Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа №377/14/15-ц

Провадження №2/377/58/15

31 березня 2015 року Славутицький міський суд Київської області в складі головуючої-судді Теремецької Н.Ф., при секретарях: Прокопенко Р.О., Ахутіній А.А.,

з участю:

позивачки ОСОБА_2,

представника позивачки - ОСОБА_3 ,

відповідачки ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Славутичі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, -

УСТАНОВИВ:

До суду звернулася ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_4, в якому просила стягнути з відповідачки на свою користь борг за договором позики в сумі 884790 гривень та понесені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 3775,80 гривень.

В процесі судового розгляду позивачка збільшила позовні вимоги та просила стягнути солідарно з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на її користь суму боргу за договором позики в розмірі 1217575 гривень та в рівних частках понесені витрати по оплаті судового збору в сумі 3897,60 гривень(а.с. 85-89).

За клопотанням позивачки ухвалою суду від 16 березня 2015 року до участі у справі було залучено як співвідповідача ОСОБА_5(а.с. 102).

В обґрунтування своїх вимог позивачка послалася на укладений між нею та відповідачкою 6 листопада 2013 року письмовий договір позики, відповідно до якого вона передала у борг ОСОБА_4 60000 доларів США. Згідно п.2.3 вказаного договору повернення отриманих сум здійснюється позичальником рівними частками в сумі, що є еквівалентом 3500 доларів США за курсом встановленим НБУ на дату передачі коштів, починаючи з 25 грудня 2013 року і не пізніше 25.04.2015 року, остання виплата повинна бути здійснена у сумі, що є еквівалентом 4000 доларів США за курсом, встановленим НБУ на дату виплати. Однак, відповідачка ОСОБА_4 25.12.2013 року повернула тільки 3500 доларів США, про що надала розписку ОСОБА_6. В іншій частині зобов'язання є невиконаним. Відповідно до п.7.2 договору позики від 06.11.2013 року договір припиняється: за згодою сторін; достроковим поверненням позичальником суми позики; при порушені позичальником графіка повернення чергової частини суми позики. У цьому випадку позикодавець вправі вимагати повернення всієї неповернутої суми позики. Станом на грудень 2014 року неповернута сума позики складає 56500 доларів США (60000 доларів США -3500 доларів США), що станом на час розгляді справи в суді, з урахуванням курсу долара США до національної валюти України за курсом НБУ (2155 гривень за 100 доларів США станом на 13 березня 2015 року) становить 1217575 гривень. Відповідачка ОСОБА_4, беручи вказану суму грошей діяла в інтересах сім'ї, про що було відомо її чоловіку ОСОБА_5. Вказану суму грошей вони позичили для власних потреб. Про те, що договір позики укладено в інтересах сім'ї, чоловік відповідачки знав, так як 6 листопада 2013 року, тобто в день укладення договору позики, між нею та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, а також договір купівлі-продажу земельної ділянки для обслуговування вказаного будинку, тому вказані гроші були використані для придбання будинку та земельної ділянки. Згідно із ч.4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї, що свідчить про виникнення солідарного обов'язку у чоловіка відповідачки з відповідачкою по повернення суми позики за договором позики.

На підставі вимог ст. ст. 510, 533, 545, 1046 - 1052 ЦК України, ст.ст. 61, 63, 65 СК України позивачка просить задовольнити її вимоги в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_4 надала до суду заперечення, в яких просила відмовити у задоволенні позову в зв'язку з його необґрунтованістю. Так, дійсно між нею та ОСОБА_2 було укладено договір позики від 06.11.2013 року. Але у відповідності до п.2.1 позикодавець зобов'язаний передати позичальникові зазначену в п.1.1 договору суму в строк до 05.04.2015 року. Разом з тим п.2.2 договору визначає, що факт передачі позикодавцем зазначеної суми засвідчується розпискою позичальника. Вказана у договорі позики сума не була надана, тобто не було виконано умов договору з боку позивача. Даний факт підтверджується відсутністю її розписки про отримання вказаної в договорі суми, як того вимагає положення п.2.2 договору позики.

У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. Суду пояснила, що 6 листопада 2013 року між нею та відповідачем ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1. Згідно попереднього договору від 25 лютого 2013 року, укладеного між нею та ОСОБА_5, було визначено вартість будинку в 90 000 доларів США. Між ними була домовленість про те, що 1/3 частину вартості вказаного будинку ОСОБА_5 сплачує до укладення договору купівлі-продажу, 2/3 частини вартості будинку - після укладення договору, починаючи з наступного місяця після підписання договору купівлі-продажу по 3500 доларів США щомісяця. Перед укладенням договору купівлі-продажу будинку їй від відповідачів було передано 30000 доларів США, що було еквівалентно 220 000 гривень. Вказана сума була зазначена у договорі купівлі-продажу будинку як вартість будинку. В цей же день після укладення договору купівлі-продажу будинку в присутності її колишнього чоловіка ОСОБА_7 між нею та ОСОБА_4 для гарантування виконання попереднього договору було підписано договір позики на суму 60000 доларів США, хоча вона відповідачці дані кошти в борг не давала. В процесі розгляду справи позивачка пояснення змінила та пояснила, що кошти в борг в сумі 60000 доларів США відповідачці ОСОБА_4 передавав її колишній чоловік ОСОБА_7, який був присутній при укладенні договору позики між ними. Дана сума коштів була надана на власні потреби сім'ї ОСОБА_4 і ОСОБА_5 в борг і немає ніякого відношення до договору купівлі-продажу будинку.

Представник позивачки в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила задовольнити, посилаючись на те, що укладення договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 підтверджується письмовим договором позики від 6 листопада 2013 року. Гроші були передані позичальнику в той же день, про що і був складений письмовий договір та підписано кожну сторінку вказаного договору. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальника. Оскільки спірний договір позики укладений в інтересах сім'ї ОСОБА_4 і ОСОБА_5, то вони повинні відповідати в солідарному порядку перед позивачкою за невиконане зобов'язання.

Відповідачка ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення позову, пояснивши, що ні позивачка, ні її колишній чоловік ОСОБА_7 їй гроші в борг не давали. Вказаний договір був підписаний між нею та позивачкою, оскільки їм дійсно потрібні були кошти в сумі 60000 доларів США для здійснення ремонту у вказаному будинку, проте кошти їй ніхто не передавав, про що свідчить відсутність розписки, яку вона повинна була написати згідно п. 2.2. спірного договори позики в разі отримання грошей в борг. Згідно наданих суду розписок від 25.12.2013 року, 27.01.2014 року, 14.06.2014 року вона повернула ОСОБА_2 8000 доларів США, дані гроші були передані нею в рахунок вартості будинку, придбаного за договором купівлі-продажу у позивачки. Так між ними було узгоджено вартість будинку в сумі 30000 доларів США, але оскільки в них такої суми грошей не було, то вони домовились про те, що до укладення договору купівлі-продажу будинку вони віддають їй 22000 доларів США, а після укладення договору купівлі-продажу 8000 доларів США. Тому на виконання домовленості між ними вона і повернула позивачці 8000 доларів США. Повертаючи вказані кошти вона в одній із розписок вказала, що повертає гроші на виконання договору позики від 06.11.2013 року помилково, оскільки всі кошти були повернуті нею як плата за придбаний котедж.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності та відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що йому було невідомо про намір його дружини ОСОБА_4 укласти договір позики з ОСОБА_2, тому дозволу своїй дружині на укладення такого договору він не надавав. 6 листопада 2013 року його в місті Славутичі не було. Договір купівлі-продажу з ОСОБА_2 від його імені за довіреністю укладала його мати ОСОБА_8, про що свідчить сам договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1. Ніяких грошей від ОСОБА_2 та ОСОБА_7 його дружина не отримувала (а.с. 133).

Свідок ОСОБА_7 суду показав, що 6 листопада 2013 року між його колишньою дружиною ОСОБА_2 та ОСОБА_5, від імені якого на підставі довіреності приймала участь його мати ОСОБА_8, було укладеного договір купівлі-продажу будинку за адресою: АДРЕСА_1. Після укладення договору в його присутності між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в будинку, який був предметом договору купівлі-продажу, було підписано договір позики, оскільки ОСОБА_4 необхідні були кошти для здійснення ремонту в даному будинку. На виконання умов договору позики він особисто передав ОСОБА_4 60000 доларів США. Розписку, яка б підтверджувала факт передачі грошей, у ОСОБА_4 не взяли, оскільки договір складала сама відповідачка, а він не вникав у його суть.

Вислухавши пояснення сторін, показання свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 6 листопада 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було підписано договір позики (а.с. 6-9).

Відповідно п.1.1 цього договору за даним договором позикодавець передає позичальникові безвідсоткову позику в сумі, що є еквівалентом 60000 доларів США за курсом, встановленим НБУ на дату укладення цього договору, готівкою, а позичальник зобов'язується повернути отриману суму в строки і у порядку, зазначені в даному договорі.

Згідно п.2.1 договору позикодавець зобов'язаний передати позичальникові зазначену в п.1.1 суму в строк до 25.04.2015 року.

Як зазначено у п.2.2 договору факт передачі позикодавцем зазначеної суми засвідчується розпискою позичальника.

За змістом п.2.3 договору повернення отриманих сум здійснюється позичальником рівними частками в сумі, що є еквівалентом 3500 доларів США за курсом, встановленим НБУ на дату передачі коштів, починаючи з 25 грудня 2013 року, остання виплата буде здійснена у сумі, що є еквівалентом 4000 доларів США за курсом, встановленим НБУ на дату виплати відповідно до графіка, зазначеного в цьому договорі.

Пунктом 7.1 договору передбачено, що термін дії даного договору починається з моменту передачі позикодавцем позичальникові суми позики й закінчується після виконання прийнятих на себе зобов'язань.

Відповідно до п.7.2 договору даний договір припиняється: за згодою сторін, в зв'язку з достроковим поверненням позичальником суми позики, при порушенні позичальником графіка повернення чергової частини суми позики. У цьому випадку позикодавець вправі вимагати дострокового повернення всієї неповернутої суми позики.

Згідно ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні у власність (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Як зазначено у ч.2 цієї статті, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Частиною 2 статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст.ст. 10, 57, 59, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Досліджуючи спірний договір позики, підписаний 6 листопада 2013 року між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_4, необхідно виявити справжню правову природу цього договору.

Як вбачається з пояснень позивачки, вона гроші в борг в сумі 60000 доларів США відповідачці ОСОБА_4 не передавала, спірний договір позики був укладений як гарантія виконання попереднього договору, укладеного 25 лютого 2013 року між нею та відповідачем ОСОБА_5 до укладення договору купівлі-продажу будинку. Відповідно до умов цього договору було визначено вартість будинку в 90 000 доларів США, а при укладенні 06.11.2013 року договору купівлі-продажу будинку відповідачами було сплачено лише 1/3 частину вартості будинку, тобто 30 000 доларів США, оскільки 2/3 частини вартості будинку вони повинні були віддати згідно попереднього договору щомісяця по 3500 доларів США, для забезпечення виконання якого і був підписаний договір позики.

З урахуванням наданих пояснень позивачки та досліджених зазначених нею договорів встановлено, що 25 лютого 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було підписано попередній договір, відповідно до умов якого сторони зобов'язалися в майбутньому в строк, обумовлений п.6.1 цього договору, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна на умовах і в порядку, визначених цим договором. Як зазначено у п.1.2 попереднього договору, нерухомим майном є будинок за номером АДРЕСА_2. Згідно п.2.1 цього договору продавець згоден продати, а покупець згоден купити зазначений будинок за ціною, що є еквівалентом 90000 доларів США за курсом, встановленим НБУ на дату укладення основного договору купівлі-продажу. Як зазначено у п.4.1.2 попереднього договору, одразу після підписання основного договору покупець зобов'язаний сплатити суму, що є еквівалентом 29000 доларів США за курсом, встановленим НБУ на дату укладання основного договору. Відповідно до п.4.1.3 цього договору починаючи з наступного місяця після підписання основного договору протягом шістнадцяти місяців покупець зобов'язаний сплачувати на користь продавця 25 числа кожного місяця суму, що є еквівалентом 3500 доларів США за курсом, встановленим НБУ на день сплати. На сімнадцятий місяць покупець зобов'язується сплатити на користь продавця суму, що є еквівалентом 4000 доларів США за курсом, встановленим НБУ на день сплати (а.с. 129-132).

6 листопада 2013 року перед укладенням договору позики між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_5, від імені якого діяла на підставі довіреності його мати ОСОБА_8, було укладеного договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області, зареєстрованого в реєстрі за № 173, копія якого долучена до справи (а.с. 11-12). Відповідно до умов цього договору ОСОБА_5, відповідач у справі, купив у ОСОБА_2, позивачки, житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1. Як вбачається із змісту вказаного договору, продаж вчинено за 220000 гривень, які продавець отримав повністю від покупця до підписання цього договору, що згідно пояснень сторін в еквіваленті за курсом НБУ становило 30000 доларів США.

Надані позивачкою вищевказані пояснення відповідали змісту дослідженого в судовому засіданні попереднього договору від 25.02.2013 року та договору купівлі-продажу від 06.11.2013 року. В подальшому позивачка змінила свої пояснення, та пояснила, що грошові кошти відповідачці в її присутності на виконання спірного договору позики в борг передав її колишній чоловік ОСОБА_7, а вона претензій до відповідачів щодо вартості придбаного будинку немає, і ніякого відношення підписаний договір позики до гарантії виконання попереднього договору від 25 лютого 2013 року немає.

Враховуючи, що в процесі розгляду справи позивачка декілька разів змінювала свої пояснення, тому ці пояснення позивачки не заслуговують на довіру.

Згідно наданих суду розписок відповідачки ОСОБА_4 вбачається, що вона 27 січня 2014 року передала ОСОБА_6 3500 доларів США для ОСОБА_2 в якості плати за котедж, 14.06.2014 року вона передала ОСОБА_2 1000 доларів США згідно договору позики від 06.11.2013 року ( а.с. 54, 55, ).

Відповідно до розписки ОСОБА_6 від 25.12.2013 року, вона отримала від ОСОБА_4 для ОСОБА_2 3500 доларів США(а.с. 55).

Як пояснила в судовому засіданні відповідачка ОСОБА_4, відповідно до вказаних розписок нею були передані грошові кошти позивачці ОСОБА_2 в рахунок вартості придбаного будинку згідно їхньої домовленості, а не на виконання спірного договору позики, як стверджує позивачка. В розписці, яку вона написала 14.06.2014 року про те, що повертає гроші ОСОБА_2 на виконання договору позики від 06.11.2013 року, посилання на договір позики вказала помилково, оскільки всі кошти були повернуті нею як плата за придбаний котедж, а не як борг за спірним договором позики.

За правилом ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики вважається укладеним з моменту передачі грошей. У договорі позики від 6 листопада 2013 року, який був підписаний ОСОБА_2 та ОСОБА_4, не вказано факт отримання позичальником грошових коштів у момент укладання договору, а документ, що підтверджує фактичну передачу коштів, відсутній, оскільки згідно п.2.1 спірного договору позикодавець зобов'язаний передати позичальникові зазначену в п.1.1 договору суму в строк до 25.04.2015 року, а згідно п.2.2 спірного договору позики зазначено, що факт передачі позикодавцем зазначеної суми грошей засвідчується розпискою позичальника. В судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_2, позикодавець за спірним договором позики, гроші в сумі 60000 доларів США відповідачці ОСОБА_4, позичальнику за цим договором, в борг не передавала, розписку про отримання в борг зазначеної суми грошових коштів від ОСОБА_2 ОСОБА_4 не складала, тому позивачка для підтвердження факту передачі грошових коштів у борг відповідачці суду цей документ не надала.

Таким чином, позивачкою не підтверджено письмовими доказами відповідно до п.2.2 спірного договору позики факт передачі грошових коштів відповідачці.

Посилання представника позивачки на помилку, яка була допущена при укладенні договору позики в п. 2.1, оскільки замість позикодавця повинно бути зазначено позичальник, а замість позичальника - позикодавець, є необґрунтованими, оскільки п.2.1 і п.2.2 узгоджені між собою.

Показання свідка ОСОБА_7 щодо передачі ним особисто відповідачці ОСОБА_4 на виконання спірного договору позики 60000 доларів США, суд до уваги не приймає, оскільки позикодавцем у спірному договорі зазначено його колишню дружину ОСОБА_2, крім того пунктом 2.2 спірного договору визначено, що факт передачі позикодавцем зазначеної суми грошових коштів засвідчується розпискою позичальника.

З урахуванням наведеного, враховуючи, що факту передачі грошових коштів за договором позики судом не встановлено та належними доказами позивачкою не підтверджено, то суд дійшов висновку, що виходячи із змісту ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики не був укладений між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_4 і не створював прав у позивачки вимагати повернення суми позики , а у відповідачів обов'язку повернути цю позику.

Посилання представника позивачки на правову позицію Верховного Суду України, викладену у Постанові № 6-63цс13 від 18.09.2013 року про те, що письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми, при вирішенні даного спору не може бути застосована, оскільки у п.2.2 спірного договору позики вказано, що факт передачі грошей підтверджується розпискою позичальника. Натомість при розгляді справи № 6-63цс13 Верховним Судом України було встановлено, що від імені позичальника було написано документ, який названо договором позики та згідно з яким останній брав у позикодавця 1300 тис. доларів і зобов'язався в разі несвоєчасного погашення позики виплатити борг шляхом продажу свого майна. У спірному договорі позики зазначено, що позикодавець зобов'язаний передати позичальникові зазначену суму грошових коштів, а факт передачі позикодавцем зазначеної суми засвідчується розпискою позичальника.

Доводи позивачки та її представника щодо укладення між сторонами договору позики не ґрунтуються на положеннях закону та договору, натомість заперечення відповідачки є обґрунтованими з посиланням на підписаний договір позики.

Таким чином, за відсутності належних доказів, які б посвідчували передання ОСОБА_4 ОСОБА_2 визначеної грошової суми - 60 000 доларів США у борг, відсутні правові підстави для задоволення позову.

За таких обставин у задоволенні позову необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області через Славутицький міський суд. Апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення в повному обсязі виготовлено 5 квітня 2015 року.

Суддя Н. Ф. Теремецька