Справа № 2-39/10 Провадження № 22-ц/772/1667/2015Головуючий в суді першої інстанції Голота Л.О.
Категорія Доповідач Рибчинський В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду

Вінницької області в складі:

головуючого: РибчинськогоВ.П.,

суддів: Берегового О.Ю., Панасюка О.С.,

при секретарі: Топольській В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 13 липня 2010 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання права власності на частину будинку та виділ приміщень в натурі, позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання права власності на частину будинку та виділ приміщень в натурі, -

в с т а н о в и л а:

15 квітня 2008 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання права власності на ? частку будинку АДРЕСА_1 у м. Вінниці та виділ приміщень в натурі.

10 липня 2008 року позивач збільшив позовні вимоги та просив встановити також порядок користування земельною ділянкою.

13 липня 2010 року ОСОБА_3 надав суду заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просив суд виділити в натурі такі приміщення, що розташовані в будинку АДРЕСА_1 у м. Вінниці: кімната "1-3", площею 13,7 кв.м.; "1-2" - кухня, площею 10,6 кв.м.; "1-1"- ванна кімната, площею 2,7 кв.м.; вхідна площею 2,40 кв.м.; "Б, б, б2"-сарай; "П", "п/г/А1"- погріб та просив залишити без розгляду вимоги про встановлення порядку користування земельною ділянкою.

30 вересня 2008 року з позовом про визнання права власності на 5/18 частин будинку АДРЕСА_1 у м. Вінниці в порядку спадкування та виділ приміщень в натурі звернулась ОСОБА_4

Ухвалою Ленінського районного суду м. Вінниці від 17.03.2009 року зазначені позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 13 липня 2010 року позовні вимоги ОСОБА_3 та позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на кімнату "1-4", площею 17,5 кв.м.; сарай "б1"; вбиральню "В", ? частину воріт № 3 будинку АДРЕСА_1 у м. Вінниці та виділено їх в натурі.

Позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на кімнати "1-3", площею 13,7 кв.м.; кухню - 1-2 площею 10,6 кв.м.; ванну кімнату "1-1" площею 2,7 кв.м.; вхідну площею 2,40 кв.м; сарай "Б, б1, б2"; погріб "г/А1" площею 17,6 кв.м. будинку АДРЕСА_1 у м. Вінниці та виділено їх в натурі.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невірне застосування норм матеріального та процесуального права, просив зазначене рішення скасувати у зв'язку з порушенням норм матеріального і процесуального права та постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_2, який апеляційну скаргу підтримав, представника ОСОБА_3,який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, ОСОБА_4, яка не заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства. який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України (1963 року) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує рішення лише на тих доказах, які були досліджені у судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає даним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що будинок АДРЕСА_1 у м. Вінниці належав на праві приватної власності ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом від ІНФОРМАЦІЯ_3 р.н. (а.с. 12 т.1).

На випадок своєї смерті ОСОБА_6 залишив заповіт, в якому зробив заповітне розпорядження, що все його майно, де б воно не було, із чого б воно не складалось, і взагалі, все те, що йому буде належати на день смерті та те, на що за законом матиме право заповів гр. ОСОБА_4, онуку ОСОБА_2 та сину ОСОБА_3 в рівних частинах (а.с. 6 т.1).

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, про що свідчить свідоцтво про смерть (а.с. 5 т.1).

Також в судовому засіданні сторони визнали той факт, що ОСОБА_5 є інвалідом 3-ї групи та у відповідності до вимог ст. 535 ЦП України (1963 року) має право на обов'язкову частку.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 фактично прийняли спадщину, оскільки, відповідно до ст.ст. 548, 549 ЦК України (1963 року), фактично вступили в управління та володіння спадковим майном (а.с. 104-106 т. 1).

Задовольняючи позови ОСОБА_4 та ОСОБА_3, суд виходив з того, що спадкоємці (ОСОБА_4 та ОСОБА_3) дійшли згоди щодо варіанту поділу спадкового майна, а інші спадкоємці (ОСОБА_5 та ОСОБА_2.) виявили байдужість щодо вирішення питань розподілу спадкового майна, оскільки з самостійними вимогами не звертались, заперечень щодо позовних вимог не подавали, не з'являлись в судове засідання, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Однак колегія суддів з таким висновком не погоджується з огляду на наступне:

Відповідно до ст. ст. 524, 529 України (1963 року), чинного на час відкриття та оформлення спадщини після смерті ОСОБА_6, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Статтею 548 ЦК України (1963 року) визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Згідно з положеннями ст. ст. 549, 554 ЦК України (1963 року) визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст. ст. 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках.

Статтею 535 ЦК України (1963 року) встановлено що неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця, а також непрацездатні дружина, батьки і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту , не менше двох третин частки, яка належала б кожному із них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка).

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався. Так при постановленні рішення суд першої інстанції ніяким чином не посилається і не мотивує визначений порядок поділу спадкового майна. В описовій частині рішення суд приходить до висновку, що ОСОБА_5 є інвалідом 3 групи та у відповідності до вимог ст. 535 ЦК України (1963 р.) він має право на обов'язкову частку, яка становить 2/9 частки будинковолодіння. Однак чому саме 2/9 в рішенні не вказав. Крім того визнаючи за позивачами право власності на кімнати будинку АДРЕСА_1 м. Вінниці та виділивши їх в натурі суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права, а саме ст. 562 ЦК України (1963 р.) в якій зазначено, що поділ спадкового майна провадиться за згодою спадкоємців, що прийняли спадщину. При недосягненні згоди поділ провадиться судовим порядком відповідно до часток належних кожному з спадкоємців за законом або заповітом.

Вирішуючи спір , не враховуючи розміри часток , на підставі заповіту та закону, належних спадкоємцям, суд робить висновок про те, що запропонований та обраний позивачами поділ майна будинковолодіння не порушує прав інших спадкоємців, оскільки є варіантом найбільш відповідним до фактичного користування. Не прийнявши до уваги жоден із запропонованих варіантів експертизи, зазначивши, що поділ будинковолодіння обраний сторонами є складовим кількох варіантів експертиз, при цьому найбільшу частку будинку було виділено ОСОБА_3, а ОСОБА_2 був фактично позбавлений права власності на частку спадкового майна, хоча відповідно до заповіту частки ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є рівними, а саме по 1/3 кожному із них.

Крім того судом першої інстанції вказано, що позивачами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 прийнято спадщину, оскільки вони фактично вступили в управління та володіння спадковим майном та подали заяви до нотаріальної контори. Однак в матеріалах справи є копія спадкової справи в матеріалах якої також наявні подані ОСОБА_5 та ОСОБА_7, яка діє в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 Зазначені дії свідчать про прийняття ними спадщини відповідно до ст. 549 ЦК України (1963 року).

За таких підстав судом першої інстанції постановлено рішення яке порушує права за законні інтереси ОСОБА_2, оскільки він фактично був позбавлений права на спадкове майно.

Отже, судова колегія приходить до висновку що доводи апеляційної скарги спростовують висновок суду першої інстанції та вказують на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неправильне застосування ним норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а тому рішення підлягає скасуванню з постановленням нового рішення за правилами п.п. 3,4 ст. 309 ЦПК України, яким в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 13 липня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання права власності на частину будинку та виділ приміщень в натурі, позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання права власності на частину будинку та виділ приміщень в натурі скасувати.

Постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання права власності на частину будинку та виділ приміщень в натурі, позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання права власності на частину будинку та виділ приміщень в натурі - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, і може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: В.П. Рибчинський

Судді: О.Ю. Береговий

О.С. Панасюк