Ухвала

іменем україни

09 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності та визнання недійсним правочину відчуження автомобіля, за касаційними скаргами ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2014 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 05 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненим згодом позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності та визнання недійсним правочину відчуження автомобіля.

Позовні вимоги мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_6, з якою він з березня 2002 року проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

За вказаний період ними за спільні кошти було придбано наступне майно: квартиру АДРЕСА_1 та паркінг АДРЕСА_3, земельну ділянку та жилий будинок по АДРЕСА_4, автомобілі марки «Honda Civic», державний номерний знак НОМЕР_1 та «Land Rover Range Rover Evoque» (номер шасі - НОМЕР_2), крім того в індивідуальному сейфі ОСОБА_6 зберігалися грошові кошти в сумі 92 100 доларів США та 5 000 швейцарських франків, яке є їх спільним майном, а відтак йому належить Ѕ частина вказаного майна, на яку й просив визнати за ним право власності, на іншу Ѕ частину спірного майна просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, до якої також входить Ѕ частина квартири АДРЕСА_2, яку ОСОБА_6 отримала у спадщину після смерті матері.

Крім того, посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_2 одноособово заволодів та здійснив відчуження автомобіля «Land Rover Range Rover Evoque» (номер шасі - НОМЕР_2) на користь ОСОБА_3, ОСОБА_1 просив визнати укладений між відповідачами договір купівлі-продажу транспортного засобу недійсним та витребувати у ОСОБА_3 спірний автомобіль.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2014 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_6 з ОСОБА_1 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з березня 2002 року до 23 січня 2014 року.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та паркінгу АДРЕСА_3; на Ѕ частину земельної ділянки площею 0, 0673 га та жилого будинку загальною площею 232,30 кв. м, що розташовані по АДРЕСА_4; на Ѕ частину автомобілів «Honda Civic», державний номерний знак НОМЕР_1 та «Land Rover Range Rover Evoque» (номер шасі - НОМЕР_2); на грошові кошти в сумі 46 050 доларів США та 2 500 швейцарських франків, що перебувають в індивідуальному сейфі ОСОБА_6 за № 234, що розташований у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Визнано недійсним договір відчуження автомобіля Land Rover Range Rover Evoque» (номер шасі - НОМЕР_2) на користь ОСОБА_3, згідно якого 08 серпня 2014 року відповідач здійснив реєстрацію вказаного транспортного засобу на себе.

Витребувано вказаний автомобіль у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1

Скасовано реєстрацію автомобіля на ім'я ОСОБА_3

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05 лютого 2015 року зазначене рішення районного суду змінено в частині задоволення вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а саме встановлено факт проживання ОСОБА_6 з ОСОБА_1 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року до 23 січня 2014 року.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_4 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

ОСОБА_5 у поданій касаційній скарзі просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій у повній мірі не відповідають.

Згідно з ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

У відповідності до вимог ст. 60 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_278/ed_2012_01_12/T022947.html?pravo=1> майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 74 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_331/ed_2012_01_12/T022947.html?pravo=1> якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_277/ed_2012_01_12/T022947.html?pravo=1>.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2007_12_21/pravo1/VS07651.html?pravo=1>про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2007_12_21/pravo1/VS07651.html?pravo=1> роз'яснено, що при застосуванні ст. 74 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_331/ed_2012_01_12/pravo1/T022947.html?pravo=1>, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з'ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім'єю; спільний побут; взаємні права та обов'язки (ст. ст. <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_17/ed_2012_05_17/pravo1/T022947.html?pravo=1>, 74 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_331/ed_2012_05_17/pravo1/T022947.html?pravo=1>).

За правилами ст. ст. 70, 71 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T030435>, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T022947?edition=2012_01_12>, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T102453>. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно зі ст. ст. 57 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1819/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 58 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1820/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> доказами вважаються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1>, а також, врахувавши обставини справи, суд першої інстанції дійшов вірного й обґрунтованого висновку про доведеність факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції змінюючи рішення районного суду у вказаній частині правильно зазначив про те, що діючим на час виникнення спірних правовідносин сімейним законодавством не передбачалося встановлення такого факту й визначив період проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_6 однією сім'єю з 01 січня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Установивши такі факти, суди вірно визначили обсяг набутого ОСОБА_1 та ОСОБА_6 спільного майна, яке належить їм у рівних частках, а відтак позивачу на праві власності належить Ѕ частина такого майна.

Також є правильним висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом, оскільки позивач за правилами ст. 1264 ЦК України належить до четвертої черги спадкоємців, а відповідач ОСОБА_2, який є племінником померлої ОСОБА_6, відповідно до вимог ст. ст. 1262, 1266 ЦК України за правом представлення належить до другої черги спадкоємців за законом.

Такі висновки судів відповідають обставинам справи, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Згідно із ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційних скарг ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не спростовують таких висновків судів та не дають підстав для висновку, що судами першої чи апеляційної інстанцій при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Разом з тим, не можна погодитися із судовими рішеннями в частині визнання недійсним правочину щодо відчуження автомобіля на користь ОСОБА_3 та витребування транспортного засобу на користь позивача.

Так, судами встановлено, що автомобіль марки «Land Rover Range Rover Evoque» (номер шасі - НОМЕР_2) відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу був оформлений на ім'я ОСОБА_6

11 червня 2014 року судом вжито заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на вказаний автомобіль, проте 08 серпня 2014 року була здійснена перереєстрація транспортного засобу на ім'я ОСОБА_3, згідно довідки-рахунку, за якою продано відповідачу спірний автомобіль.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, ОСОБА_5 зазначала, що на підставі довідки-рахунку ВІА № 862758 від 12 вересня 2014 року, виданої фізичною особою-підприємцем Бутенко А.П. придбала у ОСОБА_3 автомобіль марки «Land Rover Range Rover Evoque» (номер шасі - НОМЕР_2), а відтак на даний час є власником спірного автомобіля.

Цивільним кодексом України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> передбачено засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843438/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> власнику надано право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття у розумінні ст. 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна із незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого ст. ст. 215 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843253/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 216 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843254/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>. У разі встановлення наявності речово-правових відносин до них не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Крім того, відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2009_11_06/pravo1/VS090583.html?pravo=1> норма частини першої статті 216 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843254/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843254/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843253/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 216 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843254/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>, які дають право витребувати в набувача це майно.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року № 6-170цс14, від 17 грудня 2014 року № 6-140цс14, які є обов'язковими для всіх судів України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3428/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1>.

У порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303, 316 ЦПК України суди попередніх інстанцій вказаних норм та висновків Верховного суду України не врахували, не з'ясували усіх обставин справи, а саме хто є власником спірного автомобіля, не встановили всі юридичні факти, які визначені ст. ст. 387 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843438/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> та 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>, зокрема чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними способами, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо.

На порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України суди не сприяли повному і всебічному з'ясуванню усіх дійсних обставин справи, що мають визначальне значення для правильного її вирішення.

Не з'ясувавши, хто є власником автомобіля на час вирішення справи, й у порушення вимог ст. ст. 33, 36 ЦПК України не залучивши його до участі у справі, як третю особу або співвідповідача, суди ухвалили передчасні рішення.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли передчасних висновків про задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання договору недійсним та витребування автомобіля, тому ухвалені ними рішення у цій частині не можуть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим, відповідно до ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> підлягають скасуванню з передачею справи у вказаній частині до суду першої інстанції на новий розгляд.

В іншій частині рішення судів обґрунтовані й підстав для їх скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2014 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 05 лютого 2015 року в частині вирішення вимог про визнання недійсним договору та витребування автомобіля «Land Rover Range Rover Evoque» скасувати, справу у вказаній частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2014 року в частині не зміненій рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05 лютого 2015 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 05 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко