АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ [1]

20 серпня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Немировської О.В.

суддів - Ящук Т.І., Чобіток А.О.

при секретарі - Бабіч К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «АІСЕ-Україна» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 квітня 2012 року,

встановила:

у травні 2009 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідачів солідарно на його користь 15 217 грн. 23 коп. та судові витрати.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 квітня 2012 року позов було задоволено - стягнуто з відповідачів солідарно на користь позивача суму заборгованості та судові витрати.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що 03.11.2001 р. між ним та ОСОБА_1 було укладено Угоду №28106 та підписано Додатки до неї №1 та №2. 31.01.2002 р. між ним було підписано Додаток №3, в якому було визначено, що на момент підписання угоди ОСОБА_1 сплатив 26 356 грн., а залишок суми, яку має сплатити становить 23 960 грн., яка має бути сплачена згідно графіку в Додатку №2 .

Оскільки умовами угоди було передбачено можливість збільшення суми платежів в результаті зміни вартості автомобіля, позивачем було нараховано заборгованість по сплаті чистих внесків в сумі 11 151 грн., 3 коп., заборгованість по сплаті адміністративних внесків в сумі 3 521 грн. 28 коп. та заборгованість по страховим платежам в сумі 544 грн. 92 коп. На забезпечення виконання вказаного зобов'язання між позивачем та ОСОБА_2 і ОСОБА_4 09.02.2002 р. було укладено Договір поруки. В зв'язку з цим позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та поручителів суму заборгованості та судові витрати.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 квітня 2012 року позов було задоволено - стягнуто з відповідачів солідарно на користь позивача суму заборгованості та судові витрати.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з вини ОСОБА_1 виникла заборгованість, яку слід стягнути в солідарному порядку з нього та поручителів.

Однак з таким висновком суду погодитися неможливо, оскільки він зроблений з порушенням норм матеріального права та не відповідає встановленим по справі обставинам.

Як видно з матеріалів справи, між позивачем та ОСОБА_1 03.11.2001 р. було укладено основну Угоду, а 31.01.2002 р. підписано Додаток №3 до неї, відповідно до якої залишок його заборгованості становив 23 960 грн., яка мала бути погашена щомісячними платежами згідно з графіком внесків. Також в Додатку було передбачено можливість зміни суми заборгованості при зміні вартості автомобіля.

Позивач вказує, що з червня 2004 р. ОСОБА_1 допустив порушення графіку сплати внесків, тому 14.12.2004 р. позивач повідомив його про позбавлення права сплати щомісячних внесків та направив вимогу про сплату суми заборгованості - 9 703 грн. 10 коп. одноразово в термін до 30.12.2004 р. як боржнику, так і поручителям. 20.07.2005 р. позивач повторно направив вимогу про погашення заборгованості в сумі 9 997 грн. 03 коп. в строк до 30.07.2005 р.

В ст. 257 ЦК України закріплено, що загальний строк позовної давності встановлюється у три роки.

В ч. 2 ст. 1050 ЦК України передбачено право кредитора в разі прострочення повернення чергової частини позики з розстроченням, вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась.

Тому у разі зміни кредитором на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання строк позовної давності має обчислюватись з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу, в даному випадку - з червня 2004 р.

Оскільки позивач звернувся до суду з даним позовом лише у травні 2009 р., слід зробити висновок, що ним пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_1 в своїх запереченнях на позовну заяву від 13.10.2010 р. заявляв про застосування судом позовної давності (а/с109 т. 1).

Разом з тим, доводи апелянта про те, що він повністю виконав свої зобов'язання за Угодою, є необґрунтованими, оскільки із загальної кількості платежів - 84, він сплатив лише 72, а крім того, ним не було враховано зміну розміру заборгованості через збільшення вартості автомобіля і тому вважати зобов'язання виконаним підстав немає.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а по справі слід ухвалити нове рішення - про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 квітня 2012 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким в задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді

№ справи: 2-505/11-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9467/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Голік Н.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.