Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________
Справа № 299/1190/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

03.06.2015 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Бак М.Д.,

при секретарі судового засідання - Лемак А.М.,

з участю позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Виноградівський районний відділ ГУ ДМС України в Закарпатській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, третя особа - Виноградівський районний відділ ГУ ДМС України в Закарпатській області, у якому просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1

В обгрунтування позову позивач вказав на те, що він є власником згаданої вище квартири. Разом з ним в квартирі зареєстрована відповідач, яка перебувала в зарестрованому шлюбі з його сином ОСОБА_3. Однак, у 2006 році шлюб між ними розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. З того часу відповідач виїхала в Угорщину на постійне проживання і жодної інформації стосовно її місцезнаходження він, позивач, не має. Тобто, відповідач фактично не проживає за зарестрованою адресою вже більше дев"яти років. Тому він, позивач, як власник квартири вимушений звернутися до суду з питанням про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням для того, щоб потім зняти її з реєстрації.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав та надав пояснення, аналогічні викладеному в позовній заяві, просить суд позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з"явилася, судова повістка про виклик відповідача в судове засідання направлялася на адресу її місця проживання, зареєстровану у встановленому порядку, проте не вручена з причини відсутності адресата за вказаною адресою, тому згідно положень ст.74 ЦПК України вважається, що судовий виклик вручений відповідачеві належним чином, заява від відповідача про розгляд справи за її відсутності до суду не надходила. Відтак, на підставі положень ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи та ухвалити рішення за відсутності відповідача у заочному порядку, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Представник третьої особи - Виноградівського районного відділу ГУ ДМС України в

Закарпатській області в судове засідання не з"явився, хоча про час та місце його проведення третю особу було належним чином повідомлено, що стверджується розпискою, про причини неявки суд не повідомив. Суд з врахуванням думки позивача вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника третьої особи.

Заслухавши пояснення позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до таких висновків.

У відповідності до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В судовому засіданні встановлено, що позивач проживає за адресою: АДРЕСА_1. Його сім"я складається з чотирьох осіб, серед яких і відповідач, що стверджується довідкою Виноградівського ВУЖКГ № 1065 від 13.05.2015 року (а.с. 14).

Згідно довідки-підтвердження від 13.05.2015 року, складеної в присутності депутата міської ради та сусідів, виданої позивачеві, відповідач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, за вказаною адресою не проживає з 2004 року (а.с. 15).

26.10.2006 р. відділом реєстрації актів цивільного стану Виноградівського районного управління юстиції Закарпатської області видано свідоцтво про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 - сином позивача та ОСОБА_2 (а.с. 8).

Позивач вселився у кімнату АДРЕСА_1 на підставі ордера № 003348, виданого Виконавчим комітетом міської ради народних депутатів міста Виноградів 17.12.1982 р. (а.с. 16)

30.06.1992 року між виконкомом Виноградівської міської ради народних депутатів та позивачем було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого продавець продав, а покупець купив квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6,7).

Наведені вище обставини стверджуються дослідженими судом письмовими доказами.

В обгрунтування позовних вимог позивач зсилається на те, що він є одноосібним власником квартири, з приводу права користування якою виник спір, тому відповідно до положень ч. 1 ст. 319 ЦПК України має повноваження щодо володіння, користування і розпорядження своїм майном на власний розсуд. Відповідач, яка була дружиною його сина зареєстрована в квартирі, але шлюб розірвано та відповідач вже дев"ять років в квартирі не проживає. На підтвердження того, що він, позивач, є власником житла, ним до початку розгляду судом справи по суті надано копію договору купівлі-продажу квартири від 30.06.1992 року.

Стаття 41 Конституції України закріплює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (ч. 1). Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (ч. 2). Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч. 4).

Конституційний принцип непорушності права власності розкрито законодавцем у ст.ст. 319 (здійснення права власності), 321 (непорушність права власності) Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Згідно положень ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 258 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частина 3 ст. 60 ЦПК України передбачає, що доказуванню підлягають обставини, які

мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

За правилами ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст. 212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст. 57-66 ЦПК України.

Правовстановлюючими документами на квартиру можуть бути, крім договору купівлі-продажу квартири, посвідченого нотаріусом, свідоцтво про право власності на квартиру, договір дарування квартири, свідоцтво про право на спадщину тощо.

У відповідності до ч. 1 ст. 182 ЦК України, який діє з 01 січня 2004 року, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно ч. 4 ст. 182 ЦК України порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

За правилами ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Таким законом є Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 р. № 1952-IV (з наступними змінами).

Згідно визначення термінів у ст. 2 даного Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Нерухоме майно - земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення.

Статтею 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено випадки, у яких видається свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності.

Суд на виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України роз"яснив позивачеві, що для встановлення обставин, які входять до предмета доказування у справі, зокрема, з"ясування правового статусу житла, з приводу користування яким виник спір, того, хто є власником житла на даний час, та чи є він, позивач, власником житла, слід надати як належний доказ витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, який вели бюро технічної інвентаризації, чи свідоцтво про право власності на нерухоме майно (за наявності). Проте, позивач заперечив проти необхідності подання такого доказу та після роз'яснення наслідків невчинення відповідної процесуальної дії, висловив бажання, щоб суд розглянув справу на підставі наявних в ній доказів. Вважає, що поданий ним договір купівлі-продажу є єдиним необхідним доказом, який підтверджує те, що він є власником житла, потреби у додатковому з"ясуванні даної обставини немає. Також позивач пред"явив суду наявні в нього оригінали технічного паспорта на квартиру та домової книги, проте звертатися з клопотанням про долучення до матеріалів справи їх копій не бажав з тих мотивів, що в цьому немає необхідності, оскільки ним подано договір купівлі-продажу.

З огляду на викладене вище, суд прийшов до висновку, що та обставина, що позивач на даний час є власником квартири, з приводу користування якою виник спір, не доведена, з часу укладення договору купівлі-продажу, що мало місце у 1992 році, по час розгляду справи судом власник житла та коло власників житла могло змінитися та у суду немає жодних доказів щодо того, хто є власником житла на даний час, за ким зареєстровано право власності на квартиру, в тому числі, чи є власником житла позивач. Відтак, за відсутності доказів щодо належності житла на час розгляду справи неможливим є встановлення того, які правовідносини виникли між сторонами.

Виходячи із встановлених судом обставин, оцінивши у відповідності до ст.212 ЦПК України належність, допустимість і достовірність кожного, наданого позивачем доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання, що позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 169, 208, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Виноградівський районний відділ ГУ ДМС України в Закарпатській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - відмовити.

Відповідачем може бути подано до Виноградівського районного суду заяву про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Закарпатської області через Виноградівський районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 05.06.2015 р.

ГоловуючийМ. Д. Бак