Справа № 442/2773/15 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/783/4545/15 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Крайник Н. П.

суддів: Штефаніци Ю. Г., Мельничук О. Я.

при секретарі Фейір К. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за невиконання рішення, -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Розірвано попередній договір купівлі-продажу, посвідчений 22 грудня 2012 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Мицак Ю.Р., реєстраційний № 439, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 за період із 01.10.2014 р. по 03.04.2015 року інфляційні втрати за прострочення грошового зобов»язання в сумі 234035,04 грн. та три відсотки річних від суми боргу в розмірі 12124,90 грн., що сукупно становить 246158,94 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 243,60 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_2

В апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Зокрема, зазначає, що рішення суду, на підставі якого у відповідача виникло грошове зобов»язання , набрало законної сили 10 лютого 2015 р.

Відповідно до положень ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов»язання, якщо він не приступив до його виконання (зобов»язання) або не виконав його в строк, встановлений договором або законом .

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні обов»язки виконуються в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов»язком для неї.

В рішенні суд покликався на «правові висновки ВСУ у постановах від 06.06.2012 р. у справі № 6-49 цс 12 та від 01.10.2014 р. у справі № 6-113 цс14, які в силу вимог ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов»язковими для всіх суб»єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правові акти , що містять зазначену норму права та для всіх судів України. Однак, покликання суду на зазначені постанови ВСУ України є помилковим, оскільки за обставинами справи, характером спірних правовідносин вони є суттєво іншими, ніж у даній справі, а тому такі не можуть бути застосовані у даній справі.

Суд не врахував, що позивач не звертався до відповідача з приводу невиконання рішення суду. А таке було виконано відповідачем добровільно в ході виконавчого провадження з виконання рішення суду про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в сумі 799300, 00 грн.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України зобов»язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов»язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов»язку.

В силу положень статей 524,533-535,625 ЦК України грошовим є зобов»язання, яке виражається в грошових одиницях України , тобто будь-яке зобов»язання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобов»язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов»язана сплатити кошти на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов»язку.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права і обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов»язки. Ч.5 вказаної статті визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов»язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до положень ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов»язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інших розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року № 6-113 цс 14 (про неоднакове застосування судом касаційної інстанції ст. 625 ЦК України) нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов»язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов»язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Судом встановлено, що рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 19.09.2014 р.( справа № 457/1072/14-ц) , яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 10.02.2015 року, розірвано попередній договір купівлі-продажу від 22.12.2012 р., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 799300 грн. (сплачений за договором аванс).

Відповідно до п.1 попереднього договору купівлі-продажу нерухомості від 22.12.2012 р. відповідач зобов»язувався передати в майбутньому шляхом укладення основного договору купівлі-продажу у власність позивачу нероздільну частину поверху розміщеного на третьому поверсі торгового центру, вартість якого не буде перевищувати 799300 грн.

Як вбачається з рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 19.09.2014 р. зобов»язання про передачу нерухомого майна та укладення основного договору купівлі-продажу між сторонами припинилися в силу положень ст. 653 ЦК України внаслідок розірвання такого договору в судовому порядку та з цього часу у відповідача виник обов»язок повернути позивачу суму авансу .

Слід мати на увазі, що статтею 625 ЦК України регулюються зобов»язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов»язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

З рішення ж суду зобов»язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що визначено в ст. 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність і визначеність.

За своєю суттю обов»язок щодо повернення грошових коштів , отриманих як передоплата ( в даному випадку аванс) не можна розцінювати як грошове зобов»язання в розумінні ст. 625 ЦК України.

Передбачена ст.625 ЦК України відповідальність застосовується до правовідносин зобов»язального характеру, які виникають з приводу грошових зобов»язань.

Враховуючи, що спір між сторонами виник внаслідок невиконання відповідачем умов договору по спорудженню та передачі у власність позивачу об»єкта нерухомого майна, а не внаслідок невиконання боржником грошового зобов»язання, колегія суддів приходить до висновку, що правовідношення, яке виникло між сторонами не є грошовим зобов»язанням, а тому до спірних правовідносин не застосовуються положення ст.625 ЦК України.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що зобов»язання, яке виникло між сторонами є грошовим та безпідставно стягнув з відповідача в користь останнього три проценти річних та інфляційні втрати від суми сплаченого позивачем при укладенні договору авансу за період з 01.10.2014 р. по 03.04.2015 р., тобто з часу ухвалення рішення судом першої інстанції про розірвання попереднього договору купівлі-продажу до повного виконання ОСОБА_2 рішення суду про повернення суми авансу.

З наведених мотивів рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.309,316,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 травня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за невиконання рішення відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Штефаніца Ю. Г.

Мельничук О. Я.