Ухвала

іменем україни

22 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Державної адміністрації залізничного транспорту, Міністерства інфраструктури України, третя особа - Державне територіально-галузеве об'єднання «Львівська залізниця», про встановлення факту перебування на посаді на умовах безстрокового трудового договору, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 25 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної адміністрації залізничного транспорту, Міністерства інфраструктури України про встановлення факту перебування на посаді на умовах безстрокового трудового договору, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі.

Зазначав, що укладений договір між ним та Державною адміністрацією залізничного транспорту України № 24 від 01 жовтня 2013 року не регулює трудові відносини з органом управління майном ДЗ «ВКЛ станції Тернопіль» ДТГО «Львівська залізниця», і його положення не можуть бути підставою звільнення. Трудову угоду з ним вправі укладати виключно, орган, уповноважений державою на управління державним майном, в даному випадку Міністерство інфраструктури України, однак контракт на підставі якого б виникли трудові відносини між ним та Міністерством інфраструктури України укладено не було.

Наказом Укрзалізниці № 1105/ос від 23 липня 2014 року його звільнено з роботи на підставі п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та п.5.3.11 контракту від 01 жовтня 2013 року, з підстав невиконання умов контракту, що полягає у незабезпеченні виконання у встановлені строки законних вимог суб'єктів внутрішнього фінансового контролю. Проте вказані підстави для звільнення відсутні, оскільки членів комісії, які не були допущені до ревізії, у встановленому законом порядку та строки не було залучено до проведення ревізії, тому вони не можуть вважатися суб'єктами внутрішнього фінансового контролю, а їхні вимоги є незаконними, ОСОБА_1 просив скасувати наказ про його звільнення.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив встановити факт перебування його у трудових відносинах із Міністерством інфраструктури України на посаді головного лікаря ДЗ «ВКЛ станції Тернопіль» ДТГО «Львівська залізниця» з 27 березня 2012 року на умовах безстрокового трудового договору та скасувати наказ про його звільнення й поновити на раніше займаній посаді.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 25 грудня 2014 року зазначене рішення міськрайонного суду в частині відмови в задоволенні вимог про скасування наказу скасовано й в цій частині ухвалено нове рішення, яким визнано незаконним й скасовано наказ Державної адміністрації залізничного транспорту України № 1105/ос від 23 липня 2014 року про звільнення з роботи ОСОБА_1 У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Так задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції виходив з незаконності призначення і проведення службою контролю та внутрішнього аудиту ДТГО «Львівська залізниця» планової ревізії фінансово-господарської діяльності ДЗ «ВКЛ станції Тернопіль» ДТГО «Львівська залізниця», у результаті якої позивача було звільнено з роботи з порушенням вимог чинного трудового законодавства. При цьому апеляційний суд зазначив про неможливість поновлення ОСОБА_1 на посаді через закінчення строку дії трудового контракту.

Залишаючи у решті рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновком про правомірність укладення контракту з ОСОБА_1 та Державною адміністрацією залізничного транспорту України, і відповідно виникнення між ними трудових відносин.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

Судом установлено, що згідно наказу ДТГО «Львівська залізниця» № 151/ос від 26 березня 2012 року ОСОБА_1 призначено на посаду головного лікаря ДЗ «ВКЛ станції Тернопіль» ДТГО «Львівська залізниця».

Наказом Укрзалізниці від 20 вересня 2013 року № 309-Ц/ос внесено зміни у додатки № № 1, 2 до наказу Укрзалізниці від 04 липня 2002 року № 350-Ц «Про номенклатуру посад керівних працівників залізничного транспорту України», згідно яких посади головного лікаря закладу охорони здоров'я та головного бухгалтера закладу охорони здоров'я були включені до номенклатури посад керівних працівників залізничного транспорту, призначення яких здійснюється на умовах контракту, і звільнення на які проводиться наказами генерального директора Укрзалізниці.

Згідно наказу № 714/00 від 02 жовтня 2013 року, виданого Державною адміністрацією залізничного транспорту України, вирішено укласти контракт з головним лікарем ДЗ «ВКЛ станції Тернопіль» ДТГО «Львівська залізниця» ОСОБА_1 строком на один рік з 02 жовтня 2013 року до 01 жовтня 2014 року.

01 жовтня 2013 року між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та головним лікарем ДЗ «ВКЛ станції Тернопіль» ДТГО «Львівська залізниця» ОСОБА_1 укладено контракт № 24 на термін з 02 жовтня 2013 року до 01 жовтня 2014 року включно.

Наказом № 1105/ос від 23 липня 2014 року ОСОБА_1 звільнений з займаної посади на підставі п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та п. 5.3.11 контракту № 24 за невиконання умов контракту, яке полягає в незабезпеченні виконання ОСОБА_1 у встановленні строки законних вимог суб'єктів внутрішнього фінансового контролю залізниці, дію контракту № 24-припинено.

У відповідності до ч. 3 ст. 21 КЗпП України в редакції 1991 року особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законодавством.

Тобто контракт може бути укладений з працівниками, які працюють за контрактом згідно із законодавством, наприклад, керівники підприємств, установ, організацій, що є у загальнодержавній чи комунальній власності.

Так, відповідно до п. 2 Декрету Кабінету Міністрів України від 15 грудня 1992 року «Про управління майном, що є у загальнодержавній власності» під таким керівником розуміється керівник підприємства, установи, організації.

Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов'язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у загальнодержавній власності» установлено, що контракти з керівниками підприємств, що є у державній власності, укладаються міністерствами, іншими підвідомчими Кабінету Міністрів України органами виконавчої влади, у віданні яких перебувають ці підприємства, за погодженням з Кабінетом Міністрів України, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевою державною адміністрацією відповідно до номенклатурних груп, до яких вони належать за показниками, затвердженими згідно з додатком N 2 цієї постанови.

Згідно п. 3 вказаної постанови з керівниками підприємств, раніше обраними чи призначеними на посаду, також укладаються або переукладаються контракти.

Положенням про Міністерство інфраструктури України, затвердженим указом Президента України № 581/2011 від 12 травня 2011 року, не передбачено укладення договорів у сфері залізничного транспорту.

Пунктом 1 Положення про державну адміністрацію залізничного транспорту України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 262 від 29 лютого 1996 року, Державна адміністрація залізничного транспорту (Укрзалізниця) є органом управління залізничним транспортом загального користування, підвідомчим Міністерству інфраструктури України.

Відповідно до п. 4 Положення про державну адміністрацію залізничного транспорту України, Укрзалізниця здійснює функції з управління майном, що перебуває у загальнодержавній власності та закріплене за підприємством, в частині затвердження статутів (положень) підприємств, контролю дотримання та прийняття рішень у зв'язку з порушенням їх вимог, укладення і розірвання контрактів з керівниками підприємств (крім начальників залізниць).

Згідно п. 1 наказу Міністерства інфраструктури України «Щодо здійснення функцій з реалізації кадрової політики підприємств, установ та організацій залізничного транспорту» № 442 від 17 жовтня 2011 року Державній адміністрації залізничного транспорту України, яка здійснює оперативне централізоване управління процесом перевезень у внутрішньому і міжнародному сполученні та регулювання виробничо-господарської діяльності підприємств залізничного транспорту, забезпечити наймання (звільнення) керівників підприємств, а також укладення (розірвання) контрактів з ними відповідно до переліку підприємств, що додається.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного по суті та обґрунтованого висновку про правомірність укладеного між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та ОСОБА_1 трудового контракту.

Дійшовши до висновку про невідповідність наказу про звільнення позивача вимогам закону, суд апеляційної інстанції, про те, не вирішив питання щодо вимог останнього про поновлення на попередній посаді.

Так, відповідно до ст. 235 КЗпП України поновленню на роботі піддягає працівник, який був звільнений без законної підстави або незаконно переведений на іншу роботу.

Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. Незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли повністю ліквідоване підприємство.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 213-214, 303, 304, 316 ЦПК України, на зазначені положення закону та

обставини справи уваги не звернув, скасувавши наказ про звільнення позивача з підстав невідповідності його вимогам закону, зазначивши при цьому, що звільнення проведено з порушенням трудового законодавства, не вирішив питання про поновлення на роботі, унаслідок чого залишив невирішеними вимоги ОСОБА_1 про поновлення його на роботі.

Посилання суду апеляційної інстанції лише на закінчення строку дії трудового контракту, є безпідставними, оскільки при цьому судом взагалі не вирішувалося питання зміни дати звільнення позивача чи правової підстави такого звільнення.

Отже апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України.

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, згідно вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого судового рішення і направлення справи на новий судовий розгляд до апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 25 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

В.П. Гончар

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко