Справа № 415/1870/14-ц
Провадження № 2/415/34/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.15 року м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді - Калмикової Ю.О.,

за участю секретарів - Добуграй В.К., Павлові О.В.,

Іпатка Я.Ю., Нескородовій Г.А.,

за участю позивача-відповідача - ОСОБА_3,

представника позивача-відповідача - ОСОБА_4,

відповідачів-позивачів - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

представника відповідачів-позивачів - ОСОБА_8,

представника третьої особи - ОСОБА_26., ОСОБА_27.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лисичанську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про виселення та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа - Орган опіки та піклування Лисичанської міської ради та зустрічним позовом ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_11 до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей Лисичанської міської ради про визнання недійсним договору дарування та встановлення сервітуту, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до Лисичанського міського суду з позовною заявою до ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про виселення та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа - Орган опіки та піклування Лисичанської міської ради, в якій зазначив, що квартира АДРЕСА_1 є його приватною власністю і належить йому на підставі договору дарування від 27.04.2012р.. Він забажав вселитись до вказаної квартири, але виявив, що в квартирі проживають ОСОБА_7, а також зареєстровані ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка фактично проживає за іншою адресою: АДРЕСА_16, її малолітня дитина ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, який фактично проживає із матір'ю, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка проживає за іншою адресою: АДРЕСА_17. Відповідачі - ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_6 в квартирі не проживають більше ніж 6 місяців, договір найму з ними не укладався, вони не сплачують за комунальні послуги, добровільно знятися з реєстрації не бажають. У зв'язку з наведеним, просить суд захистити його право власності і виселити ОСОБА_7, а відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_6 визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою АДРЕСА_2.

До початку розгляду судом справи по суті ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_11 була подана зустрічна позовна заява до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей Лисичанської міської ради про визнання недійсним договір дарування та встановлення сервітуту, в обґрунтування якої зазначили, що вони зареєстровані та проживають в АДРЕСА_1 з 19.02.1991 року за договором піднайму, який було укладено між ОСОБА_6 та ОСОБА_12, яка на сьогодні вже померла. Після її смерті в 1993 р. прийняв спадщину і став власником квартири батько ОСОБА_6 - ОСОБА_13. Проживають в квартирі, як члени сім'ї власника, сплачують за комунальні послуги, ремонт робить ОСОБА_6. Рішенням Лисичанського міського суду від 23.04.2009р., яке набрало чинності ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 14.10.2009р. ОСОБА_13 було відмовлено у задоволенні позову про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. ОСОБА_13 помер ІНФОРМАЦІЯ_10. ОСОБА_6, як спадкоємець першої черги прийняла спадщину, шляхом подачі заяви про прийняття спадщини в нотаріальну контору. При укладенні договору дарування квартири АДРЕСА_3 від 27.04.2012р. сторонам було відомо про їх право на проживання в спірній квартирі, але в договорі зазначено, що членів сім'ї, які б мали право на особистий сервітут, встановлений ст. 405 ЦК України, немає, через що порушено їх право на встановлення особистого сервітуту. У зв'язку із чим просили суд встановити за ними право користування чужим майном (сервітут) квартирою АДРЕСА_1 та визнати недійсним договір дарування вищевказаної квартири.

Позивач-відповідач ОСОБА_3 надав письмові заперечення на зустрічну позовну заяву, у яких зазначив, що вважає зустрічну позовну заяву необґрунтованою з наступних підстав. Договір дарування спірної квартири укладався приватним нотаріусом ОСОБА_29. 27.04.2012р. між ним та ОСОБА_15, представником дарувальника ОСОБА_16. Вважає, що правових підстав для визнання договору дарування недійсним відповідачами суду не надано. Крім того, зазначає, що строк позовної давності щодо розірвання договору дарування складає один рік. Відповідно до складних головою будинкового комітету актів обстеження встановлено факт сумісного проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_17 з 2003р. по теперішній час за адресою: АДРЕСА_17, і факт проживання однією сім'єю в 3-х кімнатній квартирі, яка належить ОСОБА_18, а саме: внук ОСОБА_19, його жінка ОСОБА_5, та їх син ОСОБА_11 починаючи з 2008 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_18. Таким чином, вважає, що відповідачі не мають право на встановлення сервітуту в квартирі, якій вони фактично не проживають. На підставі викладеного, просив суд відмовити ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_11 в задоволенні зустрічного позову про визнання договору дарування недійсним та встановлення сервітуту в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач-відповідач ОСОБА_3 первісний позов підтримав, зустрічний позов не визнав повністю, суду пояснив наступне. Квартира за адресою: АДРЕСА_4, належить йому на праві приватної власності і він звернувся до суду з метою захисту свого права власності шляхом визнання відповідачів таким, що втратили право користування житлом, оскільки за вказаною адресою не проживають досить тривалий час, мешкають за іншими адресами, не виконують зобов'язання щодо утримання квартири. Він не має можливості потрапити до спірної квартири, адже відповідачі змінили замок. Відповідачі також зробили ремонт у спірній квартирі, але без його згоди. Договори з комунальними підприємствами укладені на його ім'я. На день дарування спірної квартири його батьком, йому було відомо про рішення суду, яким за відповідачами визнали право на проживання у спірній квартирі. Має намір продати цю квартиру, на сьогодні хотів би там проживати. Щодо зустрічного позову, пояснив, що відповідачами не надано суду належних доказів недійсності договору і проживання в спірній квартирі. Під час реєстрації договору дарування ключі йому не передавались, як то зазначено в п. 8 договору дарування. Ключ йому надав батько. Йому було відомо під час укладення договору дарування про зареєстрованих осіб в спірній квартирі. У зв'язку з наведеним, просить суд захистити його право власності і виселити відповідача ОСОБА_7, а відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_6 визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою АДРЕСА_2.

В судовому засіданні представник позивача-відповідача ОСОБА_20 підтримав первісний позов, підтвердив факти, викладені у ньому, проти задоволення зустрічної позовної заяви заперечував у повному обсязі. Суду надав наступні пояснення. Відповідно до договору дарування, позивач-відповідач ОСОБА_3 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2, але фактично проживати в спірній квартирі не має можливості, оскільки в ній проживає ОСОБА_7, без жодних на то підстав. Згідно з домовою книгою та довідкою ЛКП «Паспортна служба» за адресою: АДРЕСА_2, офіційно зареєстровані тільки відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_6, але фактично проживають із своїми сім'ями за іншими адресами. Відповідач-позивач ОСОБА_7 без дозволу власника заселився та проживає в спірній квартирі. Тому, на підставі ст. 391 ЦК України, позивач-відповідач має право як власник нерухомості, вимагати виселення відповідача-позивача ОСОБА_7, у зв'язку з чим і просив задовольнити первісний позов. Щодо зустрічного позову, просив відмовити в його задоволенні, оскільки відповідачі-позивачі не є сторонами договору дарування, і не можуть вимагати визнати цей договір дарування недійсним, і строк позовної давності пред'явлення такої вимоги до суду ними пропущений. Вважає, що вимоги відповідачів-позивачів про встановлення право сервітуту на спірну квартиру не можуть бути задоволенні з підстав того, що вони не є членами родини позивача-відповідача і мають іншу адресу для проживання. Вважає вимоги відповідачів-позивачів необґрунтованими, а у зв'язку з тим, пред'явлений зустрічний позов підлягає залишенню без задоволення.

У судовому засіданні відповідач-позивач ОСОБА_5 первісний позов не визнала повністю, підтримала зустрічну позовну заяву, підтвердила факти, викладені у ній. Просила зустрічну позовну заяву до позивача-відповідача задовольнити. Встановити право користування чужим майном (сервітут) квартирою АДРЕСА_1 та визнати недійсним договір дарування вищевказаної спірної квартири.

У судовому засіданні відповідач-позивач ОСОБА_6 первісний позов не визнала повністю та пояснила, що постійно проживає в спірній квартирі, а через особливий роз'їзний характер праці вимушена бути відсутньою вдома. Зазначила, що сплачує за комунальні послуги, робить ремонт в квартирі, за власний кошт провела заміну старих вікон на металопластикові. Вважає, що за тривалий час проживання набула право користування житлом, тобто сервітутом. Договір дарування вважає таким, що укладений під впливом обману. Позивач-відповідач жодного дня не проживав в спірній квартирі, і не несе жодних фінансових витрат по утриманню квартири. Просила зустрічну позовну заяву до позивача-відповідача задовольнити. Встановити право користування чужим майном (сервітут) квартирою АДРЕСА_1 та визнати недійсним договір дарування вищевказаної квартири.

В судовому засіданні позивач-відповідач ОСОБА_7 первісний позов не визнав повністю, зустрічний позов підтримав, пояснив наступне за період свого проживання він постійно сплачував комунальні послуги, проживає в квартирі своєю сім'єю. Вважає, що за час свого тривалого проживання в спірній квартирі набув право користування цією квартирою. У зв'язку з наведеним, просив суд встановити право користування чужим майном (сервітут) квартирою АДРЕСА_1 та визнати недійсним договір дарування вищевказаної квартири.

У судовому засіданні представник відповідача-позивача ОСОБА_8 первісний позов не визнала повністю, підтримала зустрічну позовну заяву, підтвердила факти, викладені в ній та суду пояснила, що договір дарування укладався під впливом, а саме: введення в оману дарувальника. Відповідачі набули право користування житлом, оскільки вже тривалий час проживали в спірній квартирі. Просила суд відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 про захист приватної власності, виселення та визнання такими, що втратили право користування житлом повністю. Зустрічний позов просила задовольнити повністю.

У судовому засіданні представник третьої особи ОСОБА_28. просила вирішити спір на розсуд суду, з урахуванням задоволення інтересів дитини.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_29. суду пояснив, що він працює приватним нотаріусом. Як приватний нотаріус оформив довіреність ОСОБА_13 на дарування квартири. Дана довіреність була складена і посвідчена вдома за адресою перебування ОСОБА_13, а саме: АДРЕСА_19 оскільки той був дуже хворий, майже не пересувався. Довіреність підписував особисто ОСОБА_13, руки дуже тремтіли. Договір дарування заборонено укладати вдома, це передбачено Інструкцією про вчинення нотаріальних дій, щодо довіреності таких обмежень не має. ОСОБА_13 не хотів дарувати квартиру доньці. Щодо зареєстрованих осіб на час посвідчення договору дарування нічого не відомо.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_15 суду пояснив, що знає ОСОБА_3 є його хресним батьком. Відповідачів також знає. ОСОБА_13 попросив допомогти подарувати квартиру синові ОСОБА_3, сам здійснити цього не міг, бо був паралізованим. Знає, що ОСОБА_3 привозив нотаріуса до дому посвідчувати довіреність. Відомо, що підготовкою документів займався ОСОБА_3, після чого було посвідчено договір дарування квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, в нотаріальній конторі. ОСОБА_13 передав йому ключі від спірної квартири, щоб він їх передав ОСОБА_13 ОСОБА_3 постійно доглядав за батьком. На момент підписання договору дарування йому не було відомо хто проживав в квартирі, він не перевіряв. Зі слів ОСОБА_13 знав, що в ній ніхто не живе.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_21 суду пояснив, що проживає за адресою: АДРЕСА_20. Відповідача-позивача ОСОБА_6 знає, вона його сусідка. ОСОБА_6 проживає із ним в одному будинку за адресою: АДРЕСА_21, вона в третьому під'їзді, в кв. 96, протягом 7 років постійно, а він в четвертому під'їзді, в кв. 116. ОСОБА_6 часто бувала в гостях, але він жодного разу не був в її квартирі. Йому не відомо де працює ОСОБА_6, інших відповідачів-позивачів він не знає.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_17 суду пояснив, що він є знайомим ОСОБА_3 Він є наймачем і власником квартири АДРЕСА_5. Знає ОСОБА_6, він з нею зустрічається, разом не живуть, вона фактично живе за адресою: АДРЕСА_1 працює в провідником в Луганському ДЕПО, дуже часто буває в роз'їздах. Квартира АДРЕСА_5 є місцем для його зустрічей із ОСОБА_6 Із відповідачами-позивачами познайомився під час проведення ремонту в АДРЕСА_6.

Вислухавши пояснення позивача-відповідача, відповідачів-позивачів, представника позивача-відповідача, представника відповідачів-позивачів, представника третьої особи, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що первісний позов та зустрічний позов не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Спір між позивачем-відповідачем за первісним позовом та відповідачами-позивачами за зустрічною позовною заявою виник з приводу того, що позивач-відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 вважає відповідачів-позивачів ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_11 такими, що порушує його право власності на спірну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_7, а відповідачі-позивачі за зустрічною позовною заявою вважають себе добросовісними користувачами та наймачами спірної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_7, за якими необхідно визнати право користування чужим житловим приміщенням (сервітут) та визнати договір дарування недійсним на житло за адресою: АДРЕСА_7.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Цим правом закріплена недоторканість житла, яка проголошена також ст. 30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку.

У зв'язку з цим необхідно звернутися до правових позицій Європейського суду з прав людини, а саме в розумінні пункту 1 ст. 8 Конвенції, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеними чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло (рішення у справі «Пауел та Райнер проти Великобританії» (PowellandRaynerv. theU.K.) від 21.02.1990 р., статус рішення - остаточне).

Такий загальний захист поширюється як на власника житла (рішення у справі «Джілов проти Великобританії» (Gilowv. theU.K.) від 24.11.1986 р., статус рішення - остаточне), так і на наймача житла (рішення у справі «Ларкос проти Кіпру» (Larkosv. Cyprus) від 18.02.1999 р., статус рішення - остаточне).

З позовної заяви вбачається, що до суду звернувся з первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про виселення та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа - Орган опіки та піклування Лисичанської міської ради.

Позивач-відповідач у зазначеній первісній позовній заяві просить суд: 1) захистити його право власності та виселити відповідача ОСОБА_7, а відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_6 визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідачі-позивачі ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_11 звернулися до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей Лисичанської міської ради про визнання недійсним договору дарування та встановлення сервітуту.

За позовами про захист приватної власності та виселення, слід враховувати, позивачем в даній категорії справ може бути власник майна. Відповідно відповідачем по справі буде особа, яка порушує право власності та втратила право користування житлом.

У спорах про визнання права користування житловим приміщенням з позовом може звернутися особа, яка вважає, що набула право користування житловим приміщенням або наймач житла. Відповідачем у даній справі може бути лише наймодавець житла.

На підставі викладеного, суд вважає доцільним розглянути насамперед зустрічну позовну заяву щодо визнання за ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_11 права користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_8 та питання щодо визнання недійсним договору дарування на квартиру АДРЕСА_8 для того, щоб встановити чи виникло право та чи може бути ОСОБА_3 позивачем за первісним позовом щодо захисту права власності та виселення ОСОБА_7, та відповідно відповідачем за зустрічною позовною заявою.

В судовому засіданні встановлено, що згідно з довіреністю від 06.03.2012р., посвідченою приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу ОСОБА_29. за реєстром № 240, ОСОБА_13 уповноважує ОСОБА_22, ОСОБА_15, ОСОБА_3 подарувати належну йому на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_9 ОСОБА_23 (а.с.104).

Згідно з договором дарування квартири від 27.04.2011року, посвідченого приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу ОСОБА_29. за реєстром № 619, ОСОБА_15, який діє від імені ОСОБА_13, передає у власність, а ОСОБА_3 приймає безоплатно: квартиру АДРЕСА_10, яка належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Лисичанською державною нотаріальною конторою від 11.02.1994 року за р. № 1-672. За даною квартирою видано технічний паспорт (а.с.7-10).

Згідно з витягом про Державну реєстрацію прав, виданого 10.05.2012 року Лисичанським комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації», квартира АДРЕСА_11 належить ОСОБА_3, на підставі договору дарування, виданого 27.04.2012р. приватним нотаріусом по Лисичанському міському нотаріальному округу ОСОБА_29., реєстр № 619 (а.с.8).

Згідно з технічним паспортом на квартиру АДРЕСА_11, виданого 19.04.2012 року ЛКП «БТІ», замовником технічної інвентаризації на квартиру АДРЕСА_11 є ОСОБА_3 (а.с.9-10).

Згідно з домовою книгою для прописки громадян, які проживають в АДРЕСА_1 прописані ОСОБА_6, 1964р.н., ОСОБА_5, 1983р.н., ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_11, ОСОБА_7, 1986р.н. (а.с.11-12).

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

З аналізу даних документів судом встановлено, що позивач-відповідач ОСОБА_3 набув право власності на спірну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору дарування від 27 квітня 2012 року, який відповідачі-позивачі просять визнати недійсним, посилаючись на статтю 230 ЦК України.

По-перше, позивач-відповідач ОСОБА_3 помилково просить суд застосувати строки позовної давності за статтею 728 ЦК України (позовна давність щодо розірвання договору дарування) до вимог відповідачів-позивачів щодо визнання договору дарування від 27 квітня 2012 року недійсним. Адже, предметом зустрічної позовної заяви є не розірвання договору дарування від 27 квітня 2012 року, а визнання його недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Коло осіб, які можуть звернутися до суду з позовом про визнання правочину недійсним як вчиненого внаслідок обману, ст. 230 ЦК України не обмежується. Разом з тим, необхідно відмітити, що уявлення по справжню волю може існувати тільки в особи, яка помилялася, а зовнішньому сприйняттю це може бути взагалі недоступно. Отже, логічним і обґрунтованим є висновок, що тільки особа, яка вчинила правочин під впливом обману, і може ставити під сумнів неправильне формування волі за наявності обману та оспорювати на цій підставі вчинений нею правочин.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правочин, що вчинений під впливом обману відноситься до категорії оспорюваних правочинів, і може бути визнаний недійсним судом лише у разі заявлення відповідної вимоги заінтересованою особою. У даній цивільній справі вимога позов про визнання оспорюваного договору дарування недійсним подано особами, які не є його сторонами або представниками сторін. У застосуванні статті 230 ЦК України слід враховувати, що правочин може бути визнаний недійсним тільки у випадку, коли обман вчинила одна сторона правочину стосовної другої сторони, а не щодо третьої особи. Тому визнання за ознаками статті 230 ЦК України договору дарування від 27 квітня 2012 року за зустрічним позовом відповідачів-позивачів, які не є стороною цього договору, суперечить змісту і цілям названої норми.

А відтак, вимога за зустрічною позовною заявою в частині визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 укладеного 27 квітня 2012 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Лисичанського нотаріального округу ОСОБА_29., реєстр № 619 є неправомірною, у зв'язку з чим задоволенню не підлягає. Тим більше, що самими сторонами за спірним договором вони не оскаржуються.

Щодо позовних вимог за зустрічною позовною заявою щодо встановлення сервітуту за ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5 право користування чужим майном (сервітут) квартирою АДРЕСА_1

Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За зустрічною позовною заявою відповідача-позивачами заявлено дві позовні вимоги щодо встановлення сервітуту за ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5 право користування чужим майном (сервітут) квартирою АДРЕСА_1 та щодо визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 укладеного 27 квітня 2012 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Лисичанського нотаріального округу ОСОБА_29., реєстр № 619, що в свою чергу взаємовиключать одна одну і протирічить між собою з огляду на наступне.

Відповідачі-позивачі за зустрічною позовною заявою вважають позивача-відповідача за первісним позовом - ОСОБА_3 таким, що не є власником спірної квартири, адже просять визнати недійсним договір дарування від 27 квітня 2012 року, на підставі якого ОСОБА_3 набув право власності на спірну квартиру. У такому разі ОСОБА_3 не є належним відповідачем за зустрічною позовною заявою в частині встановлення сервітуту за ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5 право користування чужим майном (сервітут) квартирою АДРЕСА_1, адже даний позов має бути заявлений до власника спірного майна.

Однак, як було встановлено судом, ОСОБА_3 є власником спірної квартири АДРЕСА_1, у зв'язку з чим суд вважає за можливе розглянути позовні вимоги за зустрічною позовною заявою в частині встановлення сервітуту.

Відповідачі-позивачі за зустрічною позовною заявою скористалися своїм правом та звернулися до суду з вимогами про встановлення сервітуту.

Втім, у разі недосягнення згоди з власником майна особа, яка має підстави вимагати встановлення сервітут, може звернутися до суду з позовом про встановлення сервітуту, але для встановлення сервітуту відповідачі-позивачі за зустрічною позовною заявою до власника (позивача-відповідача за первісним позовом) не зверталися, що підтвердили у судовому засіданні, не ставили питання і не пропонували оплату за користування нерухомим майном, що передбачено частиною третьою ст. 403 ЦК України.

Слід звернути увагу, що пунктом 9 договору дарування укладеного 27 квітня 2012 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Лисичанського нотаріального округу ОСОБА_29., реєстр № 619, передбачено, що членів сім'ї, які б мали право на особистий сервітут, встановлений ст. 405 ЦК України, немає.

Окрім цього, з пояснень свідка ОСОБА_15, наданих в судовому засіданні, який діяв від імені ОСОБА_13 під час укладення договору дарування, судом встановлено, що зі слів ОСОБА_13 він знав, що в спірній квартирі ніхто не живе.

Водночас, факт не проживання відповідачів-позивачів за зустрічною позовною заявою у спірній квартирі підтверджується наступними письмовими документами.

Згідно з актом обстеження від 31.01.2014р., складеного головою будинкового комітету по АДРЕСА_22 ОСОБА_19, його дружина ОСОБА_5 і їх син ОСОБА_11, дійсно проживають однією сім'єю тривалий час у бабусі ОСОБА_19 приблизно з 2008 року по теперішній час, за адресою: АДРЕСА_23 Зазначені обставини підтверджуються сусідами, які засвідчили акт своїми підписами (а.с.13).

Водночас, згідно з повідомленням № 6523 від 13.12.2014р. наданим Управлінням праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради про те, що ОСОБА_5 перебувала на обліку та їй були призначені державні соціальні допомоги з 01.06.2010 р. по 25.06.2013 р. з 01.08.2012 р. по 31.07.2013р. за адресою: АДРЕСА_12 (а.с.76).

Згідно відповіді на запит Управління охорони здоров'я Лисичанської міської ради Комунальної установи «Центр Первинної медико-санітарної допомоги № 1 м. Лисичанську № 51 від 23.04.2015 року, дитина ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_7, по даним дитячої поліклініки (амбулаторії № 6 ЦПМСП №1) проживає за адресою: АДРЕСА_12, з народження по теперішній час (а.с.129).

Згідно з актом обстеження від 20.02.2014 р., складеного головою будинкового комітету по АДРЕСА_5, встановлено, що ОСОБА_6 тривалий час з 2003 року проживає з ОСОБА_17 за адресою: АДРЕСА_24 однією сім'єю, пов'язані спільним побутом, веденням спільного господарства. Зазначені обставини підтверджуються сусідами, які засвідчили акт своїми підписами (а.с.14-15)., що також підтверджено в судовому засіданні поясненнями свідка ОСОБА_21

Суд не бере до уваги та ставиться критично до пояснень свідка ОСОБА_17 щодо того, що ОСОБА_6 тільки інколи його навідує і вони не проживають однією сім'єю, адже він є заінтересованою стороною та його пояснення протирічать поясненням інших свідків, що надали свої пояснення в судовому засіданні, а саме: поясненням свідка ОСОБА_15, та поясненням свідка ОСОБА_21, який пояснив, що ОСОБА_6 є його сусідкою, протягом семи років проживає однією сім'єю з ОСОБА_17 за адресою: АДРЕСА_25 які між собою узгоджуються та у суду не має підставі сумніватися у їх достовірності.

Згідно з довідкою про належність нерухомого майна № 557 від 31.07.2015р. станом на 01.01.2013р. право власності на квартиру АДРЕСА_13 зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 13.12.1996 року та посвідчений нотаріусом Лисичанської державної нотаріальної контори за реєстром №1-5834 (а.с.153).

Згідно з довідкою № 01/17-355 від 29.09.2015р. наданою ОСОБА_6, вона з 16.01.1993 року працює у вагонному депо Луганськ ДП «Донецька залізниця» на посаді провідника пасажирських вагонів і має роз'їзний характер праці (а.с.67).

Згідно з довідкою № 235 від 09.11.2013р., наданою ЛКП «Паспортна служба» за адресою: АДРЕСА_14, зареєстровані ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_3 - власник не зареєстрований (а.с.16).

Згідно з довідкою № 219 від 22.09.2014р. наданою ЛКП ЖЕК № 3 ОСОБА_6, вона проживає за адресою: АДРЕСА_1, разом зі своїми дітьми ОСОБА_7, ОСОБА_5 та онуком ОСОБА_11 (а.с.66).

Однак, суд критично ставиться до довідки № 219 від 22.09.2014р. наданою ЛКП ЖЕК № 3 ОСОБА_6, адже вона спростовується показаннями свідків ОСОБА_21 та ОСОБА_15, наданими в судовому засіданні, та актом обстеження від 31.01.2014р., складеного головою будинкового комітету по АДРЕСА_12; повідомленням № 6523 від 13.12.2014р. наданим Управлінням праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради; відповіддю на запит Управління охорони здоров'я Лисичанської міської ради Комунальної установи «Центр Первинної медико-санітарної допомоги № 1 м. Лисичанську; актом обстеження від 20.02.2014 р., складеного головою будинкового комітету по АДРЕСА_5.

Втім, згідно з ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 14 жовтня 2009 року у справі № 22ц-2472/09 апеляційну скаргу ОСОБА_13 відхилено, а рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 23 квітня 2009 р. залишено без змін, яким у задоволенні позову ОСОБА_13 до ОСОБА_6, ОСОБА_24, за участю третіх осіб ОСОБА_7 ОСОБА_25 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовлено за необґрунтованістю (а.с.52). З даної ухвали вбачається, що з 19 лютого 1991 року в спрій квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_4, зареєстровані як піднаймачі відповідачки ОСОБА_6, ОСОБА_24 та ОСОБА_7

Отже, право користування спірною квартирою визнано лише за ОСОБА_6 та ОСОБА_24, ОСОБА_7 у даній цивільній справі є третьої особою, тому питання щодо втрати права користування спірним майном щодо нього не вирішувалося.

Однак, згідно з домовою книгою для прописки громадян, які проживають в АДРЕСА_1 прописані ОСОБА_6, 1964р.н. з 15.02.2002 року, ОСОБА_5, 1983р.н. з 24.06.2000 року, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_11, ОСОБА_7, 1986р.н. з 15.01.2004 року (а.с.11-12).

На підставі викладеного, суд доходить висновку, що ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7, були зняті з реєстрації та повторно зареєстровані в зазначені роки.

Відповідачі-позивачі у своїй зустрічній позовній заяві просять суд визнати за ними право користування житловим приміщенням (сервітут), а саме спірною квартирою АДРЕСА_4 в той час, як з викладених вище належних та допустимих доказів, судом достовірно встановлено, що відповідачі-позивачі проживають за іншими адресами, а належних та допустимих доказів їх проживання саме у квартирі АДРЕСА_10 суду надано не було.

Разом с тим, на думку суду сервітут пов'язаний перш за все з правом проходу, проїзду через земельну ділянку чи інше подібне право користування чужим нерухомим майном власником іншого, безпосередньо розташованого нерухомого майна, до якого можливо дістатися лише через нерухоме майно, щодо якого встановлюється сервітут.

Щодо доводів, що відповідач-позивач ОСОБА_6 витрачала гроші на ремонт житла та поліпшення умов проживання і це впливає на зміст прав на житло, (згідно з квитанціями і чеками про сплату комунальних послуг вбачається, що платником комунальних послуг виступає ОСОБА_6 (а.с.72-74).; згідно з рахунками-фактура, квитанціями про сплату, замовленням №4725-В, замовленням №555 вбачається, що замовником метало пластикових вікон є ОСОБА_6 (а.с.81-89), є неправомірними, оскільки ці гроші можуть бути стягнуті судом з власника на користь осіб, які понесли такі витрати в разі коли ОСОБА_6 будуть заявлені такі вимоги до ОСОБА_3.

Крім наведеного вище, задоволення позовних вимог у заявлений спосіб не співмірно із правами власника житла щодо володіння та користування ним.

На підставі викладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги за зустрічною позовною заявою в частині встановлення сервітуту за ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5 право користування чужим майном (сервітут) квартирою АДРЕСА_1 задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про виселення та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа - Орган опіки та піклування Лисичанської міської ради наступні факти та обставини.

Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК). До речових способів захисту права власності належать позови про витребування майна з чужого незаконного володіння, позови про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, і позови про визнання права власності.

ОСОБА_3 використав своє право та звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_7, у якому просить суд захистити його право власності і виселити ОСОБА_7, а відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_6 визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2.

Щодо позовних вимог в частині виселення ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_15, то позивачем-відповідачем за даною позовною заявою суду не надано належних та допустимих доказів, на підтвердження того, що ОСОБА_7 мешкає у спірній квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_2.

Окрім того, з досліджених судом письмових доказів та пояснень свідків, судом встановлено, що ОСОБА_7 у спірній квартирі АДРЕСА_15 не проживає, право користування на спірну квартиру у нього не виникло, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог в частині визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою АДРЕСА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_6, задоволенню не підлягають, у зв'язку з тим, що судом встановлено, що право користування чужим майном (сервітут) за ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5 квартирою АДРЕСА_1 не виникло.

Слід зауважити, згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Позивач-відповідач ОСОБА_3 просить суд захистити його право власності. Втім спосіб захисту обраний позивачем-відповідачем не відповідає способам захисту права власності, передбачених ЦК України.

З урахуванням вищевикладеного, на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню суд вважає, що первісний позов та зустрічний позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення у справі «Пауел та Райнер проти Великобританії» (Powell and Raynerv. The U.K.) від 21.02.1990 р., статус рішення - остаточне, рішення у справі «Джілов проти Великобританії» (Gilowv. theU.K.) від 24.11.1986 р., статус рішення - остаточне, рішення у справі «Ларкос проти Кіпру» (Larkosv. Cyprus) від 18.02.1999 р., статус рішення - остаточне, ст.ст. 3, 16, 215, 230, 328, 401, 403, 728 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про виселення та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа - Орган опіки та піклування Лисичанської міської ради, відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_11 до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей Лисичанської міської ради про визнання недійсним договору дарування та встановлення сервітуту, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Луганської області через Лисичанський міський суд, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ Ю.О. КАЛМИКОВА