Справа № 309/372/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

18 вересня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської обла-сті в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ГОТРИ Т.Ю., КОЖУХ О.А.

при секретарях ДАШКОВСЬКІЙ С.О., РОГАЧ О.Я.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ПАТ КБ «При-ватБанк» на рішення Хустського районного суду від 15 травня 2015 р., -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 р. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 мотивуючи наступним. 19.08.2008 банк уклав з відповідачем договір № MKGWNN00000003, на підставі якого надав кредит у розмірі 20000,00 грн зі сплатою 36% річних. Позичальник не виконував належно своїх зобов'язань, внаслідок чого станом на 29.12.2014 виник борг у розмірі 22162,80 грн, в т.ч., заборгованість: за кредитом - 20631,24 грн, за комісією за користування кредитом - 1663,32 грн, пеня - 18967,92 грн, фіксована частина штрафу - 500,00 грн і процентна складова штрафу - 1031,56 грн. По-силаючись на передбачене законом і договором право дострокової вимоги всього боргу у разі несплати чергового платежу, позивач просив стягнути на його користь з ОСОБА_1 заборгованість за цим кредитним договором у розмірі 22162,80 грн із вищевказаними складовими та покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Хустського районного суду від 15.05.2015 у позові відмовлено.

Позивач ставить в апеляції питання про скасування рішення суду та повне задово-лення позову. Апелянт посилається на те, що відповідач не виконав своїх зобов'язань за договором і належних доказів про таке немає, оскільки сплатив лише заборгованість за тілом кредиту та відсотками, однак, не сплатив комісію (винагороду) за резервування грошових коштів у розмірі 1663,32 грн, тому з нього слід стягнути заборговане. Стосовно пред'явленої до стягнення комісії позивач також зазначає, що ці кошти з відповідача на-лежать за резервування кредитних ресурсів за весь час, на який укладався договір.

У письмових запереченнях на апеляцію відповідач просить скаргу відхилити як не-обґрунтовану, рішення суду - залишити без змін. Вказує, зокрема, на факт повного ви-конання зобов'язань ще 21.08.2008, на необґрунтованість у контексті обставин справи вимоги про стягнення комісії за резервування коштів, на недоведеність позову по суті, а також на сплив позовної давності, який має місце за будь-яких обставин.

Заслухавши доповідь судді, пояснення в судовому засіданні, що відбулося 04.09.2015, представника позивача Дурдинець Р.Ю., яка апеляцію підтримала, відповіда-ча ОСОБА_1, яка апеляцію не визнала, розглянувши в судовому засіданні 18.09.2015 справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності учасників процесу, обгово-ривши їх доводи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору від 19.08.2008 № MKGWNN00000003 отримала у Закритому акціонерному товаристві комерційному банку «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», кредит у розмірі 20000,00 грн зі сплатою за користування коштами відсотків у розмірі 3% на місяць (36% річних) на суму залишку заборгованості та зі стро-ком повернення коштів по 20.08.2013, умови укладеного договору за правилами надання споживчого кредиту фізичним особам («Персональний кредит») передбачали плату за резервування коштів (ресурсів) у розмірі 2,4% (а.с. 7-8, 15, 16, 25-29).

На підтвердження факту виникнення між сторонами договірних правовідносин, з яких виник спір, банк додав до позовної заяви анкету-заяву позичальника від 19.08.2008 (а.с. 7-8) і Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стан-дарт) (а.с. 9-11). Утім, на таких умовах договір між сторонами не укладався, а фактично був укладений відповідно до Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Пер-сональний кредит»), текст яких був наданий суду першої інстанції відповідачем (а.с. 25-29) і був доданий до апеляційної скарги позивачем (а.с. 47-49, далі - Умови). Лише на стадії апеляційного розгляду справи позивач надав і «Довідку про стандартні умови кре-дитування ПриватБанку та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту», підписану позичальником 19.08.2008, у якій серед іншого зазначено ставку плати за резервування коштів (ресурсів) у розмірі 2,4% (а.с. 71) і з урахуванням розмірів відсоткової ставки за кредитом і винагороди (комісії) за резервування коштів визначено «ефективну процентну ставку» в розмірі 38,4% річних. Тобто, суду першої інстанції позивач не надав належних доказів на підтвердження доводів позову щодо підстав для його пред'явлення.

Із сукупності наявних на час апеляційного розгляду справи даних щодо умов кре-дитування випливає таке. Відповідно до Умов:

строк, термін повернення, розмір кредиту, відсотки, винагороди, неустойка, розмір щомісячного платежу та період сплати платежів визначені в анкеті-заяві позичальника (п.п. 2.1., 3.2.3.);

позичальник зобов'язується погасити заборгованість за кредитом у повній сумі, сплатити нараховані за весь період користування кредитом відсотки, винагороду до дати, зазначеної в анкеті-заяві (п.п. 3.2.7., 3.2.9.);

позичальник сплачує винагороду у фіксованому розмірі у строки, що зазначені в анкеті-заяві, до дня остаточного погашення кредиту (п. 4.3.);

остаточне погашення заборгованості здійснюється не пізніше дати погашення, про-те, позичальник управі здійснити дострокове погашення кредиту, при цьому, повинен сплатити суми відсотків, винагороди, неустойки відповідно до даних Умов та анкети-заяви (п.п. 3.4.1., 4.8.);

для здійснення останнього погашення за кредитом позичальник звертається в банк, який надає інформацію про заборгованість позичальника за кредитним договором (кредит, відсотки, винагорода, неустойка) (п. 3.2.13.);

нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов'язань здійснюється протягом 3-х років з дня, коли відповідне зобов'язання повинно бути виконане позичаль-ником, терміни позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків, винагоро-ди, неустойки, встановлюються у 5 років (п.п. 6.4., 6.5.).

Стосовно плати за резервування ресурсів Умови місять такі положення:

для виконання зобов'язань за Умовами банк резервує ресурси у розмірах, визна-чених у графіку погашення кредиту (додаток до анкети-заяви позичальника) і надає по-зичальнику право на їх використання (п. 5.1.); за надане право позичальник сплачує банку винагороду за резервування ресурсів в розмірі, зазначеному у анкеті-заяві пози-чальника (п. 5.2.);

нарахування винагороди здійснюється на дату щомісячного платежу за кредитом, при цьому, винагорода нараховується на суму зарезервованих ресурсів за фактичну кі-лькість днів резервування ресурсів, виходячи з 360 днів у році; дата погашення у часовий інтервал нарахування винагороди не включається; розрахунок винагороди за резерву-вання ресурсів здійснюється щоденно з моменту підписання анкети-заяви (п. 5.3.);

при останньому погашенні винагорода за резервування ресурсів нараховується за весь час резервування (до дати погашення кредиту), при цьому, сумою зарезервованих ресурсів вважається сума, вказана у графіку погашення кредиту (додаток до анкети-заяви позичальника) (п. 5.4.);

винагорода сплачується щомісяця із щомісячним платежем за кредитом, у випадку повного погашення кредиту винагорода сплачується одночасно з останнім платежем за кредитом (п. 5.5.).

В анкеті-заяві сторони договору погодили, що позичальник щомісячно сплачує ви-нагороду в розмірі 0,2% на плановий залишок по кредиту, щомісячний платіж сторони встановили в розмірі 760,92 грн. Графіка погашення кредиту (додатку до анкети-заяви) сторони не підписували і такого в справі немає.

За змістом умов кредитування, що викладені у зазначених вище документах, здій-снення нарахувань та платежів за кредитним договором щодо суми кредиту, відсотків та винагороди (яку банк називає «комісією») пов'язується зі строком фактичного користу-вання кредитом до дати остаточного погашення кредиту. Умови кредитування позичаль-ника ОСОБА_1 в частині сплати винагороди, зазначені в анкеті-заяві, відрізняються від загальних правил кредитування, визначених Умовами, оскільки останніми розмір (су-ма) зарезервованих ресурсів пов'язується з графіком погашення кредиту (додатком до анкети-заяви позичальника), фіксується в цьому графіку, тоді як такого графіка немає, а анкетою-заявою передбачалося нарахування винагороди на плановий залишок по креди-ту (тобто, з динамікою до зменшення нарахувань), при цьому, даних про такий плановий залишок по кредиту в справі теж немає. Отже, у справі відсутні докази дотримання креди-тором передбачених договором правил визначення суми вищезгаданої винагороди, які б давали належні підстави для пред'явлення до позичальника, персональні умови кредиту-вання якого в силу ст. 3 ч. 1 п. 3, ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст.ст. 202, 626-629, 638 ЦК Украї-ни (тут і далі норми матеріального права в редакції на час виникнення спірних правовід-носин) мають перевагу перед загальними Умовами, для пред'явлення відповідної вимоги. Надання інформації позичальнику про його заборгованість за кредитним договором, в т.ч., щодо плати за резервування кредитних ресурсів, а також про нараховану неустойку, якщо таке має місце, є обов'язком кредитора.

21.08.2008 ОСОБА_1 достроково повністю повернула банку кредит і сплатила відсотки шляхом внесення до каси банку 20040,00 грн, що підтверджується прибутковим касовим ордером № 1 від 21.08.2008, оформленим приходною касою Хустського відділен-ня Закарпатського РУ ЗАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 30).

У доданому до позовної заяви розрахунку боргу відображено факт виникнення 19.08.2008 заборгованості за кредитом у розмірі 20000,00 грн, яка вже з 21.08.2008 не облікується, а також зафіксовано нарахування на дату 21.08.2008 відсотків за кредитом у розмірі 40,00 грн та їх сплату цього дня, у подальшому заборгованість за відсотками теж не облікується, станом на 21.08.2008 нарахування за жодними іншими платежами (комісі-ями, винагородами, штрафними санкціями), у розрахунку не зафіксовані (а.с. 6).

Таким чином, факт повної сплати належних з позичальника за кредитним догово-ром коштів відповідно до нарахувань, здійснених станом на 21.08.2008, на підставі розра-хункового документа, складеного банком, підтверджується документально відповідно до даних бухгалтерського обліку банку. Факт сплати коштів згідно з вищевказаною квитан-цією з відповідним відображенням у розрахунку визнав і представник позивача в апеля-ційному суді, що відповідає й визнанню цього факту в апеляційній скарзі (ст. 61 ч. 1 ЦПК України). Отже, зі сплатою зазначених коштів борг за кредитом та відсотками був пога-шений, підстави для нарахування платежів, базою для яких є відповідні елементи забор-гованості за кредитом, перестали існувати.

Посилання апелянта на те, що доказом виконання зобов'язання є довідка про від-сутність заборгованості по кредиту не заслуговують на увагу. Згідно зі ст.ст. 545, 1066, 1087 ЦК України, ст. 1 п. 1.24., ст.ст. 16, 17, 20, 22, 24, 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст. 1 абз. 3, 5, 11, ст.ст. 3, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», зобов'язання повинно виконувати-ся відповідно до умов договору та законодавства, факт виконання грошового зо-бов'язання із повернення банку кредиту та сплати інших платежів за договором, зокрема, шляхом унесення готівки до каси банку (факт здійснення відповідної господарської опе-рації), фіксується і підтверджується документально шляхом складання банком розрахун-кових (первинних) документів у порядку, встановленому законодавством. Офіційні розра-хункові (первинні) документи є належними і допустимими доказами виконання кредитного зобов'язання позичальником (ст. 57 ч. 2, ст.ст. 58, 59 ЦПК України). На додаток до цього кредитор може видати позичальнику офіційну довідку про погашення боргу, що, однак, не усуває необхідності передусім належної фіксації розрахункових операцій та не замінює фіксації у передбачений законодавством спосіб факту здійснення таких операцій. Крім того, договором не передбачено обов'язку позичальника для підтвердження факту роз-рахунку за договором отримати довідку, на яку посилається кредитор. Даних про будь-які претензії кредитора у зв'язку із достроковим погашенням кредиту та проведенням від-повідних розрахунків між сторонами договору у справі немає.

Попри це, кредитор пред'явив вимогу про дострокове стягнення боргу, який ста-ном на 29.12.2014 зазначив у розмірі 22162,80 грн, в т.ч., заборгованість: за кредитом - 20631,24 грн, за комісією за користування кредитом - 1663,32 грн, пеня - 18967,92 грн, фіксована частина штрафу - 500,00 грн і процентна складова штрафу - 1031,56 грн (а.с. 4-5), на підтвердження якого надав згаданий вище розрахунок. Між тим, зміст позовної заяви суперечить змісту розрахунку, в якому заборгованість за сумою кредиту в розмірі 20631,24 грн не зазначена, а на відсутність боргу за сумою кредиту вказує, окрім інших доказів та визнання сторонами, й відсутність вимоги про стягнення боргу за відсотками. Загальна сума пред'явленого до стягнення боргу, наведеного в розрахунку, складається із заборгованості за комісією за користування кредитом у сумі 1663,32 грн і пені в сумі 18967,92 грн, що разом складають 20631,24 грн, а також фіксованої частини штрафу в розмірі 500,00 грн і процентної складової штрафу в сумі 1031,56 грн. Нарахування штраф-них санкцій не ґрунтується на законі та договорі, оскільки процентна складова штрафу визначена з 20631,24 грн (20631,24 грн х 5% = 1031,56 грн), тобто, штраф нарахований також і на 18967,92 грн пені, тоді як нарахування однієї штрафної санкції на іншу не пе-редбачено ані законом, ані договором та суперечить правилам відповідальності за цивіль-не правопорушення, а фіксована складова штрафу в розмірі 500,00 грн визначена безпід-ставно, позаяк пунктом 6.3. Умов її розмір визначено у 250,00 грн.

З розрахунку боргу, а також з розрахунку пені, що був доданий до апеляційної скарги (а.с. 55-59), вбачається, що після 21.08.2008 і по 22.08.2013 жодні нарахування заборгованості за кредитним договором не здійснювалися, а комісію в розмірі 1663,32 грн і пеню в розмірі 14867,84 грн банк нарахував лише 23.08.2013, після чого станом на 24.12.2014 нарахував ще 4100,08 грн пені та визначив її остаточно в сумі 18967,92 грн, при цьому, пеня нараховувалася лише за несплату комісії в розмірі 1663,32 грн.

Відповідно до наведених вище норм закону та ст.ст. 11-16, 509, 525, 526, 531 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають з договорів і повинні виконуватися належ-ним чином, договір є обов'язковим для сторін; особа здійснює свої права на власний роз-суд, а також виконує цивільні обов'язки у межах, наданих їй договором або актами циві-льного законодавства і повинна діяти добросовісно; при здійсненні своїх прав особа зо-бов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; дії особи, що вчи-няються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших фор-мах не допускаються; особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї; боржник має право виконати свій обов'язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зо-бов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право достроково повернути споживчий кредит; якщо споживач скористався правом по-вернення споживчого кредиту шляхом збільшення суми періодичних виплат, кредитода-вець зобов'язаний здійснити відповідне коригування кредитних зобов'язань споживача у бік їх зменшення (ст. 11 ч. 8).

ЦК України визначає, що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, про-веденим належним чином (ст.ст. 598, 599). Позичальник достроково виконав свої зо-бов'язання з повернення кредиту та сплати відсотків за договором, його дії відповідають умовам договору та вимогам закону, таке виконання зобов'язання прийнято кредитором. Обов'язком саме кредитора було здійснити усі необхідні нарахування на момент погашен-ня кредиту позичальником, повідомити останньому всю необхідну для розрахунків інфор-мацію, за наявності для того підстав - своєчасно повідомити про заборгованість тощо. Кредитор провів відповідні розрахунки, про будь-яку заборгованість за договором пози-чальника не повідомляв і на підтвердження виконання останнім зобов'язань видав розра-хунковий документ.

Доводи позивача про правомірність вимоги щодо сплати вищевказаної винагороди та її нарахування до дати 20.08.2013, яку відповідач вважає датою погашення кредиту і з якою пов'язує вимогу про сплату винагороди, правильно відхилені судом, оскільки не відповідають закону, умовам договору та не враховують дій, вчинених самим кредитором. Виходячи з умов нарахування винагороди, її денний розмір на момент погашення кредиту становив 1,33 грн, тому за два дні фактичного користування кредитом розмір цієї винаго-роди, для сплати якої на користь банку були підстави, становив 2,66 грн. Однак:

по-перше, банк такого платежу в день остаточного погашення кредиту позичаль-нику не нараховував і сплати такого не вимагав;

по-друге, перебіг позовної давності щодо вимоги про сплату винагороди почався для банку 22.08.2008 і сплив 21.08.2013, вказуючи на безпідставність вимог позову по суті, відповідач вказував і на пропущення банком позовної давності, яку за наявності для того підстав просив застосувати і виходячи з положень ст.ст. 256, 257, ст. 258 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст. 259 ч. 1, ст. 261 ч.ч. 1, 5, ст. 266, ст. 267 ч.ч. 3, 4 ЦК України для стягнення 2,66 грн винагороди та пов'язаної з нею неустойки позовна давність спливла та підлягає за-стосуванню;

по-третє, резервування кредитних ресурсів могло здійснюватися тільки на суму ві-дповідного залишку основного боргу, строк виконання зобов'язання змінився, кредитор прийняв дострокове виконання зобов'язання позичальником, із внесенням останнього платежу на погашення кредиту та виконанням основного зобов'язання припинилися і будь-які інші зобов'язання, що були спрямовані на забезпечення виконання основного зобов'язання, резервування коштів після погашення кредиту (припинення зобов'язання) позбавлене як правової підстави, так і економічного змісту, у цьому відпала потреба, від-повідна винагорода є не самостійним, а похідним від основного зобов'язанням за кредит-ним договором, її нарахування після припинення зобов'язання неправомірне, оскільки цим фактично поставлено питання про сплату винагороди за послугу, яка вже не надається.

Поза тим, що нарахування пред'явленого до стягнення штрафу необґрунтоване, враховуючи, що неустойка (пеня, штраф), пред'явлена до стягнення позивачем, нарахо-вувалася лише у зв'язку із заборгованістю за винагородою в розмірі 1663,32 грн, підстав для стягнення якої немає, відсутні й підстави для стягнення неустойки як такої. За обста-винами справи, про дострокове стягнення боргу за кредитним договором (ст. 1050 ч. 2, ст. 1054 ЦК України), як про це просив позивач, взагалі не йдеться. Апеляційний суд ке-руючись ст. 10 ч. 4, ст. 303 ч. 2 ЦПК України роз'яснив представнику позивача можли-вість за наявності відповідних підстав для цього надати суду завчасно додаткові докази на обґрунтування своїх вимог, для чого оголосив у розгляді справи перерву, проте, до судо-вого засідання, призначеного на 18.09.2015, такі докази до суду не надійшли, представ-ник позивача в засідання не з'явився.

Відтак, суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, правильно відмовив у позові по суті, на що наявність підстав для застосування позовної давності щодо стягнення малозначної винагороди в розмірі 2,66 грн і пов'язаної з нею неустойки не впливає, зміни правильного по суті та справедливого рі-шення суду не тягне, доводи апеляції цього не спростовують, тому на підставі ст. 308 цьо-го Кодексу скаргу слід відхилити, рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «При-ватБанк» відхилити, рішення Хустського районного суду від 15 травня 2015 р. - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді