Справа № 462/651/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2015 року м.Львів

м.Львів

Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого - судді Галайко Н.М.

при секретарі Фрейдун А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», ОСОБА_3 про визнання договору поруки недійсним,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся в суд з позовом про визнання договору поруку укладеного між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за № VP7277 від 17 квітня 2008 року, недійсним. Свої вимоги мотувувала тим, що в січні 2015 року дізналася про те, що на все майно її чоловіка, ОСОБА_4 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними ДРФО НОМЕР_1), накладено арешт. Вказаний арешт накладено в рамках виконавчого провадження рішення Залізничного районного суду м. Львова від 18.04.2010 року у справі № 2-2165/11, згідно якого вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» 263734 (двісті шістдесят три тисячі сімсот тридцять чотири) грн., 25 коп. заборгованості та 1765,40 грн. судових витрат. Ознайомившись з рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 18.04.2010 року у справі № 2-2165/1 дізналась, що на виконання зобов'язань з кредитного договору №681/08/01 від 17.04.2008 року, укладеного між ВАТ «ВіЕйБі банк» та ОСОБА_3 надано кредит у сумі 30000 доларів США на придбання автотранспортного засобу, із сплатою 13 відсотків річних та щомісячною платою за обслуговування кредиту в розмірі 227,25 грн. на строк до 16.04.2011 року, підписано договір поруки № VP7277 від «17» квітня 2008 року. Сторонами вказаного договору поруки були ВАТ «ВіЕйБі банк» (Кредитор), ОСОБА_3 (Боржник), ОСОБА_4 (Поручитель). Про арешт на майно свого чоловіка, рішення суду, кредитний договір та договір поруки дізналась в січні 2015 року. Вважає, що її права та законні інтереси як дружини ОСОБА_4 та співвласника майна, на яке накладено арешт, порушені. Згоди на солідарну відповідальність перед ВАТ «ВіЕйБі банк» щодо виконання кредитного договору №681/08/01 від 17.04.2008 року, укладеного між ВАТ «ВіЕйБі банк» та ОСОБА_3 вона не надавала, і не надала б у разі, коли б дізналась про обставини справи.

В зв'язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору поруки, укладений між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за № VP7277 від «17» квітня 2008 року недійсним.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені у позовній заяві вимоги підтримав, просить суд позов задоволити.

Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в судовому засіданні проти позову заперечив, та пояснив, що позивач не надав жодних доказів фактичного проживання та сімейного зв'язку з поручителем, майно поручителя зареєстровано лише за ним, позивач не зареєстрована як співвласник даного майна.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, хоч була повідомлена про час та місце слухання справи належним чином, суд ухвалив слухати справу у її відсутності на підставі матеріалів справи. 08.04.2015 року відповідач подала суду заяву про визнання позову, в якій пояснила, що на виконання зобов'язань з кредитного договору №681/08/01 від 17.04.2008 року, укладеного між нею та ВАТ «ВіЕйБі банк», дійсно укладено договір поруки № VP7277 від «17» квітня 2008 року. Сторонами вказаного договору поруки були ВАТ «ВіЕйБі банк» (Кредитор), ОСОБА_3 (Боржник), ОСОБА_4 (Поручитель). На момент укладення цього договору, вона не знала, що для укладення такого договору необхідна згода цивільної дружини її брата, ОСОБА_4, оскільки не володіє знаннями в галузі права. Про необхідність такої згоди працівниками банку не наголошувалось. На момент укладання договору поруки вона була впевнена у власній можливості повернути суму кредиту. Вона підтвердила факт проживання її брата, ОСОБА_4 та ОСОБА_1, однією сім'єю протягом тривалого часу, виховання спільної дочки, ведення спільного господарства, проти позову не заперечує, наголошує на тому, що у разі її поінформованості щодо обов'язковості згоди ОСОБА_1, таку згоду обов'язково б отримала.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши зібрані по справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Статтею 1 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.3 ч.1 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні нітереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до вимог ст.ст.4, 10, 11, 60, 61, 213 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, Кожна стороа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. Рішення суду обгрунтовується лише тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відповідно ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до п. 1.1. Договору поруки VP7277 від 17 квітня 2008 року "Поручитель солідарно відповідає перед Кредитором за виконання Боржником (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) зобов'язань у повному обсязі за Кредитним договором 681/08/01 від 17.04.2008 року, який було укладено між Кредитором та Боржником та додаткових угод до нього, які можуть бути укладені в майбутньому, згідно з яким Боржнику надано кредит у сумі 30000 доларів США на придбання автотранспортного засобу, із сплатою 13 відсотків річних та щомісячною платою за обслуговування кредиту в розмірі 227,25 грн. на строк до 16.04.2011 року».В п. 2.2. цього ж договору зазначено: «Поручитель зобов'язується відповідати перед кредитором своїми грошовими коштами та всім своїм майном».

Згідно норм ст. 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Враховуючи, що на підтвердження своїх вимог Позивач надав докази, що підтверджують факт проживання однією сім'єю: свідоцтво про народження дочки, свідоцтво про церковний шлюб, а також те, що Відповідач 2, у своїй заяві, поданій до суду, також підтвердила вказаний факт, суд вважає доведеними такі обставини.

Відповідно до частини 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Під майном згідно з ч. 1 ст. 190 ЦК України маються на увазі не лише предмети матеріального світу, а також майнові права та обов'язки.

На підставі ч. 4 ст. 65 СК України укладений одним із подружжя договір створює обов'язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім'ї.

Враховуючи положення п.2.2. оспорюваного Договору Договору поруки VP7277 від 17 квітня 2008 року, суд приходить до висновку про те, що вказаний правочин вчинений на розпорядження всім майном Поручителя, а беручи до уваги звернення до суду Позивача, зміст самого договору, такий укладений не в інтересах сім'ї. Така позиція узгоджується з позицією, викладеною у постанові Верховного суду України від 12 вересня 2012 року у справі за № 6-88цс12 .

Суд критично оцінює доводи Відповідача 1 щодо відсутності доказів фактичного проживання та сімейного зв'язку з Поручителем, оскільки такі докази були надані під час розгляду справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

З матеріалів справи вбачається, що підписуючи Договору поруки VP7277 від 17 квітня 2008 року згода співласника майна Поручителя не отримувалась. Посилання на таку згоду відсутнє в тексті вказаного договору, а отже на момент підписання договору поруки поручитель не мав необхідних повноважень на розпорядженням всім своїм майном.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (Висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України).

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 60, 65, 74 СК України, ст.ст. 31, 190, 215, 216, 368, 369, 553 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 , суд -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати Договір поруки, укладений між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за № VP7277 від «17» квітня 2008 року недійсним.

Повний текст рішення виготовлено в 5-ти денний термін.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд, що його ухвалив, шляхом подання в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: Галайко Н.М.