УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Шебуєвої В.А., Оніщука М.І.,

при секретарі Заліській Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення Подільського районного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми коштів за договором позики.

Заявлені вимоги обґрунтував тим, що 01.09.2010 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики на суму 550 000 доларів США зі сплатою відсотків з метою придбання останньою нерухомості. На виконання умов договору частина коштів 08.09.2015 була передана відповідачу у доларах США - 300 000, частина у євро - 250 000. Цього ж дня ОСОБА_2 внесла зазначені кошти на її депозитний рахунок у ПАТ «Європейський газовий банк».

Зазначив, що 24.03.2011 відповідач повернула позивачу суму у розмірі 250 000 євро, а 25.03.2011 отримала еквівалент даної суми у доларах США в розмірі 356 142, 63.

За пропозицією позивача між тими ж сторонами укладено додаткову угоду до вищевказаного договору позики, якою змінено термін повернення коштів.

Вказував, що 14.06.2011 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики на суму 100 000 доларів США з метою придбання останньою нерухомості.

В подальшому позивач дізнався про факт придбання відповідачем нерухомості та після ігнорування ОСОБА_2 вимоги передати у заставу позикодавцю нерухоме майно 07.06.2013, звернувся з письмовою вимогою про повернення суми позики. У зв'язку з відсутністю розрахунків вимога про сплату відсотків, які відповідач отримала за розміщення коштів на депозитному рахунку, була заявлена усно.

03.08.2011 ОСОБА_2 повернула лише частину коштів в розмірі 656 142 доларів США.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 100 000 доларів США та суму коштів в розмірі 103 642, 51 доларів США і 17 630, 14 євро процентів за користування грошима.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 07.04.2015 позовну заяву задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 2 344 750 грн., вирішено питання про розподіл судових витрат. Всього присуджено до стягнення 2 348 404 грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Справа № 758/13724/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/11219/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Сербіна Н.Г. Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В. .
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що участі у розгляді справи не брав, однак оскаржуване рішення стосується його прав та обов'язків.

Зазначив, що перебував у шлюбі з ОСОБА_6 з 15.09.2000 до 13.05.2011. На час розірвання шлюбу подружжя мало спільні грошові кошти на рахунку у ПАТ «Європейський газовий банк».

Вказував, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05.02.2013 у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, третя особа: ПАТ «Європейський газовий банк», про поділ спільного майна подружжя було визнано спільним майном подружжя грошові кошти, які знаходяться в ПАТ «Європейський газовий банк» на рахунку ОСОБА_6 за договором банківського вкладу № 094541 від 08.09.2010 в сумі 658 673 долара США 63 цента. Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину даних грошових коштів.

Апелянт стверджував, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 був ініційований штучно з метою уникнення стягнення за вищевказаним рішенням Апеляційного суду м. Києва і збільшення частки ОСОБА_6 при поділі майна подружжя. Наголосив, що у згаданому вище рішенні Апеляційного суду м. Києва від 05.02.2013 міститься вказівка на те, що у разі пред'явлення ОСОБА_1 позову до ОСОБА_6 про стягнення позичених коштів, і доведеності факту їх використання в інтересах сім'ї, обов'язок по поверненню коштів у відповідній частині може виникнути і у ОСОБА_3

Також зазначив, що згідно матеріалів справи на час пред'явлення позову ОСОБА_2 не повернула ОСОБА_1 кошти в розмірі 100 000 доларів США, отримані за договором позики від 14.06.2011, і позовні вимоги стосувалися стягнення саме вказаних коштів. Разом з тим, до суду були подані й інші документи: договір позики від 01.09.2010, додаткова угода від 01.06.2011, розписки від 25.03.2011 та від 02.08.2011, які не вказують на наявність боргу, з метою встановлення судом фактів отримання відповідачем від позивача позики у сумі 756 142, 63 доларів США та повернення ОСОБА_2 02.08.2011 коштів за договором позики від 01.09.2010 у розмірі 656 142 долари США, які в подальшому не потребуватимуть доказування.

Апелянт звернув увагу на те, що обставини, які підтверджені договором позики від 01.09.2010, додатковою угодою від 01.06.2011, договорами банківського вкладу № 094541 та № 094520 від 08.09.2010, розпискою ОСОБА_1 від 24.03.2011, розпискою ОСОБА_6 від 25.03.2011, розпискою ОСОБА_1 від 02.08.2011, є предметом досудового розслідування в провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000047 від 20.02.2015 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 192 КК України.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просив рішення Подільського районного суду м. Києва від 07.04.2015 змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання на те, що «Як встановлено в судовому засіданні, 01.09.2010 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 ( змінила прізвище з ОСОБА_6 на ОСОБА_2, у зв'язку з реєстрацією шлюбу), укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 550 000 доларів США. Це підтверджується договором позики (а.с. 12). Відповідно до додаткової угоди до договору позики від 01.09.2010 року позичальник зобов»язується повернути позикодавцю позику протягом семи календарних днів з моменту отримання вимоги позикодавця ( а.с.13).Однак, як зазначає позивач, ним 08.09.2010 року фактично було передано відповідачці грошові кошти в сумі 300 000 доларів США та 250 000 Євро, які остання внесла на банківські рахунки.Згідно договору банківського вкладу № 094541 від 08.09.2010 р. відповідач відкрила депозитний рахунок № НОМЕР_1 ПАТ «Європейський газовий банк», на який внесла грошові кошти в сумі 300 000 доларів США ( а.с.6-7). Відповідно до договору банківського вкладу № 094520 від 08.09.2010 р. відповідач відкрила депозитний рахунок № НОМЕР_2 в ПАТ «Європейський газовий банк», на який внесла грошові кошти в сумі 250000 доларів Євро ( а.с.9-10). 24 березня 2011 року відповідачка повернула позивачу борг в сумі 250 000 євро за договором позики від 01.09.2010 року, про що свідчить розписка позивача ОСОБА_1 ( а.с.15).25 березня 2011 року позивач передав відповідачці 356 142, 63 долари США, що підтверджується розпискою написаною ОСОБА_6 ( нині ОСОБА_6) ( а.с.16). Крім того, відповідно до розписки відповідачки від 14.06.2011 року, остання отримала від позивача ОСОБА_1 позику в сумі 100 000 доларів США та зобов»язалась повернути їх за першою вимогою ( а.с.17). Отже, відповідачка отримала від позивача позику в сумі 756142,63 доларів США. 02 серпня 2011 року відповідачка повернула позивачу ОСОБА_1 656 142 долари США, як погашення заборгованості за договором позики від 01.09.2010 року та розписки від 25.03.2011 року, про що свідчить розписка позивача від 02.08.2011 року ( а.с.18). Таким чином, відповідачкою 02.08.2011 року було повернуто позивачу позику відповідно до договору позики від 01.09.2010 року та розписки від 25.03.2011 року.»

В судовому засіданні представник позивача та представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили її відхилити.

Представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити.

Колегія суддів, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі та доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 01.09.2010 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики на суму 550 000 доларів США з терміном повернення до 01.09.2013 (а.с. 12).

01.06.2011 між тими ж сторонами укладено додаткову угоду до вищевказаного договору позики, згідно умов якої позика повинна бути повернута протягом 7 днів з моменту отримання позичальником письмової вимоги (а.с. 13).

Згідно розписки, складеної 14.06.2011 ОСОБА_6, остання отримала від ОСОБА_1 позику у розмірі 100 000 доларів США, яку зобов'язалась повернути на першу вимогу (а.с. 17).

Як вбачається з розписки, складеної 02.08.2011 ОСОБА_1, позивач отримав від відповідача кошти в розмірі 656 142 долари США в якості погашення заборгованості за договором позики від 01.09.2010 та від 25.03.2011 (а.с. 18).

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 КК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Власне, сам факт внесення до ЄРДР за № 0000047 від 20.02.2015 відомостей про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 192 КК України, не свідчить про фіктивність договорів позики, укладених між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 01.09.2010, 14.06.2011, та розписок, складених сторонами договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті.

Відтак, та обставина, що при розгляді Печерським районним судом м. Києва аналогічної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості сторони не стверджували про наявність та не надавали розписки, складеної 02.08.2011 ОСОБА_1, не свідчить про її фіктивність та не може бути підставою для неприйняття судом даного доказу.

Посилання апелянта на те, що змістом позовних вимог у даній справі є стягнення заборгованості за договором позики від 14.06.2011 у сумі 100 000 доларів США і у встановленні судом фактів та обставин укладення інших договорів немає потреби, не можуть бути підставою для виключення з мотивувальної частини рішення зазначеної ОСОБА_3 інформації з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує у тому числі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦПК України в мотивувальній частині рішення зазначаються встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини, мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення.

З огляду на те, що позивач, окрім вимоги про стягнення основної суми боргу, також просив стягнути з ОСОБА_2 суму процентів за користування грошима, отриманими за договором позики від 01.09.2010 та від 25.03.2011, суд першої інстанції з'ясовував обґрунтованість також і цієї вимоги. Відтак, судом досліджувалися обставини укладення та умови зазначених договорів, зокрема встановлювалося, чи була передбачена договором позики від 01.09.2010 та договором позики від 25.03.2011, умови якого містяться в розписці, сплата процентів за користування грошима. Висновки суду щодо цих обставин у відповідності до вимог вищевказаних норм закону відображені в оскаржуваному рішенні.

Доводи ОСОБА_3 з приводу того, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 був ініційований штучно з метою уникнення стягнення за рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05.02.2013 у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, третя особа: ПАТ «Європейський газовий банк», про поділ спільного майна подружжя носять характер припущень.

Крім того, оскаржуваним судовим рішенням не встановлювалося джерело походження коштів, внесених 08.09.2010 на депозитні рахунки у ПАТ «Європейський газовий банк» на ім'я ОСОБА_6, питання подальшого використання коштів, отриманих за договором позики, також не було предметом судового розгляду у даній справі.

Враховуючи викладене, при встановленні обставин справи та ухваленні рішення судом першої інстанції не було допущено порушень норм процесуального права та правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ст. 308 ЦПК України, не можуть бути підставою для його скасування, а тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Г.В. Крижанівська

Судді: М.І. Оніщук

В.А. Шебуєва