Справа № 353/253/15-ц
Провадження № 22-ц/779/2116/2015
Головуючий у 1 інстанції Луковкіна У. Ю.
Суддя-доповідач Ковалюк Я.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Ковалюка Я.Ю.

суддів: Максюти І.О., Фединяка В.Д.

секретаря Капущак С.В.

з участю представників:апелянта - ОСОБА_2, ОСОБА_3, відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Тлумацького районного суду від 03 серпня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі кордону України без згоди батька, -

в с т а н о в и л а :

Позивач звернулася в суд із зазначеним позовом посилаючись на те, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі до 2014 року, від якого народилося двоє дітей: син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є повнолітнім та син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, який є неповнолітнім. Вказує, що неповнолітній син народився в Італії, під час перебування її з відповідачем на заробітках і проживав там до 10-річного віку. На даний час дитина проживає в м. Івано-Франківську у її батьків та навчається в школі №5. З метою оздоровлення, відпочинку та розвитку дитини, просила суд надати дозвіл на виїзд неповнолітнього сина ОСОБА_8 за межі України, в Італію на час шкільних канікул у період з січня 2015 по січень 2016 року без згоди батька.

Рішенням Тлумацького районного суду від 03 серпня 2015 в задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що твердження суду про те, що вона не надала жодних документів про стан здоров'я дитини є безпідставним, оскільки вважає що і здорових дітей можна вивезти за кордон для оздоровлення та всестороннього розвитку.

Крім того, вона вказувала про намір тимчасово виїхати з дитиною за межі України в Італію в канікулярний період між навчанням у школі з січня 2015 по січень 2016 року з метою його оздоровлення, відпочинку та розвитку, де він народився та проживав до 10-річного віку, оскільки батько добровільно згоди не дає.

Апелянт також вказує, що вона зараз проживає в Італії та працює там і має реальну можливість під час канікул вивести дитину на відпочинок, де в нього там залишилось багато друзів.

З цих підстав, рішення суду першої інстанції апелянт просить скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні представники апелянта доводи апеляційної скарги підтримали з мотивів поданих у апеляційній скарзі, просили про їх задоволення.

Представник відповідача доводи апеляційної скарги заперечив, вважаючи, що суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову. Вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги немає, тому просить рішення в даній справі залишити без змін.

Апелянт та відповідач в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлялись про час й місце розгляду справи, що у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилося двоє дітей, один з яких є неповнолітнім, зокрема: син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 26.02.2014 року шлюб між сторонами розірвано. Неповнолітню дитину ОСОБА_8 після розірвання шлюбу залишено проживати з матір'ю (а.с.7-8).

Позивач ОСОБА_5, посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_6, як батько сина ОСОБА_8 в добровільному порядку відмовляється надати дозвіл на її тимчасовий виїзд за межі держави, звернулася в суд з позовом про надання такого дозволу в судовому порядку.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела наявність необґрунтованої відмови відповідача на виїзд дитини за кордон, не надано жодних доказів про стан здоров'я дитини, рекомендації лікаря про необхідність оздоровлення дитини за кордоном, а також відсутні докази щодо належного забезпечення дитини харчуванням, житлом та лікуванням на території Італії.

З даним висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Виходячи зі змісту ст. ст. 1, 3, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що громадянин України має право виїхати з України. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюється Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

За правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 в редакції Постанови КМУ від 25.08.2010 року № 724 (п. п. 3-5), виїзд з України громадян, які не досягли 16 річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду досягли 18-річного віку. Виїзд громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного із батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків з нотаріально посвідченою згодою здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого із батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого із батьків у разі пред`явлення зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого із батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

Тобто, при постановленні рішення щодо надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька та посиланні на Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» суду слід зазначати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий), з визначенням його початку й закінчення.

За змістом ч.1ст.151, ч.2.ст.155 Сімейного кодексу України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства», батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку.

Згідно ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Як встановлено в судовому засіданні апеляційного суду, сторони перебувають за кордоном. Також встановлено, що за межами України, зокрема в Італії разом з мамою знаходиться і неповнолітній син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 та навчається там у школі. Встановлено також, що відповідач надав добровільно дозвіл позивачці на виїзд за кордон їхнього неповнолітнього сина до липня 2015 року і саме в цей період позивачка вивезла дитину в Італію. Згідно довідки, виданої Тлумацьким РВ УМВС Івано-Франківської області №4070 від 06.07.2015 року відповідачу ОСОБА_6, син ОСОБА_8 12.06.2015 року перетнув кордон України. Даний факт не заперечили представники сторін.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, про те, що немає необхідності у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон за рішенням суду, оскільки дитина проживає за кордоном з мамою, навчається там за нотаріальною згодою батька, що підтверджено письмовим доказом про перетин дитини за кордон(а.с.122) і визнано представниками сторін.

Таким чином суд повно з'ясував обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав належну оцінку доказам та постановив рішення, яке відповідає матеріалам справи та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильного висновку суду першої інстанції при вирішенні спору.

Відповідно до вимог ч.2 ст.303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції були досліджені у встановленому законом порядку. Апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, які б давали підставу для зміни чи скасування судового рішення.

Розглянувши справу в межах позовної заяви та в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Тлумацького районного суду від 03 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання нею законної сили.

Головуючий Я.Ю. Ковалюк

Судді: І.О. Максюта

В.Д. Фединяк