У Х В А Л А

іменем україни

16 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_5, на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 14 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 26 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2012 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 17 лютого 2001 року по 28 лютого 2013 року вона перебувала із ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох синів: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, які після розірвання шлюбу залишилися проживати разом з нею. За час шлюбу вони придбали фірмовий магазин з готелем по АДРЕСА_2. Крім того, 21 березня 2005 року він, діючи як суб'єкт підприємницької діяльності, придбав у Бучацької міської ради земельну ділянку площею 0,1914 га, розташовану по АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що він відмовляється добровільно поділити зазначене нерухоме майно, а також на те, що з нею проживають їхні неповнолітні діти, позивачка просила поділити спільне сумісне майно та на підставі ч. 3 ст. 70 СК України, відходячи від засад рівності часток, визнати за нею право власності на 2/3 частини вказаного вище нерухомого майна.

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 14 листопада 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 26 березня 2015 року рішення районного суду в частині відмови в задоволенні позову про поділ земельної ділянки скасовано. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 15 532 грн. 50 коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційні скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірний фірмовий магазин з готелем відповідач придбав на особисті кошти, а земельна ділянка не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана відповідачем як суб'єктом підприємницької діяльності.

Частково скасовуючи рішення районного суду та стягуючи з відповідача компенсацію вартості 1/2 частини спірної земельної ділянки, апеляційний суд виходив із того, що вона придбана за час шлюбу сторін за їхні сільні кошти, а тому позивачка має право на компенсацію вартості своєї частини. В решті рішення суд апеляційної інстанції погодився із мотивами та висновками районного суду.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що з 17 лютого 2001 року по 28 лютого 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбу, від якого мають двох дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, які після розірвання шлюбу залишилися проживати з матір'ю.

18 січня 2002 року ОСОБА_4 придбав у компанії «Аламейн Ентерпрайзіс ГмБХ» фірмовий магазин з готелем по АДРЕСА_2.

Крім того, 21 березня 2005 року ОСОБА_4, діючи як суб'єкт підприємницької діяльності, придбав у Бучацької міської ради земельну ділянку площею 0,1914 га, розташовану по АДРЕСА_1.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що зазначене майно придбано у шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, а на підставі ч. 3 ст. 70 СК України вона має право на більшу частину, оскільки після розлучення із нею проживають їхні неповнолітні діти.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШС України (чинного на час придбання фірмового магазину з готелем) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Апеляційний суд дійшов передчасного висновку про те, що відповідач, хоча і придбав спірне майно під час шлюбу, проте за особисті кошти, які отримав від продажу належної йому квартири, оскільки у порушення ст. ст. 57-59 ЦПК України не навів належних та допустимих доказів на підтвердження цього, а своє рішення обгрунтував на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Отже, апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України належним чином не встановив, чи придбано спірний будинок за кошти подружжя або за особисті кошти відповідача, а також дійшов передчасного висновку про відшкодування позивачці вартості Ѕ частини земельної ділянки з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України.

Частиною 4 ст. 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Крім того, при повному розгляді справи апеляційному суду слід звернути увагу на Рішення Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012 у справі за конституційним зверненням ПП «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 26 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська