АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 643/2362/14-ц Головуючий І інстанції Довготько Т.М.
Провадження: 22-ц/790/2294/15 Головуючий ІІ інстанції Бездітко В.М.
Категорія: договірні
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Бездітка В.М.,

суддів Сащенка І.С., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря Сашко Я.С.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 січня 2015 року у справі за позовом Повного товариства «Ломбард «Капітал» Лапоног та ОСОБА_4» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_1 до Повного товариства «Ломбард «Капітал» Лапоног та ОСОБА_4», третя особа ОСОБА_2 про захист прав споживачів та визнання кредитного договору про надання фінансового кредиту та договору іпотеки недійсним, -

встановила:

У лютому 2014 року ПТ «Ломбард «Капітал» Лапоног та ОСОБА_4» звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 21.07.2010 року між ним та ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 був укладений договір про надання фінансового кредиту № 280, за умовами якого позивач передав відповідачам 63 000 грн. зі сплатою товариству за користування кредитом 4% щомісячно, а саме 48 відсотків річних, не пізніше 21 числа місяця, наступного за місяцем користування кредитом, а останні зобов'язались повернути грошові кошти до 21 січня 2011 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язання та відшкодування можливих збитків, відповідно до вказаного договору фінансового кредиту між позивачем та відповідачами 21.07.2010 року був укладений договір іпотеки, відповідно до якого іпотекодавці ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передали, а іпотекодержатель ПТ «Ломбард «КАПІТАЛ» Лапоног та ОСОБА_4» прийняв в іпотеку (заставу) нерухоме майно, а саме: трьохкімнатну квартиру № 52, що розташована по вул. Блюхера, в буд. 28, в м. Харкові, загальною площею 64,4 кв.м, житловою площею 43,5 кв.м, яка належить іпотекодавцям на підставі договору купівлі-продажу від 07.12.1999 р., посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 за реєстровим номером № 3104.

Зазначена квартира належить відповідачам по 1/3 частині кожному.

Узгоджена вартість переданого в іпотеку майна складає 63 000 грн. (п.8 Договору іпотеки від 21.07.2010 р.). Пунктом 11 Договору іпотеки обумовлено, що в разі невиконання іпотекодавцями будь-якого із взятих на себе зобов'язань за договором про надання фінансового кредиту № 280 від 21.07.2010 р. право власності на предмет іпотеки в повному обсязі по цьому договору переходить до іпотекодержателя. Іпотекодержатель (позивач) вправі на свій розсуд задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки іншим способом, що передбачений розділом V Закону України «Про іпотеку».

Відповідач - ОСОБА_3, народився 07 травня 1993 року, на день підписання договору про надання фінансового кредиту № 280 та договору іпотеки мав статус фізичної особи - підприємця. Отже, на час підписання договору фінансового кредиту та договору іпотеки він мав повну цивільну дієздатність.

21.07.2010 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 отримали в касі позивача по 21 000 грн. кожний.

Позивач в повному обсязі виконав усі умови укладеного договору. З часу отримання

кредиту відповідачі не виконали умови укладеного договору по поверненню суми позики.

27.11.2013 року на адресу місця проживання ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 були направлені письмові вимоги про усунення порушення, які останні отримали 29.11.2013 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Відповідачі на звернення не реагують та продовжують порушувати договірні зобов'язання.

Просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість по договору про надання фінансового кредиту № 280 від 21.07.2010 року на загальну суму 207207 грн., шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - реалізації квартири АДРЕСА_1, загальною площею 64,4 кв.м, житловою площею 43,5кв.м, яка належить відповідачам по 1/3 частині кожному на підставі договору купівлі-продажу від 07.12.1999 р., шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною, що дорівнює 90% від вартості предмета іпотеки, визначеної суб'єктом оціночної діяльності відповідно до законодавства України, яка буде встановлена на підставі відповідної оцінки на час проведення продажу. Стягнути солідарно з відповідачів судові витрати.

У червні 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з вищевказаним зустрічним позовом, посилаючись на те, що 21.07.2010 р. між ПТ «Ломбард «Капітал» Лапоног та ОСОБА_4» та ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_2 було укладено договір фінансового кредиту № 280.

У забезпечення виконання вказаного договору фінансового кредиту 21.07.2010 р. між ПТ «Ломбард «Капітал» Лапоног та ОСОБА_4» та співвласниками майна - ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки.

Під час укладення вказаних договорів було допущено порушення положення ч.ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України, ч. 2 ст. 1, ст.ст. 11, 15, ч. 6 ст. 19, ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», внаслідок чого, вважають, що договори фінансового кредиту та іпотеки повинні бути визнані недійсними.

Вказували, що ні перед укладенням договору, ні протягом його дії відповідач не повідомив позивачів у письмовій формі про умови надання кредиту, та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування, перелік всіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням і поверненням; наприклад, таких, як: адміністративні витрати, виграш на страчування, юридичне оформлення, як того вимагає Закон.

ОСОБА_1 після здійснення підготовки документів для укладення договору фінансового кредиту повідомила представникам Ломбарду про те, що передумала та не бажає укладати та підписувати договір. Однак працівники Ломбарду почали погрожувати тим, що паспорта та усі документи на кваршру, співвласником якої є ОСОБА_1, знаходяться у Ломбарда і якщо договір не буде підписано, то квартиру все одно продадуть, скільки за юридичні, нотаріальні та інші послуги ОСОБА_1 вже винна Ломбарду 13000грн. В результаті фінансові кошти ОСОБА_1 були надані не у сумі 63000 грн., як вказано у договорі, а у сумі 49 400 грн. Інша частина коштів була утримана на юридичні та нотаріальні послуги. А сам договір укладено під примусом. ОСОБА_3 не отримував коштів взагалі. Йому взагалі не роз'яснювались, умови кредитування. Він не мав наміру укладати договір фінансового кредиту, оскільки у нього відсутні були погреби на отримання таких значних для нього коштів. Він не усвідомлював наслідків як підписання договору фінансового кредиту так і договору іпотеки.

Перед укладенням Договору про надання споживчого кредиту відповідачем не було повідомлено позивачів ні у письмовій, ні в усній формі про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживачів, чим було порушене право споживача на свободу вибору продукції; правовий аналіз Договору свідчить про порушення принципу рівності сторін Договору на шкоду споживачу; Ломбардом обмежено право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про кредит, так як ним не повідомлено про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У оскаржуваному договорі відсутній розпис загальної вартості кредиту, а таким чином відсутні така умова догоюру - ціна.

Крім того зазначили, що в момент підписання Договору їх поставлено в невигідне та таке, що порушує їх права становище.

Спірний Договір не містить умов або правил, які б регулювали відповідальність Ломбарду ні за невиконання, ні за неналежне виконання умов Договору, це є суттєвою умовою, через що Договір в цілому, суперечить п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Просили визнати договір про надання фінансового кредиту № 280 від 21.07.2010 року та договір іпотеки від 21.07.2010 року недійсними.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30 січня 2015 року позов ПТ «Ломбард «Капітал» Лапоног та ОСОБА_4» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПТ «Ломбард «Капітал» Лапоног та ОСОБА_4» заборгованість по договору про надання фінансового кредиту №280 від 21.07.2010 року, що складається з 63000 грн. основного боргу, 96390 грн. відсотків за користування кредитом, 47817 грн. штрафних санкцій, а всього на загальну суму 207207 грн. В рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки реалізації квартири АДРЕСА_1, загальною площею 64,4 кв.м, житловою площею 43,5кв.м, яка належить відповідачам по 1/3 частині кожному на підставі договору купівлі-продажу від 07.12.1999 р. на користь ПТ «Ломбард «Капітал» Лапоног та ОСОБА_4», шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною, що дорівнює 90% від вартості предмета іпотеки, для його подальшої реалізації, яка буде встановлена на підставі відповідної оцінки на час проведення продажу. Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПТ «Ломбард «Капітал» Лапоног та ОСОБА_4» судовий збір в сумі 2 072, 07 грн. в рівних долях, тобто з кожного по 690,69 грн.

У задоволенні позову ОСОБА_3, Дерев»янко Н.В. відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3, Дерев»янко Н.В., Дерев»янко Д.Ю. подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову, а зустрічну позовну заяву задовольнити. Посилалися на не повне встановлення усіх обставин справи, невірне застосування судом норм матеріального. В обґрунтування скарги зазначено, що в порушення вимог ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» у рішення суду не зазначена початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації, суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність у справі відомостей щодо іпотечного майна та його вартість, не встановив чи співмірні сума стягнення з вартістю майна на яке це стягнення звертається, чим порушено приписи. Вважають, що вартість квартири, визначена у договорі іпотеки від 21.07.2010 року не є актуальною на даний час. Крім того, судом першої інстанції одночасно стягнуто суму заборгованості та звернуто стягнення на предмет іпотеки, чим допущено подвійне стягнення. Суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що строк позовної давності в даному випадку не підлягає застосуванню на підставі ч.2 ст. 264 ЦК України, оскільки був перерваний поданням ПТ «Ломбард «Капітал» Лапоног та ОСОБА_4» у 2011 році позову, у задоволенні якого останньому було відмовлено.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надано докази виникнення між сторонами правовідносин у зв'язку з укладенням іпотечного договору, та наявності невиконаних зобов'язань за кредитним договором.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що договір про надання фінансового кредиту № 280 від 21 липня 2010 року та договір іпотеки від 21 липня 2010 року не суперечать цивільному законодавству та іншим правовим актам, а також моральним засадам суспільства, особи, які їх вчинили мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та їх волевиявлення були вільним і відповідало їхній внутрішній волі, вказані правочини вчинені у формі, встановленій законом, і спрямовані на настання реальних правових наслідків, що обумовлені ними.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

По справі встановлено, що 21.07.2010 р. між ПТ «Ломбард «КАПІТАЛ» Лапоног та ОСОБА_4» в особі директора ОСОБА_4 та ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 був укладений договір про надання фінансового кредиту № 280 /а.с. 10/.

Відповідно до вказаного договору ПТ «Ломбард «КАПІТАЛ» Лапоног та ОСОБА_4» передало ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 - 63000 грн. по 21000 грн. кожному, які вони отримали в касі позивача, що підтверджується записом в реєстрі видачі щоденних фінансових кредитів по договорам /а.с. 65, 66/ та зобов'язались повернути до 21 січня 2011 року як то передбачено п. 1.2 договору фінансового кредиту.

Згідно п. 2.3. договору фінансового кредиту позичальники зобов'язались здійснювати оплату товариству за користування кредитом в розмірі 4 % щомісячно, а саме 48 % річних, не пізніше 21 числа місяця, наступного за місяцем користування кредитом.

Пунктом 3.1. Договору фінансового кредиту передбачено, що в разі порушення строків оплати відсотків за кредитом, або строку погашення основного боргу, позичальники сплачують товариству штраф в розмірі 30 відсотків від суми боргу.

З метою забезпечення виконання зобов'язання та відшкодування можливих збитків, відповідно до вказаного договору фінансового кредиту між товариством та відповідачами 21.07.2010 року укладено договір іпотеки, відповідно до якого іпотекодавці ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передали, а іпотекодержатель ПТ «Ломбард «КАПІТАЛ» Лапоног та ОСОБА_4» прийняв в іпотеку (заставу) нерухоме майно, яке належить іпотекодавцям на підставі договору купівлі-продажу 07.12.1999 р. /т. 1 а.с.8/, посвідченого ОСОБА_5, приватним нотаріусом ХМНО за реєстровим номером № 3104, зареєстрованого у КП «Харківське міське БТІ» та записаного у реєстрову книгу за реєстровим № П-5-45149 від 08.12.1999 р., а саме: трьохкімнатну квартиру № 52, що розташована по вул. Блюхера, в буд. 28 в м. Харкові /т. 1 а.с. 11/.

Узгоджена вартість переданого в іпотеку майна складає - 63 000 грн. (п.8 Договору іпотеки від 21.07.2010р.).

Пунктом 11 договору іпотеки обумовлено, що в разі невиконання іпотекодавцями будь-якого із взятих на себе зобов'язань за договором про надання фінансового кредиту № 280 від 21.07.2010 р. право власності на предмет іпотеки в повному обсязі по цьому договору переходить до іпотекодержателя. Іпотекодержатель вправі на свій розсуд задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки іншим способом, що передбачений розділом V Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003р.

Позивачем за основним позовом на адресу відповідачів були направлені письмові вимоги про усунення порушення. В листі зазначено зміст порушених зобов'язань відповідачів, вимога про виконання порушеного зобов'язання, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги /т. 1 а.с. 13-18/.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що в порушення вимог ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» у рішення суду не зазначена початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації, суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність у справі відомостей щодо іпотечного майна та його вартість, не встановив чи співмірні сума стягнення з вартістю майна на яке це стягнення звертається, чим порушено приписи є безпідставними.

Відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Відповідно до ст. 43 Закону України «Про іпотеку» початкова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просив суд в позовних вимогах обрати спосіб реалізації заставного майна: шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації, яка буде встановлена на підставі відповідної оцінки на час проведення продажу, а не за ціною, узгодженою п.8 договору іпотеки від 21.07.2010 р.

Тобто, початкова ціна спірної квартири буде встановлена на підставі відповідної оцінки на час проведення її продажу, про, що зазначено в резолютивній частині рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції одночасно стягнуто суму заборгованості та звернуто стягнення на предмет іпотеки, чим допущено подвійне стягнення є помилковими.

Згідно з п. 42 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року, резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). При цьому суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України «Про іпотеку» (або статті 589 ЦК щодо заставодавця).

В даному випадку резолютивна частина рішення суду відповідає вимогам статті 39 Закону України «Про іпотеку» та положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК, зокрема в ній зазначено загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, а саме заборгованість по договору про надання фінансового кредиту №280 від 21.07.2010 року, що складається з 63000 грн. основного боргу, 96390 грн. відсотків за користування кредитом, 47817 грн. штрафних санкцій, а всього на загальну суму 207207 грн.; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною, що дорівнює 90% від вартості предмета іпотеки, для його подальшої реалізації, яка буде встановлена на підставі відповідної оцінки на час проведення продажу. Також зазначено, що звернення стягнення здійснюється в рахунок погашення заборгованості.

Доводи апелянтів про те, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що строк позовної давності в даному випадку не підлягає застосуванню на підставі ч. 2 ст. 264 ЦК України, оскільки був перерваний поданням ПТ «Ломбард «Капітал» Лапоног та ОСОБА_4» у 2011 році позову, у задоволенні якого останньому було відмовлено є безпідставними.

Відповідно до ч. 2 ст.264 ЦК України, позовна давність переривається у разі предявлення особою позову, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Строк позовної давності був перерваний зверненням ПТ «Ломбард «Капітал» Лапоног та ОСОБА_4» у 2011 році з позовом до суду. Відмова у задоволенні позову зупиняє перебіг позовної давності.

Висновки рішення суду першої інстанції відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для скасування рішення при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий -

Судді