УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Горелкіної Н.А., Завгородньої І.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 09 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 14 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду із даним позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що 26 вересня 2008 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ ««Український промисловий банк»), правонаступником якого з 30 червня 2010 року є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_4 уклали договір № 133-0011002/ФК-08, відповідно до якого банк надав останній кредитні кошти у розмірі 91 483 грн на придбання автомобіля зі сплатою 15,3 % річних за весь час фактичного користування кредитом терміном до 25 вересня 2015 року.

Виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором було забезпечено договором поруки від 26 вересня 2008 року № 133-0011002/2фопр-08, укладеним між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_5

Однак, позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлявся, в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов'язань згідно умов кредитного договору, в зв'язку з чим станом на 22 січня 2014 року сума заборгованості становить 134 292 грн 99 коп., тому просить стягнути з відповідачів зазначену заборгованість в солідарному порядку та судові витрати у справі.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 09 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 14 серпня 2014 року, позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_4, ОСОБА_5 в солідарному порядку на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 26 вересня 2008 року № 133-0011002/ФК-08 у розмірі 134 292 грн 99 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 09 липня 2014 року та ухвали апеляційного суду Сумської області від 14 серпня 2014 року, оскільки вони законні та обґрунтовані.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що ОСОБА_4 взяті на себе зобов'язання за укладеним з банком кредитним договором щодо повернення отриманих коштів не виконує; ОСОБА_5 несе солідарну відповідальність за невиконання ОСОБА_4 зобов'язань за укладеним кредитним договором; відповідачі повідомленні про наявність заборгованості та необхідність її погашення; умовами договору передбачено право банку на дострокове стягнення заборгованості, і це стягнення з боржника та поручителя повинно відбутись в солідарному порядку.

Доводи касаційної скарги щодо незастосування строку позовної давності до заборгованості яка виникла до 30 квітня 2011 року не знайшли свого підтвердження, оскільки відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-738цс15.

Так, у матеріалах справи відсутня заява ОСОБА_4 чи ОСОБА_5 про застосування строків позовної давності, яка подана до винесення місцевим судом рішення, згідно вимог частини третьої статті 267 ЦК України.

Таким чином, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 09 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 14 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко Н.А. Горелкіна І.М. Завгородня