У Х В А Л А

4 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Охрімчук Л.І.,Яреми А.Г.,

розглянувши заяву Держаного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановила:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20 січня 2015 року позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді інженера відділу служби статистики Рівненського відділу ДТГО «Львівська залізниця» з 5 серпня 2011 року.

Стягнуто з ДТГО «Львівська залізниця» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу, з 6 серпня 2011 року по 19 січня 2015 року, в розмірі 163 926 грн 75 коп.

Рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах за один місяць допущено до негайного виконання.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 4 березня 2015 року рішення міського суду в частині стягнення з ДТГО «Львівська залізниця» на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 163 926 грн 75 коп. змінено шляхом зменшення суми стягнення до 48 500 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року касаційну скаргу ДТГО «Львівська залізниця» відхилено. Касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 4 березня 2015 року в частині вирішення спору про стягнення з ДТГО «Львівська залізниця» на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 48 500 грн скасовано і залишено в силі в цій частині рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 січня 2015 року про стягнення з ДТГО «Львівська залізниця» на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 163 926 грн 75 коп.

У поданій до Верховного Суду України заяві ДТГО «Львівська залізниця» просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме: пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України, частини 3 статті 149 КЗпП України, частини 3 статті 235 КЗпП України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

У справі, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції виходив із того, що адміністрація ДТГО «Львівська залізниця» безпідставно застосувала крайню міру стягнення до позивача у вигляді звільнення. При цьому, судом враховано пом'якшуючі обставини вини позивачки, доведеність поважності причин відсутності на робочому місці з 19 липня по 2 серпня 2011 року. За змістом частини третьої статті 235 КЗпП України вина сторони спору в розгляді справи в суді більше одного року полягає насамперед у недобросовісному здійсненні особою, яка бере участь у справі, своїх процесуальних прав і виконанні процесуальних обов'язків. Посилання апеляційного суду на частину третю статті 235 КЗпП України щодо розгляду справи тривалий час з вини працівника, не відповідають обставинам справи, а тому висновки суду про наявність підстав для стягнення середньої заробітної плати не більше, як за один рік, є помилковими.

У наданих для порівняння:

- ухвалі Верховного Суду України від 2 червня 2010 року суд касаційної інстанції виходив із того, що працівник був відсутній на робочому місці без поважних причин протягом декількох днів, а відтак звільнення останнього з роботи згідно пункту 4 статті 40 КЗпП України є правомірним;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 лютого 2012 року суд касаційної інстанції виходив із того, що факт відсутності працівника на роботі доведений наявними у справі доказами, поважні причини такої відсутності не підтверджені, від дачі пояснень з цього приводу працівник відмовився, тому його звільнення проведено з додержанням вимог статей 147-149 КЗпП України;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2012 року суд касаційної інстанції виходив із того, що ДТГО «Львівська залізниця» звільнило працівника з роботи на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України з дотриманням норм трудового законодавства;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2013 року суд касаційної інстанції виходив із того, що позивач не з'явився на роботу протягом двох днів з поважних причин, на підтвердження яких він надав відповідні докази, тому звільнення працівника на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України відбулось неправомірно;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 січня 2015 року суд касаційної інстанції постановив відмовити у відкритті касаційного провадження в справі;

- ухвалі Вищого адміністративного суду України від 21 жовтня 2013 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що позивач не надав пояснення своєї відсутності на робочому місці, своєчасно не були надані відповідні докази поважності причин відсутності позивача на робочому місці та відсутні посилання про неможливість їх надання, тому причини відсутності позивача на робочому місці керівництву підприємства відомі не були, а тому така відсутність рахувалась прогулом;

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за заявою Держаного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Л.І. Охрімчук

А.Г. Ярема