Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Оніпко О.В., Рожин Ю.М.

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

за участі: представників осіб, які беруть участь у справі,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 2 червня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Виконавчий комітет Рівненської міської ради, Управління комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради; про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованого нерухомого майна,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду від 2 червня 2015 року позов задоволено частково:

Усунуто перешкоди в користуванні земельною ділянкою розміром 0, 0519 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 і належить ОСОБА_2 на праві приватної власності згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку, серія НОМЕР_1, шляхом знесення самочинно збудованої відповідачем добудови до торгового павільйону на АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_1 знести за власний рахунок самочинно збудовану добудову до торгового павільйону по АДРЕСА_1, яка знаходиться на частині земельної ділянки, що належить ОСОБА_2 на праві власності згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку, серія НОМЕР_2.

Стягнуто з відповідача на користь позивача 243, 60 гривень понесеного судового збору.

ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позовних вимог про зобов'язання у разі невиконання рішення суду протягом строку, наданого на добровільне його виконання, примусово знести самочинно збудовану добудову до торгового павільйону на АДРЕСА_1, поклавши витрати по виконанню рішення суду на ОСОБА_1

У поданій на рішення апеляційній скарзі відповідач фактично покликається на невідповідність висновків суду обставинам справи і на хибне застосування норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначала про недодержання судом правил ст. 41 Конституції України і ст. 321 ЦК України щодо непорушності права власності і неможливості його обмеження, ст. 376 ЦК України щодо самочинного будівництва, ст. 93 ЗК України щодо права оренди земельної ділянки, роз'яснень абз. першого п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)".

Також судом помилково оцінено докази у справі, а саме висновок експерта №40205/13_ЮШ від 22 квітня 2015 року та показання свідків.

На її думку, зміст дослідницької частини експертизи та висновок експерта по п'ятому питанню спростовують позовні вимоги ОСОБА_2, оскільки визначено, що межа земельної ділянки проходить по елементах існуючої будівлі торгового павільйону, а саме по огороджуючій конструкції покрівлі - карнизу, яка на момент проведення дослідження обрізана. Тобто за межі ділянки виходила не будівля, а частина фундаменту і частина огороджуючої конструкції покрівлі - карнизу, яка на дату ухвалення оскаржуваного рішення була відсутня.

Свідчення осіб, на які покликається суд, вважала суперечливими, їх дано з приводу інших обставин та спростовано висновком експерта.

З цих міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове - про відмову ОСОБА_2 у позові.

У запереченнях проти апеляційної скарги позивач, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі та з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з доведеності і обґрунтованості позову, оскільки перевіреними доказами у їх сукупності встановлено факт наявності частини фундаменту і навісу (карнизу) добудови відповідача на земельній ділянці позивача, а тому вимоги про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою задоволено.

Щодо позову в частині зобов'язання відповідача у разі невиконання рішення суду протягом строку, наданого на добровільне його виконання, примусово знести самочинно збудовану добудову до торгового павільйону, поклавши на неї витрати по виконанню рішення суду, то місцевим судом відмовлено в позові.

Проте з такими висновками можна погодитися лише частково.

З матеріалів справи вбачається, що 23 липня 2012 року ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення загальним розміром 519 м.кв в АДРЕСА_1, розміщену в межах земель Рівненської міської ради з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови (для будівництва та обслуговування громадської будівлі). Кадастровий номер ділянки: НОМЕР_3.

Зазначений договір посвідчено нотаріально, відповідний запис про що внесено до Державного реєстру правочинів (а.с. 18-19, зв., т. 1).

На цій підставі 11 вересня 2012 року позивачу видано державний акт на право власності на земельну ділянку, серія НОМЕР_1 (а.с. 23, т. 1).

Як встановлено судом, його земельна ділянка є суміжною із земельною ділянкою, котру орендує ОСОБА_1, а елементи будівлі належного їй торгового павільйону, а саме незначна частина фундаменту - виходить за межу суміжних ділянок, а частина навісу - розташована на земельній ділянці позивача.

Маючи намір побудувати громадські будівлі на своїй земельній ділянці, 11 липня 2013 року ОСОБА_2 зареєстрував в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Рівненській області декларацію на початок виконання будівельних робіт за №08.

У відповідь на його звернення 21 серпня 2013 року Державною інспекцією сільського господарства в Рівненській області своїм листом №08/Д-242-2013/341 повідомлено, що за результатами позапланової перевірки дотримання вимог земельного законодавства встановлено факт використання ОСОБА_1 земельних ділянок загальною площею 265 м.кв по АДРЕСА_1 поблизу зупинки автотранспорту. Відповідно до договору оренди від 21 грудня 2000 року №215 вона орендувала дві земельні ділянки загальною площею 204 м.кв, з них: одна ділянка - 124 м.кв, друга - 80 м.кв, які межують із чотирьох сторін із землями запасу житлової та громадської забудови Рівненської міської ради. На цих ділянках відповідачем побудовано і використовується два торгові павільйони загальною площею 95, 2 м.кв, про що свідчить свідоцтво про право власності від 16 грудня 2004 року, серія НОМЕР_4.

19 серпня 2013 року Державною архітектурно-будівельною інспекцією в Рівненській області ОСОБА_1 винесено два приписи №№094/10 і 094/11 про зобов'язання протягом 30 днів усунути порушення вимог земельного законодавства, які на день ухвалення оскаржуваного рішення виконані не були.

Факт незаконної добудови відповідачем до торгового павільйону по АДРЕСА_1 стверджено результатами перевірки Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Рівненській області.

Судом враховано і дані технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що перебуває у власності ОСОБА_2 З додатку №1 до кадастрового плану та плану прийомки межових знаків на зберігання від 22 грудня 2013 року вбачається, що при визначенні меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) було встановлено факт наявності в межах земельної ділянки позивача майна стороннього користувача земельної ділянки - відповідача.

Наведені обставини підтвердили в судовому засіданні і свідки ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 і ОСОБА_9

Як встановлено висновком експерта №402205/13_ЮШ у комплексній будівельно-технічній та земельно-технічній експертизі від 22 квітня 2015 року, межі земельної ділянки, на якій розташована спірна частина об'єкта, станом на дату складання висновку визначені проектом землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність шляхом викупу та в оренду терміном на 49 років підприємцю ОСОБА_1 для обслуговування будівель торгового павільйону частково за рахунок земель, наданих в оренду їй як суб'єкту підприємницької діяльності, та частково - за рахунок земель запасу житлової і громадської забудови АДРЕСА_1.

На підставі даних реєстрації та даних натурної зйомки вбачається (додаток №1 до графічної частини), що частина будівлі торгового павільйону, а саме частина навісу та майданчика з фундаментом, виходять за межі земельної ділянки, визначеними даними реєстрації (арк. 5 висновку експерта).

Крім того, у своєму висновку експертом зазначається про те, що частина фундаменту, який утворився внаслідок самочинної добудови на місці критого майданчика ганку та навісу виступає за межі земельної ділянки площею 0, 0122 га, кадастровий номер НОМЕР_5, визначеної даними реєстрації та призначеної для обслуговування будівель торгового павільйону, а отже знаходиться в межах земельної ділянки ОСОБА_2 площею 0, 0519 га, кадастровий номер НОМЕР_3, яка була набута у власність та зареєстрована у встановленому законодавством порядку. Експертом зазначено, що на місці критої майданчика ганку влаштовано самовільну добудову "а"1 та утворено окреме приміщення, чим збільшено загальну площу приміщень торгового павільйону. Огороджуючі конструкції прибудови являють собою самонесучі огороджуючі елементи, встановлені на поверхню літніх майданчиків, під покриттям існуючого навісу (фризу).

Межа ділянки позивача проходить по границі самовільної добудови, по частині фундаменту та по частині огороджуючої конструкції покрівлі - карнизу (додаток №1 до графічної частини) (арк. 9 висновку експерта).

Між тим, у засіданні апеляційного суду експерт Шекель Ю.В., який 22 квітня 2015 року надав письмовий висновок у комплексній будівельно-технічній та земельно-технічній експертизі, пояснив, що спірний фундамент побудовано з додержанням вимог закону. Визначити його точні розміри, що виходять за межі ділянки ОСОБА_1, неможливо, оскільки такі питання на його вирішення місцевим судом не ставилися, а сам фундамент знаходиться не назовні, його приховано в ґрунті і з цією метою необхідно знімати тверде покриття та верхні шари ґрунту.

В зв'язку з цим ним встановлено лише точну довжину спірного карнизу, який побудовано з порушенням будівельних норм і правил, - 1, 23 м, а розміри фундаменту ним не визначалися.

Пункт 3.25* ДБН 360-92 "Містобудування. Планування і забудова міських та сільських поселень" передбачає, що для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни треба приймати не менше 1, 0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок.

Згідно з ч. 4 ст. 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Норми ст. 391 ЦК України передбачають право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З роз'яснень, даних пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.п. 5, 11, 17 своєї постанови №6 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)", вбачається, що у випадках порушення прав, крім органів державної влади і органів місцевого самоврядування, також й інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК України).

Відповідно до пункту 4 статті 26, статті 27 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог необхідної містобудівельної документації, отриманої забудовником до початку виконання будівельних робіт, зокрема: вихідних даних, технічних умов, будівельного паспорта, розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт.

Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України.

Позов може бути пред'явлено до особи, яка здійснила будівництво, як про зобов'язання знесення забудови, так і про знесення забудови за рішенням суду самим власником (користувачем) земельної ділянки за рахунок особи, яка здійснила самочинне будівництво з одночасним відшкодуванням підтверджених витрат на його знесення.

Приходячи до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, апеляційний суд ураховує, що будівництво торгового павільйону ОСОБА_1 проведено ще до виникнення у позивача суб'єктивного права на землю, тобто при відчуженні на його користь ділянки оспорювані факти вже йому були відомі. Встановлено, що спірну частину фундаменту збудовано з додержанням будівельних норм і правил відповідно до вимог закону, а тому вона не є самочинним будівництвом. При цьому попереднім власником земельної ділянки, що зараз належить ОСОБА_2, - Рівненською міською радою за викладених обставин не оспорювався і визнавався факт забудови ОСОБА_1 орендованої ділянки.

Тобто параметри забудови будівлі торгового павільйону з моменту його будівництва та прийняття в експлуатацію не змінювалися, за винятком створення на місці критого майданчика ганку самовільної добудови "а"1 з окремим приміщенням, частина навісу (карнизу) якої виходить на земельну ділянку позивача.

Доказів про те, яким чином та в яких межах існування фундаменту порушує його особисті права, позивачем надано не було, а судом їх не було здобуто.

За таких обставин колегія суддів вважає, що позов підлягає до задоволення лише в частині усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва - частини навісу (карнизу) довжиною 1, 23 м та зобов'язання ОСОБА_1 знести за власний рахунок зазначену частину навісу (карнизу).

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Тому межі розгляду справи апеляційним судом забороняють перевірити законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині, яка особами, що беруть участь у справі, не оскаржується, тобто щодо відмови у задоволенні позову про примусове знесення самочинної добудови позивачем за рахунок відповідача.

В іншій частині доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права на увагу заслуговують частково, що враховано колегією суддів при вирішенні спірних правовідносин.

Не можна погодитися із покликаннями ОСОБА_1 на хибність оцінки доказів у справі, оскільки в апеляційній скарзі відповідач сама визнає факт виступу навісу (карнизу) за межі її земельної ділянки на земельну ділянку ОСОБА_2

Крім того, цей факт підтверджено сукупністю перевірених судом доказів, у т.ч. і висновком експерта № 402205/13_ЮШ у комплексній будівельно-технічній та земельно-технічній експертизі від 22 квітня 2015 року.

Не навела відповідач і достатніх доводів на обґрунтування своїх переконань про неналежність показань свідків.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, є мотивами для часткового скасування рішення та ухвалення в цій частині нового.

На підставі ч. 4 ст. 376, ст. 391 ЦК України, п. 4 ст. 26, ст. 27 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", п.п. 5, 11, 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)", керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від 2 червня 2015 року частково скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою розміром 0, 0519 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 і належить ОСОБА_2 на праві приватної власності згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку, серія НОМЕР_1, шляхом знесення самочинно збудованої відповідачем добудови до торгового павільйону на АДРЕСА_1, а саме частину навісу (карнизу) довжиною 1, 23 м.

Зобов'язано ОСОБА_1 знести за власний рахунок самочинно збудовану добудову до торгового павільйону по АДРЕСА_1, яка знаходиться на частині земельної ділянки, що належить ОСОБА_2 на праві власності згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку, серія НОМЕР_2, а саме частину навісу (карнизу) довжиною 1, 23 м.

Відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення фундаменту та зобов'язання відповідача за власний рахунок знести фундамент до торгового павільйону.

В решті рішення суду першої інстанції (про відмову в задоволенні позову про примусове знесення самочинної добудови позивачем за рахунок відповідача і стягнення судового збору) залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: