УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Калини О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії та постанову головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Торбинської Оксани Миколаївни про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22.06.2015 року, -

у с т а н о в и в :

20.07.2015 року скаржник звернувся до суду зі скаргою на дії та постанову головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Торбинської Оксани Миколаївни про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22.06.2015 року, в якій просить визнати неправомірними дії державного виконавця по винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження і скасувати вказану постанову. Вимоги скарги мотивовано тим, що 10.07.2015 року скаржник отримав постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження датовану 22.06.2015 року. Згідно даної постанови накладено арешт на все майно скаржника в межах суми боргу у розмірі 437250,00 грн. Дана постанова прийнята в межах виконавчого провадження №47913545 за 2006 рік, відкритого на підставі судового наказу №2-н-119/06 виданого 18.07.2006 року Дніпровським районним судом м. Києва. Посилаючись на положення п. 6 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» скаржник зазначає, що виконавче провадження №47913545 за 2006 рік, підлягало закінченню у 2009 році, тобто після спливу строку терміном у три роки після відкритті виконавчого провадження, і будь-які дії державного виконавця, в тому числі і винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, являються неправомірними. Також посилаючись на положення ч. 2 ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» скаржник вказує, що державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкритті виконавчого провадження, а з дня відкриття виконавчого провадження по даній скарзі пройшло вже більше дев'яти років, тому державний виконавець не мав права проводити будь-які виконавчі дії з виконання рішення і винесення оскаржуваної постанови є неправомірним. Обґрунтовуючи свої вимоги скаржник також посилається на положення ст. 257 ЦК України щодо встановленого законом трирічного строку позовної давності та вважає, що оскільки цей термін також сплив, факт винесення оскаржуваної постанови є неправомірним.

Представник скаржника в судовому засіданні підтримав вимоги скарги з підстав викладених у ній, просить скаргу задовольнити і додатково пояснив суду, що строків для виконання рішення суду було достатньо, однак воно не виконане протягом дев'яти років. Постанову про відкритті виконавчого провадження у 2015 році скаржник не отримував та не знав, що у 2014 році виконавче провадження було закрито і підстави такого закриття не зрозумілі. Як виявилось 22.06.2015 року виконавче провадження знов було відкрите і накладений арешт, однак у 2006 році арешт був вже знятий. В даному випадку взагалі не відомо підстав прийняття судового наказу до виконання, закритті виконавчого провадження та інше. Вимоги Закону України «Про виконавче провадження» не дотримані і всі строки виконання на даний час сплинули. Не зрозуміло чому виконавчий документ було повернуто, тому дії державного виконавця суперечать законодавству. Також представник зазначає, що на протязі дев'яти років законодавство змінювалось і зараз визначений один рік для подання виконавчого документа до примусового стягнення, тож навіть при повторному зверненні однорічний термін сплив.

Головний державний виконавець ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві Торбинська О.М. в судове засідання не з'явилась, до суду надійшли письмові заперечення державного виконавця на подану скаргу зі змісту яких вбачається, що державний виконавець не визнає вимог скаржника та просить відмовити у їх задоволенні посилаючись на те, що у ВДВС на примусовому виконанні дійсно перебуває судовий наказ №2-н-119/06 від 18.06.2006 року виданий Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу в розмірі 438100,00 грн., який надійшов на повторне виконання 17.06.2015 року (постанова про повернення від 18.06.2014 року на підставі п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження»), про що свідчить відмітка на судовому наказі скріплена печаткою відділу. Державний виконавець зазначає, що повернення виконавчого документа стягувачеві з підстав, передбачених вказаною статтею закону, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених ст. 22 закону. 22.06.2015 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №47913545. Під час примусового виконання вказаного виконавчого провадження, державним виконавцем у відповідності до вимог ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено постанову про арешт майна боржника ВП 47913545 від 22.06.2015 року, а також у відповідності до вимог ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про розшук майна боржника ВП 47913545 від 26.10.2015 року. За наведених обставин, на думку державного виконавця, останнім у відповідності до положень ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» вживаються всі заходи для повного та своєчасного виконання рішення суду, тому у задоволенні скарги державний виконавець просить відмовити.

Заінтересована особа ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив.

Суд, вислухавши пояснення представника скаржника, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази, приходить до висновку про те, що вимоги скарги не підлягають до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду. Боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

За змістом ст.ст. 383, 384 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Скаргу може бути подано до суду безпосередньо або після оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби до начальника відповідного відділу державної виконавчої служби. Скарга подається до суду, який видав виконавчий документ.

Судом встановлено, що судовим наказом Дніпровського районного суду м. Києва від 18.07.2006 року, який набрав чинності 29.07.2006 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 437250,00 грн., 850,00 грн. судового збору та 15 ,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.06.2015 року стягувач звернувся до ВДВС з заявою про прийняття зазначеного судового наказу до виконання та додатково зазначив, що судовий наказ був повернутий йому 19.02.2015 року постановою ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві від 18.06.2014 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження». Також, у своїй заяві стягувач прохав ВДВС з метою накладення арешту на майно боржника звернутись до БТІ м. Києва для встановлення наявного у боржника нерухомого майна.

Постановою головного державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві Торбинської О.М. від 22.06.2015 року було відкрите виконавче провадження №47913545 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 437250,00 грн., 850,00 грн. судового збору та 15 ,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Зі змісту судового наказу у справі №2-н-119/06р. вбачається, що судовий наказ набрав чинності 29.07.2006 року.

При цьому, на судовому наказі міститься відмітка про повернення судового наказу стягувачеві 18.06.2014 року на підставі п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», яка підписана старшим державним виконавцем Торбинською О.М. та скріплена печаткою ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщ о у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Згідно положень ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання в такі строки: 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом. Строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для: 1) виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.

При цьому, за змістом ст. 23 Закону України «Про виконавче провадження», строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються: 1) пред'явленням виконавчого документа до виконання; 2) частковим виконанням рішення боржником; 3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення. Після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред'явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.

Не дивлячись на посилання представника скаржника, з матеріалів справи вбачається, що стягувач звернувся до ВДВС з заявою про прийняття судового наказу до виконання навіть в межах однорічного строку після повернення виконавчого документу, адже виконавчий документ був повернутий 18.06.2014 року, а заява стягувача датована 17.06.2015 року.

Крім того, слід зазначити у своїй скарзі ОСОБА_1 не ставить питання про оскарження самої постанови щодо відкриття виконавчого провадження та відповідних дій державного виконавця, при цьому суд діє в межах заявлених вимог та в даному випадку виходить з того, що постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 22.06.2015 року є чинною та в судовому чи іншому порядку не скасована.

Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: 5) накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 19, ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», у заяві про відкриття виконавчого провадження щодо виконання рішення про майнове стягнення стягувач має право просити державного виконавця накласти арешт на майно та кошти боржника та оголосити заборону на його відчуження. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

За наведених обставин, враховуючи викладені норми Закону України «Про виконавче провадження» та з огляду на те, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 22.06.2015 року є чинною, не оскаржена і не скасована, суд приходить до висновку, що державний виконавець діяв в межах наданих йому чинним законодавством України повноважень щодо винесення оскаржуваної постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в межах існуючого виконавчого провадження.

Інші посилання скаржника та його представника суд до уваги не приймає, оскільки вони є безпідставними, а наведені норми, зокрема і положення ст. 257 ЦК України, в даному випадку застосуванню не підлягають, а їх зміст тлумачиться стороною скаржника довільно і не вірно.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 383-387, 293, 294 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії та постанову головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Торбинської Оксани Миколаївни про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22.06.2015 року - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом п'яти днів з дня її проголошення.

У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя -