У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Юровської Г.В., Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю «Інком-К», треті особи: Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, Реєстраційна служба Очаківського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області, ОСОБА_6, про визнання передачі майна незаконною, визнання недійсними свідоцтва про право власності, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва

від 24 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому зазначав, що він та ОСОБА_5 перебувають у шлюбі з 20 червня

2002 року. Під час шлюбу ОСОБА_5 було придбано наступне нерухоме майно: база відпочину «Інгул-1» та земельна ділянка загальною площею 1,07 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1; нежиле приміщення загальною площею 200,9 кв. м по АДРЕСА_2, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 10 липня 2008 року за № 90, договором купівлі-продажу бази відпочину «Інгул-1» від 10 червня

2005 року, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Аваль-Лізинг» (далі - ТОВ «Фірма «Аваль-Лізинг») ОСОБА_5, договором купівлі-продажу нежилого приміщення у жилому будинку за адресою: АДРЕСА_2, від 28 жовтня 2003 року за № 531. Зазначене нерухоме майно було зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_5

Оскільки ОСОБА_5 під час перебування в шлюбі, розпорядилась вказаним майном, що є спільною сумісною власністю подружжя без його згоди, ОСОБА_4 просив суд визнати незаконною передачу наступного нерухомого майна: бази відпочину «Інгул-1» та земельної ділянки загальною площею 1,07 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1; нежилого приміщення загальною площею 200,9 кв. м, що знаходиться по

АДРЕСА_2 що є спільною сумісною власністю з ОСОБА_5 та статутного фонду ТОВ «Інком-К»; визнати незаконною реєстрацію права власності цього майна за ТОВ «Інком-К»; визнати недійними свідоцтва про право власності на зазначене нерухоме майно.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05 листопада

2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва

від 24 березня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відносини стосовно майна фізичної особи-підприємця регулюються нормами ЦК України, Господарського кодексу України (далі - ГК України) та Закону України "Про підприємництво".

У ч. 1 ст. 1 Закону України "Про підприємництво" розкривається поняття "підприємництва" як безпосередньої, самостійної, систематичної, на власний ризик діяльності по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб'єкти підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством.

Проголошена в ч. 1 ст. 3 цього Закону свобода підприємницької діяльності, згідно з якою підприємці мають право без обмежень приймати рішення і здійснювати самостійно будь-яку діяльність, що не суперечить чинному законодавству, розкривається через принципи підприємницької діяльності, зазначені в ст. 5 Закону.

Зокрема, принципами підприємництва є вільний вибір діяльності, залучення на добровільних засадах до здійснення підприємницької діяльності майна та коштів юридичних осіб і громадян, вільне розпорядження прибутком, що залишається після внесення платежів, установлених законодавством, тощо.

Стаття 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства проголосила свободу договору, свободу підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Свобода договору полягає, зокрема, у вільному вияві волі сторін, у тому числі у підприємницькій, господарській діяльності, на вступ у договірні відносини, у можливості вільно обирати собі партнерів у договірних відносинах, у визначенні умов договору тощо.

Результатом наділення юридичних осіб - приватних підприємств і фізичних осіб-підприємців свободою господарської діяльності та підприємництва є застосування ними цивільно-правових договорів як правової форми їх діяльності.

Відповідно до ст. 55 ГК України суб'єктами господарювання є юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, та фізичні особи - громадяни, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані як підприємці. Однією з організаційних форм господарювання є підприємство (ст. 62 ГК України ).

Підприємство, засноване на приватній власності засновника, є приватним підприємством (ст. 63 ГК України).

Підприємство є юридичною особою, йому належить право власності на майно, у тому числі і яке передане засновником до статутного фонду як внесок (ст. ст. 62, 66 ГК України).

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, дійшов обґрунтовано висновку про те, що нерухоме майно - нежиле приміщення та база відпочинку «Інгул-1», було набуте ОСОБА_5 як фізичною особою-підприємцем для здійснення підприємницької діяльності не за спільні кошти подружжя, а тому таке майно не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя та не підлягає поділу. ОСОБА_5 передавши спірне нерухоме майно у власність ТОВ «Інком-К» діяла виключно як власник цього майна й суб'єкт господарювання в процесі здійснення ним господарської діяльності, а тому згода позивача на вчинення такого правочину не вимагалася.

Із матеріалів справи та змісту судових рішень не вбачається, що судами при вирішенні спору допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Доводи касаційної скарги висновків суду першої інстанції, з якими погодився й апеляційний суд, не спростовують.

Частиною 3 статті 332 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 листопада

2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Г.В. Юровська
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана