Провадження № 22-ц/780/2133/15 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко
Категорія 29 07.04.2015
УХВАЛА

Іменем України

7 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

при секретарі : Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 лютого 2015 року у справі за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 7 травня 2013 року між ПАТ «СК «Провідна» та ОСОБА_2 було укладено договір (поліс) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/1450145.

19 грудня 2013 року на 23 км автодороги Київ-Ковель, сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «Toyota Corolla» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 та автомобіля «Renault Kangoo» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3

Постановою судді Ірпінського міського суду Київської області від 27 грудня 2013 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності y вигляді штрафу.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди власнику автомобіля «Renault Kangoo» було заподіяно матеріальну шкоду у розмірі 14 577,03 грн. у зв'язку з пошкодженням автомобіля, тому згідно договору страхування ПАТ «СК «Провідна» виплатила йому страхове відшкодування у вказаній сумі.

Невиконання відповідачем вимог п.п. 33.1.2, п. 33.1 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме неповідомлення на протязі трьох робочих днів страховика про скоєння ДТП, стало підставою для звернення позивача з даним позовом. У зв'язку з відмовою відповідача у досудовому порядку вирішити питання щодо повернення зазначеної вище суми, позивач просив суд стягнути виплачені ним як страхувальником кошти у сумі 14 577,03 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 лютого 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «СК «Провідна» 14 577,03 грн. матеріальної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що він по телефону повідомляв свого страховика про дорожньо-транспортну пригоду, а через свою хворобу (цукровий діабет) та хвилювання не зміг у триденний термін звернутися з відповідною заявою до позивача, оскільки проходив лікування в домашніх умовах.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач як страхувальник не виконав свого обов'язку з повідомлення позивача як страховика про страховий випадок, дорожньо-транспортну пригоду, що є підставою для стягнення із нього страхового відшкодування, виплаченого потерпілому.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 7 травня 2013 року між ПАТ «СК «Провідна» та ОСОБА_2 було укладено договір (поліс) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/1450145.

19 грудня 2013 року на 23 км автодороги Київ-Ковель, сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «Toyota Corolla» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 та автомобіля «Renault Kangoo» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3

Постановою судді Ірпінського міського суду Київської області від 27 грудня 2013 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності y вигляді штрафу,

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди власнику автомобіля «Renault Kangoo» було заподіяно матеріальну шкоду у розмірі 14 577,03 грн. у зв'язку з пошкодженням автомобіля, що підтверджується звітом № 837/4 визначення вартості матеріального збитку.

На виконання укладеного між сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 7 травня 2013 року було складено страховий акт № 32451 від 19 грудня 2013 року та ПАТ «СК «Провідна» здійснено страхове відшкодування - виплачено потерпілому суму понесених збитків у розмірі 14 577,03 грн., що підтверджується відомістю № ВПТ-009815 та платіжним дорученням № 022900 від 18 червня 2014 року.

Натомість ОСОБА_2 не повідомив страховика про дорожньо-транспортну пригоду, що сталася 19 грудня 2013 року.

З метою врегулювання спору в досудовому порядку представником ПАТ «СК «Провідна» було надіслано відповідачу вимогу про добровільне відшкодування завданого збитку в порядку регресу, на яку останній не прореагував жодним чином.

Суд першої інстанції, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), правильно застосувавши ст.ст. 993, 1166, ч. 1 ст. 1191 ЦК України та ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», дійшов до правильного висновку про наявність підстав для стягнення страхового відшкодування, виплаченого потерпілому, у порядку регресу з винного у дорожньо-транспортної пригодивідповідача.

Так, Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» були визначені обов'язки учасників дорожньо-транспортної пригоди (ст. 33), а також підстави для звернення страховика з регресним позовом до страхувальника (ст. 38).

Згідно із п п. 33.1.2 п. 33.1 ст. 33 зазначеного Закону (у редакції, чинній до 7 серпня 2011 року) у разі настання дорожньо-транспортної пригоди учасник такої пригоди зобов'язаний вжити заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика, з яким було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до абз. "ґ " п. 38.1.1. ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, чинній до 7 серпня 2011 року) страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у п.33.1.2 ст. 33цього Закону.

Однак, із внесенням Законом України від 17 лютого 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування» змін у ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було розширено перелік обов'язків учасників дорожньо-транспортної пригоди, у зв'язку з чим обов'язок вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика про настання дорожньо-транспортної пригоди був викладений уже в п.33.1.4. ст. 33 указаного Закону.

Проте, відповідні зміни до абз. «ґ» п. 38.1.1. ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у якому міститься відсилання на відповідні номери пунктів та підпунктів ст. 33 зазначеного Закону щодо строків та умов обов'язкового повідомлення страховика про настання ДТП, внесені не були.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 33, 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»; (у редакції з 18 вересня 2011 по 8 січня 2012 року), слід зазначити, що у зв'язку із внесеними до цього Закону змінами було збережено як обов'язок страхувальника щодо вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика про настання ДТП, так і відповідне право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив його про настання ДТП.

Неузгодженість нумерації підпунктів п. 33.1 ст. 33 та підпунктів п. 38.1 ст. 38 Закону, після внесених до них змін Законом України від 17лютого 2011 року № 3045-VI, не може обмежувати встановлене ст. 38 Закону право страховика подати регресний позов до страхувальника у разі недотримання строків і умов повідомлення страховика про дорожньо-транспортну пригоду, а тому й не може бути підставою для відмови в задоволенні такого позову.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 12 лютого 2014 року № 6-1цс14 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для судів України.

За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, вирішив спір у відповідності до закону, який підлягав застосуванню, та дійшов до правильного й обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача сплаченого страхового відшкодування в порядку регресу.

За правилами ст. 60, 212 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу, а суд лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач по телефону повідомляв страховика про дорожньо-транспортну пригоду не приймаються до уваги судової колегії як необґрунтовані та не підтвердженні будь-якими доказами по справі.

При цьому судова колегія враховує, що ОСОБА_1 є інвалідом другої групи та регулярно проходить курси лікування в медичних закладах, однак дана обставина не може бути підставою для звільнення його від виконання обов'язку щодо повідомлення на протязі трьох робочих днів страховика про скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Позивачем не були надані документальні підтвердження того, що заважало йому повідомити відповідача у строки та за відповідних умова про страховий випадок.

Зважаючи на викладене, докази та обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: