У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Кадєтової О.В., Мартинюка В.І., Мостової Г.І., Ситнік О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 травня 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 12 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути на його користь солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 суму боргу за кредитними коштами, проценти за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту від 25 грудня 2006 року № 0 у розмірі 95 406 доларів 96 центів США, що за курсом Національного банку України станом на 18 листопада 2013 року становить 762 587 грн 84 коп., з яких: 79 719 доларів 33 центи США - заборгованість за тілом кредиту; 13 659 доларів 40 центів США - заборгованість за процентами; 906 доларів 34 центи США - пеня за прострочення сплати кредиту; 1 121 долар 89 центів США - пеня за прострочення сплати процентів (із зазначенням їх еквівалента у гривнях за вказаним курсом Національного банку України станом на 18 листопада 2013 року), а також судовий збір.

На обґрунтування вимог посилався на те, що між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_6 укладено договір про надання споживчого кредиту від 25 грудня 2006 року № 0, а також додаткову угоду від 30 січня 2009 року № 1, зобов'язання за якими банк виконав у повному обсязі - надав ОСОБА_6 кредитні кошти у розмірі 98 000 доларів США з урахуванням сплати 10,8 % річних за користування кредитом щомісячними платежами, які були погодженні сторонами у п. 1.3.1 договору, однак ОСОБА_6 свої зобов'язання належним чином не виконує, у зв'язку із чим у нього утворилася заборгованість, яка станом на 18 листопада 2014 року становить 95 406 доларів 96 центів США.

Крім того, між банком та ОСОБА_7 25 грудня 2006 року укладено договір поруки.

30 січня 2009 року до вказаного договору поруки укладено додаткову угоду № 1, якою змінено строки виконання та графік погашення заборгованості.

Посилаючись на те, що відповідачі не погашають заборгованість за кредитним договором, банк просив позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 травня 2014 року позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто на користь ПАТ «УкрСиббанк» солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 суму боргу за договором про надання споживчого кредиту від 25 грудня 2006 у розмірі 95 406 доларів 96 центів США, що за курсом Національного банку України станом на 18 листопада 2013 року становило 762 587 грн 83 коп., та судові витрати у розмірі 3 441 грн, з кожного по 1 720 грн 50 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 12 березня 2015 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 травня 2014 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_7 суми боргу за договором про надання споживчого кредиту від 25 грудня 2006 року скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості відмовлено.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 травня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що 25 грудня 2006 року між ОСОБА_6 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСибанк», укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_6 кредит у сумі 98 000 доларів США на умовах його повернення та сплати 10,8 % річних щомісячними платежами до 25 грудня 2027 року. Додатковою угодою від 30 січня 2009 року № 1 сторони домовились про зміну кінцевого терміну повернення кредиту - не пізніше 25 червня 2028 року та про зміну графіка погашення кредиту.

25 грудня 2006 року між банком і ОСОБА_7 укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов'язалась відповідати перед кредитором за виконання ОСОБА_6 усіх його зобов'язань за кредитним договором. Додатковою угодою від 30 січня 2009 року № 1 до договору поруки сторони домовились про зміну кінцевого терміну повернення кредиту - не пізніше 25 червня 2028 року та про зміну графіка погашення кредиту.

Відповідно до акта здачі-приймання висновку судово-почеркознавчої експертизи від 30 січня 2015 року № 17348/17349/14-32 підписи від імені поручителя ОСОБА_7, розміщені в розділі 5 «Підписи сторін»: в рядку «Поручитель», в рядку «Оригінал даної Додаткової угоди отримано…», в рядку «Поручитель в особі представника» в додатковій угоді від 30 січня 2009 року № 1 до договору поруки від 25 грудня 2006 року № 82283, виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки чи технічних засобів не ОСОБА_7, а іншою особою з наслідуванням її підпису. Запис прізвища та ініціалів «ОСОБА_7.» в рядку «Оригінал даної Додаткової угоди отримано…» в додатковій угоді від 30 січня 2009 року № 1 до договору поруки № 82283 від 25 грудня 2006 року виконаний не ОСОБА_7, а іншою особою (т. 3, а. с. 58-63).

Суди попередніх інстанцій виходили з того, що ОСОБА_6 належним чином не виконував зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку із чим виникла заборгованість, яка станом на 18 листопада 2013 року становила 95 406 доларів 96 центів США, та банк має право самостійно перерозподілити кошти, що надійшли від позичальника, відповідно до встановленої п. 1.6 договору черговості та достроково вимагати повернення всієї суми кредиту та нарахованих процентів, комісій.

Разом з тим суд апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_7 додаткову угоду до договору поруки від 30 січня 2009 року, якою змінено термін повернення кредиту та графік погашення, не підписувала, вважав, що такі зміни внесено без згоди поручителя та відбулося збільшення обсягу його відповідальності, що за змістом ст. 559 ЦК України є підставою для припинення поруки та відмови у позові до поручителя ОСОБА_7

Проте з такими висновками судів погодитися не можна.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він визнаний судом недійсним.

Відповідно ст. 203 цього Кодексу зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5). Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6).

За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_7 посилалася на те, що додаткову угоду до договору поруки не укладала і не підписувала.

Суд апеляційної інстанції, встановивши що відповідач ОСОБА_7 додаткову угоду до договору поруки не підписувала, оскільки згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи підписи у додатковій угоді до договору поруки від 30 січня 2009 року від імені поручителя ОСОБА_7 виконано не ОСОБА_7, а іншою особою, в порушення ст. ст. 204, 215 ЦК України не врахував, що відсутність волевиявлення на укладання правочину є підставою для визнання його недійсним на підставі ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, однак позов про визнання додаткової угоди до договору поруки від 30 січня 2009 року недійсною із зазначених вище правових підстав у встановленому порядку відповідачем не заявлявся і предметом судового розгляду у цій справі не був.

З огляду на викладене у суду апеляційної інстанції не було підстав для з'ясування обставин, за яких можливе визнання правочину недійсним у зв'язку із тим, що підписи на додатковій угоді до договору поруки виконані не ОСОБА_7, а іншою особою, та постановлення будь-яких висновків з приводу їх існування при вирішенні спору про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_6 посилався на те, що ним сплачено 70 171 долар 80 центів США, які в порушення умов кредитування направлялися банком не на зменшення тілу кредиту, а на погашення комісій, процентів та різних штрафних санкцій, що призвело до штучного збільшення розміру заборгованості з унеможливлюванням погашення відповідачем заборгованості за кредитом (т. 3, а. с. 5, 28).

Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та в установлені договором строки. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна умов договору не допускається.

Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 612 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п. 1.2.2 договору про надання споживчого кредиту від 25 грудня 2006 рокупозичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути банку кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту (додаток 1 до договору), але в будь-якому випадку не пізніше 25 грудня 2027 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного банком терміну (достроково) відповідно до умов розділу 11 цього договору на підставі будь-якого з п. п. 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 7.4, 9.2, 9.14 договору (т. 1, а. с. 5).

Відповідно до п. 1 додаткової угоди від 30 січня 2009 року № 1 до договору про надання споживчого кредиту від 25 грудня 2006 року сторони домовилися про зміну кінцевого терміну повернення кредиту за договором та про зміну графіка погашення кредиту за договором: викласти додаток 1 до договору у наступній редакції, що додається (додаток 1 до цієї додаткової угоди) (т. 1, а. с. 9) .

Відповідно до п. 1.6 договору про надання споживчого кредиту від 25 грудня 2006 року сторони погодили наступну черговість погашення заборгованості позичальника за цим договором: прострочені комісії (якщо буде мати місце прострочення); строкові комісії; прострочені проценти (якщо буде мати місце прострочення); строкові проценти; прострочена сума основного боргу (якщо буде мати місце прострочення); строкова сума основного боргу; штрафні санкції за договором. У випадку перерахування коштів на погашення кредиту та/або процентів та/або комісій у порушення вищевказаної черговості з вини позичальника, банк вправі самостійно перерозподілити кошти позичальника, що надійшли відповідно до черговості, викладеної у цьому пункті договору, шляхом проведення відповідних бухгалтерських проводок (т. 1, а. с. 5 зворот).

Проводячи оцінку поданих сторонами доказів, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою те, що поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань у графіку погашення кредиту (п. 1.2.2 кредитного договору та п. 1.2 додаткової угоди), однак графіки погашення кредиту як основний, так і в новій редакції в матеріалах справи відсутні.

Внаслідок чого суди попередніх інстанцій не встановили зміст зобов'язання ОСОБА_6, яке виникло на основі договору: строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), чи укладався графік погашення кредиту (додаток 1 до кредитного договору); чи вносилися до нього зміни у зв'язку з укладанням додаткової угоди, та дійшли передчасного висновку про те, що ОСОБА_6 неналежним чином виконував свої зобов'язання за кредитним договором, тому у зв'язку з неналежним виконанням ним зобов'язань за кредитним договором банк має право самостійно перерозподілити кошти, що надійшли від позичальника, відповідно до встановленої п. 1.6 договору черговості та достроково вимагати повернення всієї суми кредиту та нарахованих процентів, комісій, дотримання банком порядку дострокового повернення кредиту, визначеного розділом 11 кредитного договору, не перевірили.

Разом з тим посилання представника заявника на те, що судами не застосовано до спірних правовідносин положення ст. ст. 572-593 ЦК України, Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого на забезпечення кредитів в іноземній валюті», колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не приймаються, оскільки предметом спору у справі, яка переглядається, є стягнення заборгованості за кредитом, і такі відносини врегульовані параграфом 2 глави 51 розділу ІІІ ЦК України.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до порушень судами попередніх інстанцій норм процесуального права, проте такі порушення не знайшли свого підтвердження матеріалами справи.

За вказаних обставин ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України

Керуючись ч. 3 ст. 335, ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 травня 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 12 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов О.В. Кадєтова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова О.М. Ситнік