АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗО травня 2011 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Швецової Л. А.

суддів - Даниленка В. М., Малінської С.М.

при секретарі - Подпрядовій В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19 квітня 2011

року

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу, -

встановила :

У грудні 2010 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу. В обґрунтування позову вказав, що 24 травня 2010 року він надав відповідачу позику - грошові кошти у сумі 72000 грн., у зв"язку з тим, що строк повернення грошових коштів у розписці не встановлений, 14 листопада 2010 року на адресу відповідача позивачем було відправлено вимогу про повернення боргу в строк до 25 листопада 2010 року. У передбачений термін відповідач свої зобов'язання не виконав. У зв'Язку з цим позивач просить стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 72000 грн. та судові витрати, а саме судовій збір у сумі 720 грн. та витрати на інформаційно-техничне забезпечення розгляду справи.

В судовому засіданні позивач уточнив свої позовні вимоги і просив стягнути з відповідача суму 68000 грн., оскільки в ході розгляду справи відповідачем було повернуто 4000 грн.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 19 квітня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 68000 грн., судовий збір у розмірі 720 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи 120 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог , а саме про стягнення нього на користь позивача суми 130000 грн., оскільки вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, сказав , що суму боргу він повернув позивачу, передавши йому кошти через інших осіб.

Судова колегія, вислухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'Явилш перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, е апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних липі формальних міркувань.

Як передбачено ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як з зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, ь межа заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь ; справі.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користі ОСОБА_2 суму заборгованості, районний суд виходив з того, що правовідносин! виникли з приводу невиконання позики, яка підтверджується розпискою, складенок сторонами.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що такий висновок районного суду е обгрунтованим, оскільки суд дійшов його на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи та наявних у справі доказів, яким дана відповідна оцінка. Суд правильно встановив юридичну природу виниклих правовідносин і застосував закон, який їх регулює, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

У ст. 627 ЦК України закріплено, що відповідно до ст. 6 Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона ( позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками.

Статтями 526, 610, 611 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання ( неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом.

Судом встановлено, що позивач 24 травня 2010 року він надав відповідачу позику- грошові кошти у сумі 72000 грн.,14 листопада позивач звернувся до відповідача з проханням повернути борг до 25 листопада 2010 року, у передбачений термін відповідач свої зобов'язання не виконав.

Сума коштів, отриманих на підставі розписки у гривні на час уточнення позовних вимог складає 68000 грн., і судова колегія вважає, що вказана сума знайшла своє підтвердження в судовому засіданні.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлений договором.

Ст. 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судова колегія приходить до висновку, що районний суд прийшов до правильного висновку щодо стягнення суми заборгованості за договором позики з відповідача, оскільки даних про те, що ОСОБА_1 отримав іншу суму, ніж вказано у розписці в судове засідання ні районного, ні апеляційного суду не надано.

Крім того, доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом судового розгляду, і їм дана належна оцінка у відповідності до ст. 212 ЦПК України, тобто з урахуванням належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємному зв"язку доказів у їх сукупності.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, п. 2 ч. 1 ст. 312, ст. ст. 313-315, 317 ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19 квітня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набуває законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюий

Судді