Справа № 495/7956/14-ц
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

13 липня 2015 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області

в складі: головуючого одноособово судді Боярського О.О.,

при секретарі Рачицькій І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та витребування майна із незаконного володіння та зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, Білгород-Дністровська міська рада про визнання дійсним договору купівлі-продажу 26/400 частки будинку №13 по вул. Леона Попова в м. Білгород-Дністровському Одеської області,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та після уточнення своїх позовних вимог просить суд: усунути перешкоди у здійсненні нею права власності на 26/400 часток житлового будинку, який розташований за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Леона Попова, 13, шляхом виселення відповідачів із членами їх сімей без надання іншого житла; зобовязати відповідачів передати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей будинку, який розташований за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Леона Попова, 13; стягнути з відповідачів солідарно на користь позивачки спричинену їй моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.; стягнути з відповідачів судові витрати.

В обґрунтування вимог позовної заяви ОСОБА_1 зазначає, що у 2003 році вона та двоє інших співвласників ОСОБА_6 та ОСОБА_5, кожній з яких належить на праві спільної часткової власності по 26/400 часток вказаного вище житлового будинку, вирішили відчужити належні їм частки житлового будинку ОСОБА_2 та її сину ОСОБА_4 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 оформили на імя ОСОБА_1 довіреності з правом продажу належних їм часток відповідачам. На підтвердження наміру продати в майбутньому відповідачам зазначені частки житлового будинку та наміру відповідачів їх купити, ОСОБА_1 була власноручно складена розписка про отримання нею завдатку в розмірі 500 доларів США. Позивачка зазначає, що в майбутньому обставини домовленості щодо купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами змінилися, в тому числі сторони не досягли згоди щодо вартості нерухомого майна, сам договір купівлі-продажу між ними не укладався, а тому на думку позивачки, відповідачі безпідставно користуються та проживають у належній їй частині будинку та їх відмова в добровільному порядку звільнити житловий будинок стала підставою для звернення позивачки до суду із дійсним позовом для захисту її прав власника нерухомого майна.

ОСОБА_3 в свою чергу звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, Білгород-Дністровська міська рада, в якій просить визнати дійсним договір купівлі-продажу 26/400 часток будинку №13 по вул. Леона Попова в м. Білгород-Дністровському Одеської області, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3; визнати за ОСОБА_3 право власності на зазначені 26/400 часток житлового будинку.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_3 зазначає, що 20 червня 2003 року між ним та ОСОБА_1 була досягнута письмова згода щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу 26/400 часток житлового будинку №13 по вул. Леона Попова в м. Білгород-Дністровському Одеської області, належних ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності. ОСОБА_3 вказує, що відбулося повне виконання договору, що підтверджується розпискою ОСОБА_1 про отримання нею 500 доларів США в рахунок майбутнього продажу частки будинку. Після досягнення всіх істотних умов договору ОСОБА_1 виїхала на постійне проживання до м. Києва та ухиляється від нотаріального посвідчення договору, у звязку із чим ОСОБА_3 був змушений звернутися до суду.

Представник ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_10 в судовому засіданні уточнений позов ОСОБА_1 підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 просив відмовити у звязку з їх безпідставністю.

Представник відповідача за первісним уточненим позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 за довіреністю ОСОБА_11 у судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечував, просив задовольнити зустрічний позов.

Представник відповідача за первісним уточненим позовом ОСОБА_4 за довіреністю ОСОБА_11 у судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Відповідач за первісним уточненим позовом ОСОБА_2 у судове засідання не зявилася, причини неявки суду не відомі.

Треті особи за зустрічним позовом до суду не зявилися, причини неявки суду не відомі.

Заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін, дослідивши матеріали справи та всі надані докази, суд прийшов до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є власницею 26/400 часток житлового будинку №13, розташованого по вул. Леона Попова в м. Білгород-Дністровському Одеської області на підставі свідоцтва про право власності від 10.08.2001 року, виданого на підставі розпорядження органу приватизації №7783 від 10.08.2001 року. Право власності зареєстроване у встановленому законом порядку, підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно серії ВВА №153933 (а.с.11); довідкою КП «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» від 23.12.2014 року № 2001 (а.с. 64)

Відповідно до вказаної довідки БТІ станом на 31.12.2012 року іншими співвласниками житлового будинку №13, розташованого по вул. Леона Попова в м. Білгород-Дністровському Одеської області є: ОСОБА_8 16/100 часток; ОСОБА_6 - 26/400 часток; ОСОБА_7 26/400; ОСОБА_5 26/400; ОСОБА_12 41/100; міська рада 17/100.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачі за первісним і зустрічним позовами підтвердили у своїх позовних заявах, а їх представники у судовому засіданні, що ОСОБА_1 у 2003 році мала намір продати належні їй 26/400 часток вказаного житлового будинку.

В матеріалах справи наявна копія розписки, складена ОСОБА_1 в якій остання зазначає, що 20.06.2003 року отримала від ОСОБА_3 500 доларів США в рахунок майбутнього продажу будинку. ОСОБА_3 та його представник за довіреністю у позовній заяві та в судовому засіданні наголошували на тому, що саме ця розписка є належним доказом досягнення сторонами усіх істотних умов договору купівлі-продажу та підтвердженням його повного виконання, а саме остаточного розрахунку та є підставою для визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання за ОСОБА_3 права власності на спірне нерухоме майно.

Однак, суд не може погодитися із наведеними доводами ОСОБА_3 та його представника з огляду на наступне.

Згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Тобто до правовідносин, які виникли між сторонами застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Ст.227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу ). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

За положеннями ч. 2 ст. 47 Цивільного кодексу УРСР, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною.

У п. 4 постанови Пленум Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 "Про судову практику у справах про визнання угод недійсними" було роз'яснено, що правило ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження.

Із наданої до суду розписки не вбачається, що сторони досягли усіх істотних умов договору: не зазначений предмет договору, ціна договору,термін виконання зобовязань за договором, не визначені сторони угоди.

Таким чином, наявна в матеріалах справи розписка про отримання позивачкою грошей не підтверджує укладення між сторонами договору купівлі-продажу 26/400 часток житлового будинку №13, розташованого по вул. Леона Попова в м. Білгород-Дністровському Одеської області та має юридичну силу лише щодо фінансової складової, а саме підтверджує факт отримання грошових коштів.

З огляду на викладене, суд не погоджується з твердженнями ОСОБА_3 щодо правової характеристики укладеної між ним з відповідачкою угоди як договору купівлі-продажу, у звязку із чим вважає позовні вимоги ОСОБА_3 щодо визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання за ним права власності на 26/400 частки житлового будинку №13 по вул. Леона Попова в м. Білгород-Дністровському Одеської області необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

ОСОБА_3 також вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_1 самостійно звернулася до суду із позовом, хоча спір стосується спільної часткової власності, тобто до складу позивачів повинні входити всі співвласники майна. Однак, суд вважає, що правовідносини, які мали місце між сторонами та підтверджуються розпискою, складеною ОСОБА_1 виникли саме між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і співвласники ніяким чином не приймали у цьому участь та їх права та інтереси жодним чином не порушені.

Крім того, у відповідності до ст.ст. 75, 76, 80 ЦК УРСР ОСОБА_3 при зверненні до суду із зустрічним позовом було пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позовної заяви.

Згідно зі ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Як вже було встановлено судом вище ОСОБА_1 є законним власником 26/400 частин житлового будинку №13 по вул. Леона Попова в м. Білгород-Дністровському Одеської області та зареєстрована за зазначеною адресою. ОСОБА_1 позбавлена можливості вільно володіти та користуватися належним їй на праві спільної часткової власності майном, оскільки там проживають ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Факт того, що вказані особи проживають за зазначеною адресою не заперечує і сам позивач за зустрічним позовом, а також підтверджується відповіддю Білгород-Дністровського МВ ГУМВС України в Одеській області від 15.10.2014 року №51/27409, заявою про кримінальне правопорушення (а.с. 27, 54).

Суд приходить до висновку, що проживання відповідачів за первісним позовом у спірному житловому будинку є незаконним, оскільки вони проживають у будинку без відповідної на то правової підстави: вони не є власниками будинку; не мають особистого сервітуту; не зареєстровані за зазначеною адресою та не є членами сім'ї власника будинку. Доводи ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_1 надала йому письмову згоду на вселення та проживання у спірному будинку не були підтверджені належними та допустимими доказом, а тому не приймаються судом до уваги. Так, в матеріалах справи наявний лише письмовий дозвіл позивачки на проживання у належній їй частині будинку на імя ОСОБА_13

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав шляхом використання відповідних способів захисту права власності, в тому числі і шляхом виселення.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Ч.4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині усунення перешкод у здійсненні нею права власності на належні їй 26/400 часток житлового будинку, шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із членами їх сімей без надання іншого приміщення та задля безперешкодного доступу до житла суд вважає за доцільне задовольнити і вимогу щодо зобовязання відповідачів передати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей будинку.

З приводу вимоги про стягнення з відповідачів на користь ОСОБА_1 спричиненої їй моральної шкоди, то суд вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки позивачкою взагалі не зазначено в чому саме полягає завдана їй моральна шкода; не вказано в чому полягає протиправність діяння її заподіювача, а саме відповідачів; не доведена наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідачів та вина останніх в її заподіянні. Позивачкою не обґрунтовано з чого саме вона виходить при оцінці заподіяної їй шкоди.

У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 260 грн.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення уточнених позовних вимог ОСОБА_1 та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 у звязку з їх безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-58, 60, 66, 82, 209, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 316-319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 9, 116 ЖК УРСР, ст. 47, 224 ЦК УРСР суд,

В И Р І Ш И В:

Уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та витребування майна із незаконного володіння задовольнити частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні права власності на 26/400 часток житлового будинку, який розташований за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Леона Попова, 13, шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із членами їх сімей без надання іншого житла.

Зобовязати ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей будинку, який розташований за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Леона Попова, 13.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 260 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, Білгород-Дністровська міська рада про визнання дійсним договору купівлі-продажу 26/400 частки будинку №13 по вул. Леона Попова в м. Білгород-Дністровському Одеської області відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: