Справа № 352/2260/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1698/2015
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М.М.
Суддя-доповідач Бойчук І.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів Горейко М.Д., Проскурніцького П.І.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Івано-Франківської обласної організації УТМР про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою Івано-Франківської обласної організації УТМР на рішення Тисменицького районного суду від 30 червня 2015 року

в с т а н о в и л а :

в с т а н о в и л а:

Рішенням Тисменицького районного суду від 30 червня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним наказ Івано-Франківської обласної організації УТМР № 20-к від 02 вересня 2014 року щодо звільнення ОСОБА_2 з роботи.

Поновлено ОСОБА_2 на роботі на посаді старшого єгеря Тисменицької районної організації УТМР з 02 вересня 2014 року.

Стягнуто з Івано-Франківської обласної організації УТМР на користь ОСОБА_2 12020 ,97 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 168,42 грн. індексації з відрахуванням всіх встановлених законодавством податків та платежів, 2000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 2000 грн. судових витрат.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць у сумі 1529 грн. 41 коп. звернуто до негайного виконання.

Стягнуто з відповідача в дохід державного бюджету судовий збір у сумі 974,40 грн.

Апелянт на рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу в якій зазначає, що позивач до обіду в день звільненя 02.09.2014 р. перебував на засіданні президії Івано-Франківської ОО УТМР, де обговорювалось питання щодо його звільнення, не спростовує встановленого судом факту незаконності звільнення позивача під час його перебування на лікарняному, тобто з порушенням установленого законом порядку.

В судовому засіданні були допитані свідки члени президії Івано-Франківської ОО УТМР, які незаперечно ствердили про те, що ОСОБА_2 було вголос зачитано наказ про звільнення, який він відмовився отримати і про що був складений акт. Даний факт в судовому засіданні позивач не заперечував, а отже, позивачем дану обставину було визнано.

Судом першої інстанції твстановлено, що ОСОБА_2 отримав наказ про звільнення 18.09.2014р. не заслуговує на критики з огляду на те, що позивач сам визнав факт того, що дійсно йому 02.09.2014р. було надано в руки, зачитано наказ про звільнення, що з ним проведено остаточний розрахунок.

Приймаючи рішення, суд вийшов за межі позовних вимог і скасував наказ про звільнення ОСОБА_2 за п.2 ст.41 КЗпП України у зв'язку із втратою довіри поновив останнього на роботі, відновив довіру та стягнув кошти за вимушений прогул, замість того, щоб визнати позивача звільненим на наступний день після закінчення перебування позивача на лікарняному та стягнути кошти тільки за відшкодування часу перебування на лікарняному.

Позивач не оскаржував законність оформленого наказу про звільнення за п.2 ст.41 КЗпП України у зв'язку із втратою довіри, отже, позивачем оскаржувалася тільки процедура звільнення, а саме нібито процес звільнення під час перебування на лікарняному.

В даному випадку суд першої інстанції розглянув справу без всебічного, повного та об'єктивного з'ясування всіх обставин, що мають значений для справи і при цьому безпідставно вийшов за межі позовних вимог.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову в зв'язку з пропуском строку звернення.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 16.07.2011 року рішенням зборів Тисменицької районної організації УТМР був призначений на посаду старшого єгеря.

Наказом голови Івано-Франківської обласної організації УТМР від 02.09.2014 року позивача ОСОБА_2 звільнено із займаної посади з 02.09.2014 року за п.2 ст.41 КЗпП України у зв'язку з втратою довір'я.

Позивач у поданій суду позовній заяві посилався на незаконність його звільнення, вказавши, що на день звільнення перебував на амбулаторному лікуванні з 02.09.2014 року по 05.09.2014 року, тому звільнення його з роботи відповідачем проведено з порушенням ч.3 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період тимчасової непрацездатності працівника.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 у зв'язку з поганим самопочуттям та погіршенням стану здоров'я знаходився на обстеженні та амбулаторному лікуванні у Тисменицькій міській лікарні з 01.09.2014 р. до 05.09.2014 р. Позивачу 01.09.2014 р. проведено обстеження, а 02.09.2014 р. зранку він прийшов на прийом до дільничного терапевта, який виписав позивачу листок непрацездатності і з 02.09.2014 р. до 05.09.2014 р. він амбулаторно лікувався з перебуванням на листку непрацездатності, що стверджується відповідними доказами, які містяться у матеріалах справи (а.с.15,28, 84, 100,134).

Відповідно до роз'яснень п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами) розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок про його тимчасову непрацездатність.

Аналогічну правову позицію Верховним Судом України висловлено у постанові від 21.05.2014 р. у справі № 6-33цс14, і вказано, що факт тимчасової непрацездатності працівника унеможливлює виконання ним своїх трудових обов'язків з поважних причин і на законних підставах звільняє його від їх виконання та відповідальності за їх невиконання.

Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі.

Посиланням апелянта у скарзі на те, що позивач до обіду 02.09.2014 р. перебував на засіданні президії Івано-Франківської 00 УТМР, де обговорювалось питання щодо його звільнення та знав про існування наказу про звільнення його з роботи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку і з такими доводами погоджується і суд апеляційної інстанції.

Оскільки копію оскаржуваного наказу позивач отримав поштою лише 18.09.2014 р. (а.с.10), тому суд прийшов до правильного переконання, що позивач з поважних причин пропустив місячний строк для звернення до суду і цей строк слід поновити.

Враховуючи ту обставину, що звільнення позивача відбулось з порушенням установленого законом порядку, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про визнання незаконним наказу про звільнення ОСОБА_2 з роботи та про поновлення його на попередній роботі. При цьому не заслуговують на увагу доводи апелянта, що позивачем не ставилося у суді вимог про визнання наказу про його звільнення з роботи незаконним, оскільки такі вимоги ним заявлено в уточнених позовних вимогах (а.с. 156-157).

Згідно ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік.

У зв'язку з цим, колегія суддів вважає, що визначена судом сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу та інші виплати, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача є правильною.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції встановлено, що неправомірними діями відповідача, які виразились у незаконному звільненні позивача з роботи, останньому спричинено моральну шкоду, що полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою щодо нього, втраті нормальних життєвих зв'язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд при визначенні розміру моральної шкоди виходив з вимог розумності і справедливості та враховуючи характер неправомірних дій відповідача, глибину душевних страждань позивача дійшов до правильного висновку, що таку вимогу слід задовольнити у розмірі 2000 грн. та слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Доводи апеляційної скарги не спростовують законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення.

Колегія суддів вважає, що рішення судом першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної організації УТМР відхилити.

Рішення Тисменицького районного суду від 30 червня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: І.В. Бойчук

М.Д.Горейко

П.І. Проскурніцький