Справа № 487/3936/15-ц
Провадження № 2/487/1858/15
РІШЕННЯ

Іменем України

20.11.2015 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого-судді Карташевої Т.А.

секретаря Уманського І.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду Заводського району м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки та піклування адміністрації Заводського району м. Миколаєва про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим на період проходження оздоровлення та лікування без згоди батька та надання дозволу на оформлення проїзних документів на малолітню дитину,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, вони мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Як під час шлюбу так і після його розірвання вони з сином постійно мешкали в м. Луганську. Батько дитини задовго до розірвання шлюбу почав мешкати окремо, повністю усунувся від утримання та виховання сина, перестав цікавитися його життям та інтересами. За останньою інформацією, поки вони мешкали в м. Луганську, відповідач створив нову сім*ю. Навіть проведення на території м. Луганська антитерористичної операції не змусило відповідача зацікавитися долею сина. Постійне знаходження сина в стресовій ситуації погрішило його психофізіологічний стан здоров*я, тому рятуючи життя дитини, вона вимушена була в серпні 2014 року виїхати разом з ним до м. Миколаєва. Під час їх з сином екстреного виїзду відповідач допомоги не надав. На даний час з відповідачем взагалі втрачений будь-який зв*язок. Внаслідок пережитого дитина отримала ряд тяжких фізіологічних та психоемоційних захворювань, 15.08.2014 року її визнано дитиною-інвалідом по захворюванню «субкомпенсований стеноз стравоходу ІІ ступеню» до 01.09.2019 року та призначено державну допомогу. За рекомендаціями лікарів необхідно періодично возити сина на оздоровлення та лікування до моря. Тому в літній період, враховуючи матеріальне становище, вона планує виїхати разом з сином на оздоровлення та лікування до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим. Проте вона не може отримати дозвіл відповідача, як батька дитини, на виїзд сина з нею на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим на оздоровлення та лікування, оскільки на території м. Луганська та частково Луганської області, де, як їй стало відомо, залишився проживати відповідач, досі триває антитерористична операція, а будь-який інший зв*язок між ними було остаточно втрачено після екстреного виїзду до м. Миколаєва. Уточнивши позовні вимоги, остаточно просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим з метою оздоровлення та лікування малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії 1-ЕД №099245, видане Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції 31.01.2008 року), у період: з 20 грудня 2015 року по 20 січня 2016 року, на період відпустки матері та зимових канікул; з 15 березня 2016 року по 1 квітня 2016 року на період весняних канікул; з 1 липня 2016 року по 1 серпня 2016 року на період відпустки матері та літніх канікул, у супроводі матері ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними державного реєстру фізичних осіб платників податків НОМЕР_1, паспорт серії ЕН 385261, виданий Ленінським РВ УМВС України в Луганській області 03.02.2005 року), без дозволу (згоди) батька дитини ОСОБА_3, зобов*язавши її повернути дитину в Україну після терміну перебування за кордоном, зазначеного в судовому рішенні; надати їй дозвіл на оформлення документів для тимчасового виїзду з України до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим з метою оздоровлення та лікування у період з 20 грудня 2015 року по 20 січня 2016 року, з 15 березня 2016 року по 1 квітня 2016 року, з 1 липня 2016 року по 1 серпня 2016 року, малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії 1-ЕД №099245, видане Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції 31.01.2008 року), у супроводі матері ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними державного реєстру фізичних осіб платників податків НОМЕР_1, паспорт серії ЕН 385261, виданий Ленінським РВ УМВС України в Луганській області 03.02.2005 року), без дозволу (згоди) батька дитини ОСОБА_3.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали уточненні позовні вимоги у повному обсязі, дали пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Крім того, позивач пояснила, що дитину необхідно вивезти до Криму з метою оздоровлення та лікування, оскільки в Україні немає аналогічних санаторних закладів, де лікують одразу декілька захворювань, на які хворіє її дитина. Проте вона не визначилася з конкретними санаторіями, розташованими на території АРК, не придбала путівки, але має намір вивезти дитину до Євпаторії, де проживають її друзі, та в м. Ялту, де мешкає її двоюрідний брат, тому вона має змогу не сплачувати проживання в санаторії, а отримувати амбулаторне лікування, проживаючи у друзів. Точних адрес друзів та брата вона не знає, оскільки спілкується з ними по скайпу. Крім того, вона не обов*язково поїде до Криму у всі зазначені нею в позовній заяві дати, а все буде залежати від наявності у неї коштів та чи буде вона перебувати на той час у відпустці.

Відповідач у судовому засіданні не був присутнім, про час і місце судового розгляду був сповіщений шляхом розміщення оголошення у пресі, з урахуванням положення ч. 9 ст. 74 ЦПК України.

Представник органу опіки і піклування державної адміністрації Заводського району в м. Миколаєві неодноразово виклився до судового засідання, але не з*явився без повідомлення причин своєї неявки.

Заслухавши позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції).

Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Згідно зі ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, що проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримку з ними регулярних особистих відносин і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею.

Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Стаття 313 ЦК України передбачає, що особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Статтею 6 СК України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Статтею 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України передбачено, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території та реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в*їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в*їзду- виїзду за умови предявлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Згідно з п. 3 Порядку в*їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого Постановою КМУ від 4.06.2015 р. №367, вїзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови предявлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (ЗП України, 1995 р., № 4, ст. 92; 2010 р., № 65, ст. 2239).

Відповідно до п.3, п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ від 27 січня 1995 року №57 (далі - Правила), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Згідно з ч.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 17 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою КМУ від 31.03.1995 року №231 відомості про дітей, які їдуть за кордон разом з батьками (законними представниками), вписуються в паспорти батьків чи одного з батьків (законних представників) на підставі заяви громадянина, у чий паспорт вписуються діти. Оформлення паспорта / проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Таким чином, чинним законодавством не встановлені обмеження щодо виїзду дитини за кордон, а лише встановлюється певний порядок виїзду за кордон за згодою батьків або за наявності рішення суду при відсутності згоди одного з батьків.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 22.09.2010 року Ленінським районним судом м. Луганська.

Сторони є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з позивачкою в м. Миколаєві, вул. Бутоми, 13А, гуртожиток, кімната 65.

Дитина ОСОБА_4 навчається в 1-Б класі Миколаївської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №18, прибув до школи з м. Луганська.

Дитина ОСОБА_4 є дитиною-інвалідом по захворюванню субкомпенсований стеноз стравоходу ІІ ступеню до 01.09.2019 року, крім того йому втсановлений діагноз посттравматичний стресовий розлад у гіперактивної дитини, збіжня співдружна косоокість, рефрекційна амбліопія ускладненого ступеню, ускладнений гіперметропічний астигматизм.

Відповідно до висновку №49/15 із постанови від 17.11.2015 р. лікарської консультативної комісії дитячої міської поліклініки №3 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, страждає на ряд захворювань, і за станом здоров*я йому рекомендована тривала реабілітація та оздоровлення в санаторії пульмонологічного профілю, рекомендований південний берег Криму. У зв*язку з цим позивач має намір вивезти дитину до Автономної Республіки Крим з метою оздоровлення та лікування.

Відповідач не спілкується з позивачкою, його місцезнаходження позивачці невідомо, зв*язок з відповідачем був втрачений після виїзду до м. Миколаєва, оскільки на території Луганської області досі триває антитерористична операція, тому позивач немає можливості отримати від відповідача дозвіл на виїзд сина до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим.

Суд вважає, що позивачем не надано достатніх доказів, які б підтверджували необхідність виїзду на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим дитини, і такий виїзд є необхідним саме в інтересах дитини.

Посилання відповідача з наданням висновку №49/15 із постанови від 17.11.2015 року лікарської консультативної комісії Дитячої міської поліклініки №3 на необхідність оздоровлення та лікування дитини в умовах південного берегу Криму суд не може взяти до уваги як підставу для задоволення позову. З вказаного висновку вбачається, що за станом здоров*я дитині ОСОБА_4 рекомендована тривала реабілітація і оздоровлення в санаторії пульмонологічного профілю, рекомендований Південний берег Криму. Таким чином, висновок не спростовує відсутність можливості лікування дитини в санаторіях пульмонологічного профілю, розташованих на неокупованій території України. При цьому, суд також бере до уваги, що поїздки позивачки разом з дитиною до Криму у всі вказані нею дати не є заздалегідь запланованими, мають лише припустимий характер у разі виникнення такої можливості, (наявність матеріальних коштів та відпустки), на час розгляду справи судом вона не визначила санаторій, де будуть надавати відповідне лікування, не придбала путівки, не забронювала місця тимчасового проживання тощо. Посилання позивача на те, що вона має намір проживати у друзів та двоюрідного брата в м. Євпоторій та в м. Ялта суд також не приймає до уваги, оскільки позивачці навіть не відомі точні адреси проживання цих осіб.

Крім того, суд вважає, враховуючи обстановку, яка склалася в Автономній Республіці Крим внаслідок її окупації, виїзд до тимчасово окупованої території України - Автономної Республіки Крим ОСОБА_2 разом з дитиною в даний час може бути небезпечним для дитини.

За таких обставин, відмова у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон не є порушенням її прав, передбачених Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, Законом України «Про охорону дитинства», оскільки оздоровлення дитини не передбачає необхідність такого виїзду саме на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 59, 60, 79, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. 313 ЦК України, ст. ст. 6, 141, 157 СК України, Конвенцією ООН про права дитини, Законом України Про охорону дитинства, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки та піклування адміністрації Заводського району м. Миколаєва про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим на період проходження оздоровлення та лікування без згоди батька та надання дозволу на оформлення проїзних документів на малолітню дитину відмовити за необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т.А. Карташева