища соціальної реабілітації ім. А.С.Макаренка» у зв»язку із складною соціально-політичною ситуацією, пов»язаною з проведенням антитерористичної операції у Донецькій області, здійснено переведення учнів (вихованців) згаданого училища до Балаховської школи соціальної реабілітації, розташованої за адресою: Кіровоградська область, Петрівський район, с. Балахівка (а.с.5, 37).

Із записів у трудовій книжці позивача вбачається, що 09 квітня 2012 року його було прийнято на роботу до Макіївського професійного училища соціальної реабілітації ім. А.С. Макаренка на посаду учителя математики і інформатики. 06 липня 2012 року його було звільнено за згодою сторін, а 21 серпня 2012 року прийнято знову на ту ж посаду (а.с.4).

Відповідно до довідки № від 17.11.2014 року Комсомольською міською радою Полтавської області ОСОБА_2 взято на облік, як особу, яка переміщена з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції (а.с.6).

Наказом №261-к від 19.11.2014 року ОСОБА_2 було звільнено з посади з 19.11.2014 року за п.6 ст.36 КЗпП України, на підставі акту про відмову працівника ОСОБА_2 від переведення на роботу до школи соціальної реабілітації смт. Балахівка Петрівського району Кіровоградської області від 19.09.2014 року (а.с.32-33).

19.11.2014 року до трудової книжки позивача було внесено запис про звільнення за п.6 ст.36 КЗпП України з формулюванням: «відмова працівника від переведення в іншу місцевість разом із училищем» (а.с.5).

На підставі наказу №261-к від 19.11.2014 року позивачу було виплачено компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку у кількості 14 календарних днів (а.с.32-33).

Згідно бухгалтерської довідки №574 від 15.06.2015 року заборгованість училища по заробітній платі перед позивачем за період з 27 серпня по 19 листопада 2014 року відсутня. В грудні 2014 року позивачу були нараховані та виплачені відпускні у сумі 1868,30 грн. та вихідна допомога у сумі 2872,55 грн. (а.с.39).

Ухвалюючи оскаржуване рішення місцевий суд вірно виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що ним було повідомлено відповідача про місце його знаходження, реквізити банківського рахунку або він особисто з»являвся до училища для отримання належних йому сум та трудової книжки, а тому вважав, що порушення строків, визначених ст.47 КЗпП України, сталося не з вини відповідача, на підставі чого прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Також, враховуючи, що затримка у видачі позивачу оформленої трудової книжки сталася не з вини відповідача, суд відмовив у стягненні витрат на проїзд до с. Балахівка.

Такі висновки відповідають обставинам справи та ґрунтуються на законі, виходячи з наступного.

Відповідно до п.6 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є, зокрема, відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

За змістом ч.1 ст.32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2, 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У відповідності до 4 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №595 від 07.11.2014 року заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) виплачується та виплати за час щорічної відпустки працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи, яка переміщена на контрольовану територію, здійснюються, якщо установа продовжує функціонувати і працівники (військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу) виконують свої обов'язки.

Частиною 5 ст.235 КЗпП України передбачено, що, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Виплата працівникові середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки провадиться тільки тоді, коли вона не була йому видана своєчасно з вини власника або уповноваженого ним органу і тому позивач протягом цього часу фактично не працював.

Разом із тим небажання працівника своєчасно отримати трудову книжку не може бути підставою для виплати йому середнього заробітку за час, коли її не було видано з цієї причини. Тому орган, який розглядає трудовий спір, не повинен обмежуватися з'ясуванням самого тільки факту несвоєчасної видачі звільненому працівникові трудової книжки, а зобов'язаний перевірити також причини, чому вона не була йому видана своєчасно.

Як убачається зі змісту позовної заяви 27.08.2015 року ОСОБА_2 мав з»явитися на роботу, однак, у зв'язку з проведенням антитерористичної операції, 16.08.2015 року, на підставі наказу №915 від 07.08.2015 року, учнів училища було евакуйовано, а на його території розмістилися війська Донецької народної республіки, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості виконувати свої трудові обов'язки.

Позивачем було підтверджено факт його відмови від переїзду у іншу місцевість, куди евакуювали учнів училища, а саме смт. Балахівка Петрівського району Кіровоградської області, у зв'язку з сімейними обставинами.

Аналіз наведених норм закону, з урахуванням того, що позивачем, в період з 27.08.2014 року по 19.11.2014 року фактично не виконувалися трудові обов'язки, дає підстави для висновку про те, що відповідачем правомірно не нараховувалася ОСОБА_2 заробітна плата за цей період.

Як убачається, з матеріалів справи та не заперечувалося сторонами, на території училища розмістилися війська ДНР, а тому, відповідно до наказу № 915 від 07.08.2014 року було здійснено комплекс заходів щодо переведення учнів до Балахінської шкоди соціальної реабілітації, відтак, виходячи з вище викладеного, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про відсутність вини адміністрації училища у затримці видачі трудової книжки.

Окрім того, на виконання вимог ст.44 КЗпП України ОСОБА_2 буловиплачено вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, а сссаме2872,55грн.

У відповідності до ст.116 КЗпП України якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Виходячи з вищевикладеного, затримка у здійсненні розрахунку виникла не з вини відповідача, а через відсутність вимоги про проведення розрахунку зі сторони позивача, неповідомлення ним відповідачу про його місцезнаходження або реквізити банківського рахунку.

Посилання позивача на порушення відповідачем норми ч.2 ст.47 КЗпП України не заслуговують на увагу, оскільки у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Як убачається з матеріалів справи, звільнення ОСОБА_2 відбулося не з ініціативи власника, а тому видача наказу про звільнення у відповідності з норми ч.2 ст.47 КЗпП видається на вимогу працівника, така вимога не знайшла свого відображення у матеріалах справи.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду виходячи з наступного.

Посилання в апеляційній скарзі на положення постанови Вищого господарського суду України №11/85 від 24.05.2011 року судом до уваги не беруться, оскільки вони регулюють відносини, що виникають з господарських спорів.

Твердження про незаконність звільнення позивача з урахуванням листа Міністерства соціальної політики України №7302/3/14-14/13 від 08.07.2014 року, є необґрунтованими, оскільки в ньому йдеться про заборону звільнення за пунктом 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України на підставі "прогул", що не має місця у даному випадку.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що запис про звільнення у трудовій книжці було зроблено не 19.11.2015 року а у грудні, оскільки підпис зробила Астахова ОЮ., яка виконувала функції директора з 16.12.2014 року.

Проте, такі доводи не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не ставилось питання незаконності його звільнення чи скасування наказу про звільнення, а лише стягнення виплати заборгованості по заробітній платі та матеріального збитку.

Апелянт також зазначає, що роботодавцем не був виконаний обов'язок видачі йому дублікату трудової книжки, проте такі доводи не ґрунтуються на законі, оскільки у відповідності до п.5.6 наказу Міністерства соціальної політики України №720/1652/5 від 06.10.2014 «Про внесення зміни до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» дублікат трудової книжки також може бути виданий за новим місцем роботи у зв'язку з відсутністю доступу до трудової книжки працівника внаслідок надзвичайної ситуації, передбаченої Кодексом цивільного захисту України, або проведення антитерористичної операції на території, де працював працівник.

Дублікат видається на підставі заяви працівника та отриманої ним у письмовому вигляді інформації зі штабу з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації про виникнення надзвичайної ситуації або Антитерористичного центру при Службі безпеки України про проведення антитерористичної операції на території, де працював працівник, що надається в довільній формі.

Вимоги позивача про стягнення на його користь матеріального збитку не заслуговують на увагу, оскільки стягнення відбувається у разі задоволення позовних вимог. Окрім того, місцевим судом наведено належне правове обґрунтування щодо даної позовної вимоги.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться фактично до незгоді із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Таким чином, суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права відповідно до характеру правовідносин, що склалися між сторонами та в межах заявлених позовних вимог.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст.303,304,307,308,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 16 червня 2015 року, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ: (підпис) Т.О. Кривчун

СУДДІ: (підпис) Ю.В. Дряниця (підпис) О.В. Чумак

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області: Т.О. Кривчун