Єдиний унікальний номер 243/3428/15-ц Номер провадження 22-ц/775/510/2015
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2015 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Соломахи Л.І.

суддів Дундар І.О., Тимченко О.О.

при секретарі Бондарчуку І.Е.

за участю:

представника відповідача Жирова Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Артемівську Донецької області справу за позовом ОСОБА_2 до Державного вищого навчального закладу «Слов'янський коледж транспортної інфраструктури» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 13 липня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

16 квітня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державного вищого навчального закладу «Слов'янський коледж транспортної інфраструктури» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зазначав, що 1 вересня 2014 року він був звільнений з роботи. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 19 березня 2015 року в задоволенні його позовних вимог про поновлення на роботі йому було відмовлено через пропуск строку звернення до суду.

Посилаючись на те, що розрахунок при звільненні з ним проведено з порушенням строків, встановлених ст. 116 КЗпП України, а саме, в період з 17 вересня 2014 року по 29 січня 2015 року, просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 1 вересня 2014 року до 29 січня 2015 року (а.с. 1-2).

20 травня 2015 року позивач уточнив свої позовні вимоги. Посилаючи на те, що його середній заробіток в 2014 році склав 2 500 грн., просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 1 вересня 2014 року до 29 січня 2015 року в розмірі 12 500 грн. (а.с. 54).

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 13 липня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено (а.с. 88 - 89).

Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне дослідження наданих суду доказів та помилковість висновків суду, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог (а.с. 93).

В судове засідання апеляційного суду з'явився представник відповідача - директор Державного вищого навчального закладу «Слов'янський коледж транспортної інфраструктури» Жиров Ю.В., просив відмовити позивачу у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений телефонограмою, яка зареєстрована в журналі відправки телефонограм № 1 Апеляційного суду Донецької області 11 вересня 2015 року за № 772 (а.с. 146-147). Причини неявки у судове засідання позивач не повідомив і відповідно до частини 2 ст. 77 ЦПК України вважається, що він не з'явився у судове засідання без поважних причин. Раніше 13 серпня 2015 року та 28 серпня 2015 року позивач надсилав телеграми про розгляд справи у його відсутність (а.с. 112, 123).

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

З матеріалів справи встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 22 березня 1966 року, останнім часом працював викладачем, наказом № 51/ОС від 28 серпня 2014 року був звільнений за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку з закінченням навчального процесу 2013/2014 навчального року (а.с. 57, а.с. 60-63).

Згідно довідки № 1173 від 26 березня 2015 року, виданої ТВБВ 10004/0570 філії Донецьке обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України», та виписки по картковому рахунку на рахунок НОМЕР_1 відкритий на ім'я ОСОБА_2 зараховувалася заробітна плата: 04 вересня 2014 року в сумі 46,21 грн.; 17 вересня 2014 року в сумі 1 577,99 грн.; 15 жовтня 2014 року в сумі 690,40 грн.; 26 січня 2015 року в сумі 351,27 грн.; 29 січня 2015 року в сумі 552,32 грн. (а.с. 3-5).

Відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_2 не грунтуються на законі. Порушення строків виплати належних позивачу сум при звільненні мали місце, проте їх причиною стало несвоєчасне надання позивачем документів, на підставі яких нараховується та виплачується допомога по тимчасовій непрацездатності, а саме після його звільнення. Наданий ОСОБА_2 листок непрацездатності містив помилки, без виправлення яких мало б місце необґрунтоване завищення або заниження розміру допомоги.

Не погоджуючись з таким висновком суду, позивач зазначає, що він був звільнений 1 вересня 2014 року, проте розрахунок в сумі 1 577,99 грн. з ним проведено 17 вересня 2014 року, що підтверджується документами АТ «Ощадбанк».

Перший листок непрацездатності серії АГІ № 297279 він здав відповідачу 8 вересня 2014 року, проте відповідачем суми допомоги по тимчасовій непрацездатності були заявлені Фонду соціального страхування лише 1 жовтня 2014 року (690,40 грн.) та кошти для виплати допомоги перераховані відповідачу лише 8 жовтня 2014 року.

Другий листок непрацездатності серії АГЛ № 980309 після належного оформлення він здав відповідачу 12 грудня 2014 року, суми допомоги по тимчасовій непрацездатності були заявлені відповідачем Фонду соціального страхування 16 грудня 2014 року (351,27 грн.) та 29 грудня 2014 року (552,32 грн.), перераховані Фондом відповідачу 21 січня 2015 року (а.с. 93).

Апеляційний суд вважає, що висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника або не пізніше наступного дня після пpед'явлення звільненим пpацівником вимоги пpо pозpахунок. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Суд першої інстанції правильно встановив, що 15 жовтня 2014 року, 26 січня 2015 року та 29 січня 2015 року на картковий рахунок позивача була зарахована перерахована відповідачем допомога по тимчасовій непрацездатності за листком непрацездатності серії АГІ № 297279 за період непрацездатності з 14 серпня 2014 року по 26 серпня 2014 року та за листком непрацездатності серії АГЛ № 980309 за період непрацездатності з 27 серпня 2014 року по 5 вересня 2015 року.

Позивач визнає, що листок непрацездатності серії АГІ № 297279 за період непрацездатності з 14 серпня 2014 року по 26 серпня 2014 року він здав відповідачу вже після звільнення - 8 вересня 2015 року, а листок непрацездатності серії АГЛ № 980309 за період непрацездатності з 27 серпня 2014 року по 5 вересня 2015 року після його належного оформлення - 12 грудня 2014 року, тобто також після звільнення.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідно до п. 1 ст. 34, частини 2 ст. 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», який діяв на час виникнення спірних правовідносин та втратив чинність згідно із Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII, допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності), незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Оплата перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», який діяв на час виникнення спірних правовідносин, матеріальне забезпечення та соціальні послуги за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності та господарювання або у фізичних осіб, призначаються та надаються за основним місцем роботи (крім видів матеріального забезпечення, передбачених пунктами 1, 2 статті 34 цього Закону, яке надається за основним місцем роботи та за сумісництвом у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України). Рішення про призначення матеріального забезпечення та надання соціальних послуг приймається комісією (уповноваженим) із соціального страхування, що створюється (обирається) на підприємстві, в установі, організації, до складу якої входять представники адміністрації підприємства, установи, організації та застрахованих осіб (виборних органів первинної профспілкової організації (профспілкового представника) або інших органів, які представляють інтереси застрахованих осіб). Комісія (уповноважений) із соціального страхування здійснює контроль за правильним нарахуванням і своєчасною виплатою матеріального забезпечення, приймає рішення про відмову в його призначенні, про припинення виплати матеріального забезпечення (повністю або частково), розглядає підставу і правильність видачі листків непрацездатності та інших документів, які є підставою для надання матеріального забезпечення та соціальних послуг.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 52 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» документи для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності розглядаються не пізніше десяти днів з дня їх надходження. Допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності та господарювання або у фізичних осіб, - у найближчий після дня призначення допомоги строк, установлений для виплати заробітної плати.

Згідно «Порядку фінансування страхувальників для надання застрахованим особам матеріального забезпечення за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності», затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності № 26 від 22 грудня 2010 року, у разі виникнення страхового випадку із застрахованою особою на підставі поданих документів, передбачених статтею 51 Закону (зокрема по цій справі, листка непрацездатності), комісія (уповноважений) із соціального страхування підприємства з урахуванням вимог Положення про комісію (уповноваженого) підприємства, установи, організації із загальнообов'язкового державного соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, затвердженого постановою правління Фонду від 23.06.2008 № 25, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.07.2008 № 636/15327, приймає рішення про призначення матеріального забезпечення застрахованій особі. На підставі рішення комісії (уповноваженого) із соціального страхування підприємства про призначення матеріального забезпечення страхувальник-роботодавець нараховує суми матеріального забезпечення та оформлює заяву-розрахунок. Для отримання коштів Фонду для виплати матеріального забезпечення застрахованим особам, нарахованого страхувальником, страхувальник звертається до робочого органу Фонду за місцем обліку в органі Фонду або за місцем обліку, зазначеним в Державному реєстрі загальнообов'язкового державного соціального страхування, із заявою-розрахунком за підписом керівника та головного бухгалтера, засвідченою печаткою підприємства. При опрацюванні заяви-розрахунку робочі органи Фонду перевіряють правильність заповнення реквізитів, наявність даних про страхувальника в Державному реєстрі загальнообов'язкового державного соціального страхування, дані про сплату ним єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Робочі органи Фонду здійснюють фінансування страхувальників протягом десяти робочих днів після надходження заяви-розрахунку. Після надходження суми коштів, зазначених у заяві-розрахунку, на рахунок страхувальника, останній зобов'язаний здійснити виплату відповідного матеріального забезпечення у строки, визначені у статті 52 Закону (зокрема, по цій справі - у найближчий після дня призначення допомоги строк, установлений для виплати заробітної плати).

Суд першої інстанції правильно встановив, що зарахована 15 жовтня 2014 року, 26 січня 2015 року та 29 січня 2015 року на картковий рахунок позивача допомога по тимчасовій непрацездатності (15 жовтня 2014 року - 690,40 грн., 26 січня 2015 року - 351,27 грн., 29 січня 2015 року - 552,32 грн.) виплачувалась за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, що підтверджується заявами-розрахунками від 1 жовтня 2014 року, від 16 грудня 2014 року, від 29 грудня 2014 року (а.с. 19, а.с. 27, а.с. 29), зведеними відомостями сум для зарахування на картрахунки № 77 від 15 жовтня 2014 року, № 3 від 21 січня 2015 року та № 9 від 28 січня 2015 року (а.с. 22, а.с. 32-33).

Враховуючи ту обставину, що обидва листка непрацездатності (первинний серії АГІ № 297279 за період непрацездатності з 14 серпня 2014 року по 26 серпня 2014 року та другий - серії АГЛ № 980309 (продовження листка серії АГІ № 297279) за період непрацездатності з 27 серпня 2014 року по 5 вересня 2015 року) позивачем були здані відповідачу вже після його звільнення (8 вересня 2014 року та 12 грудня 2014 року), відповідач при звільненні позивача 1 вересня 2014 року не міг здійснити йому виплату допомоги по тимчасовій непрацездатності за зазначеними обома листками непрацездатності, за якими станом на 1 вересня 2014 року допомога по тимчасовій непрацездатності комісією із соціального страхування коледжу призначена не була, тобто не належала йому на день звільнення.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачем додержано порядок, встановлений для розгляду документів для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності.

Враховуючи зазначене, підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, щодо виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності 15 жовтня 2014 року у сумі 690,40 грн., 26 січня 2015 року у сумі 351,27 грн. та 29 січня 2015 року у сумі 552,32 грн. відсутні.

Що стосується зарахованої на картковий рахунок позивача 17 вересня 2014 року суми 1 577,99 грн., то згідно довідки відповідача до цієї суми увійшли: перерахунок годин за 2013-2014 рока - 581,36 грн., залишок матеріальної допомоги на оздоровлення за 2014 рік - 853,19 грн., оплата перших п'яти днів допомоги по тимчасовій непрацездатності за первинним листком непрацездатності серії АГІ № 297279 за період непрацездатності з 14 серпня 2014 року по 18 серпня 2014 року - 231,24 грн., з яких вираховано за 1 день відпустки 87,80 грн. (а.с. 130).

Позивач визнає, що цей первинний листок непрацездатності серії АГІ № 297279 за період непрацездатності з 14 серпня 2014 року по 26 серпня 2014 року він здав відповідачу 8 вересня 2014 року, тобто після звільнення.

З матеріалів справи встановлено, що комісія із соціального страхування коледжу призначила позивачу допомогу по тимчасовій непрацездатності за цим листком непрацездатності 15 вересня 2014 року, що підтверджується протоколом засідання комісії № 13 від 15 вересня 2014 року (а.с. 18), тобто з дотриманням строку, встановленого частиною 1 ст. 52 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», та відповідач з дотриманням строку, встановленого частиною 2 ст. 52 зазначеного Закону у найближчий після дня призначення допомоги строк, установлений для виплати заробітної плати, виплатив позивачу допомогу за перші пять днів непрацездатності, перерахувавши її платіжним дорученням № 234 від 16 вересня 2014 року на картковий рахунок позивача, що підтверджується платіжним дорученням № 234 від 16 вересня 2014 року та зведеною відомістю сум для зарахування на картрахунки № 66 від 16 вересня 2014 року (а.с. 20).

Що стосується зарахованих на картковий рахунок позивача 17 вересня 2014 року сум за перевидачу годин за 2013-2014 рока - 581,36 грн. та матеріальної допомоги на оздоровлення за 2014 рік - 853,19 грн., то спір щодо розміру цих виплат станом на 1 вересня 2014 року між сторонами був відсутній та ці виплати відповідач мав здійснити позивачу в день звільнення, про що обгрунтовано зазначає позивач в апеляційній скарзі. Проте суд першої інстанції зазначене не врахував та не з'ясував з яких причин зазначені суми, що не є допомогою з тимчасової непрацездатності, не були виплачені позивачу в день звільнення, а саме, не перераховані на його картковий рахунок.

Платіжним дорученням № 234 від 16 вересня 2014 року та зведеною відомістю сум для зарахування на картрахунки № 66 від 16 вересня 2014 року (а.с. 20) підтверджується, що зазначені виплати (оплата за перевидачу годин за 2013-2014 рока та матеріальної допомоги на оздоровлення) були перераховані відповідачем на картковий рахунок позивача лише 16 вересня 2014 року, тобто по цим виплатам відповідач дійсно при звільненні затримав розрахунок з позивачем на 14 робочих днів, чим порушив право позивача на своєчасний розрахунок при звільненні в строки, передбачені ст. 116 КЗпП України. Доказів щодо відсутності своєї вини в невиконанні обов'язку здійснити розрахунок з працівником в день звільнення відповідач суду не надав, в судовому засіданні апеляційного суду послався лише на відсутність фінансування.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Тобто, у зв'язку із порушенням при звільненні строків виплати за перевидачу годин за 2013-2014 рока та матеріальної допомоги на оздоровлення відповідач має нести відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Враховуючи, що відповідач фактично розрахувався із позивачем по сумам, які належали йому від коледжу станом на день звільнення, 16 вересня 2014 року, про що позивач дізнався 17 вересня 2014 року, коли кошти були зараховані на його картковий рахунок, позивач мав право звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в строк до 17 грудня 2014 року. Проте позивач звернувся до суду з цим позовом 16 квітня 2015 року, тобто з пропуском на чотири місяці тримісячного строку, встановленого частиною 1 ст. 233 КЗпП України.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлений статтею 233 КЗпП строк звернення до суду застосовується незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Позивач в позовній заяві на поважність причин пропуску строку звернення до суду не посилався, помилково вважав, що строк звернення до суду ним не порушено, оскільки остаточний розрахунок відповідач з ним провів 29 січня 2015 року, коли була повністю сплачена допомога по тимчасовій непрацездатності.

Позивач в позовній заяві зазначає, що він звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після того, як рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 19 березня 2015 року йому було відмовлено в задоволенні позову про поновлення на роботі та стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 19 березня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу лише 30 січня 2015 року. В задоволенні його позовних вимог відмовлено з тих підстав, що будь-яких поважних причин для поновлення строку звернення до суду позивачем не наведено, про порушення свого права позивач дізнався 8 вересня 2015 року, коли відмовився від ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки, проте до суду за захистом свого порушеного права звернувся лише 30 січня 2015 року, тобто через чотири місяці після того, як йому стало відомо про порушення свого права. У період з вересня 2014 року позивач не хворів та не виїжджав на тривалий час за межі міста (а.с. 52-53).

Відповідно до частини 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тобто, встановлена судом обставина, що позивач у період з 8 вересня 2015 року не хворів та не виїжджав на тривалий час за межі міста, не доказується при розгляді цієї справи про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Той факт, що позивач 30 січня 2015 року звертався до Слов'янського міськрайонного суду Донецької з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не є поважною причиною пропуску позивачем строку звернення до суду по цій справі про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні виплати позивачу саме сум за перерахунок годин та допомоги на оздоровлення, які йому були нараховані на день звільнення, оскільки звернення позивача до суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу мало місце вже поза межами 17 грудня 2014 року, до якого позивач мав право звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували поважність причин пропуску ним строку для звернення до суду.

Враховуючи зазначене, підстави для поновлення позивачу строку звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні.

Незважаючи на те, що суд першої інстанції не перевірив причини невиплати позивачу 1 вересня 2015 року належних йому при звільненні сум за перерахунок годин та матеріальної допомоги на оздоровлення, враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про пропуск позивачем без поважних причин строку для звернення до суду за захистом своїх прав в цій частині, підстави для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині відсутні, оскільки позивачу судом першої інстанції вцілому відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до частини 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Доводи апеляційної скарги позивача про помилковість висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову є необгрунтованими і не спростовують висновків суду.

Враховуючи зазначене, відповідно до частини 1 ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. 307, ст. 308, ст. 314, ст. 315 ЦПК України, Апеляційний суд Донецької області, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 13 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Л.І. Соломаха

Судді: І.О. Дундар

О.О. Тимченко