АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/1077/15 Доповідач - Щавурська Н.Б.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2015 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Щавурської Н.Б.

суддів - Гурзель І. В., Фащевська Н. Є.,

при секретарі - Панькевич Т.І.

з участю сторін - представників апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_2, ОСОБА_3, стягувача ОСОБА_4, представника Першого відділу ДВС Тернопільського міського управління юстиції ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 17 липня 2015 року по справі за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 17 липня 2015 року у задоволенні вищевказаної заяви відмовлено. Скасовано вжиті судом заходи забезпечення розгляду заяви згідно ухвали Тернопільського міськрайонного суду від 08.07.2015 року у вигляді зупинення стягнення за виконавчим листом (дублікат) № 607/7887/14-ц від 29.09.2014 року, виданим Тернопільським міськрайонним судом про стягнення із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_4 боргу.

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_1 просить скасувати вказану ухвалу, вважаючи її незаконною, постановленою з порушенням норм матеріального і процесуального права, без дослідження належним чином всіх обставин справи та постановити нову, якою вказану заяву задовольнити.

На думку апелянта, відмова суду в задоволенні його заяви лише на підставі усних заперечень ОСОБА_4 про неповернення боргу за договором від 03.07.2015 року та фальсифікацію останнього, є необгрунтованою.

У судовому засіданні представники апелянта підтримали апеляційну скаргу свого довірителя, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Стягувач ОСОБА_4 відносно апеляційної скарги заперечив, вважаючи оскаржувану ухвалу такою, що відповідає вимогам закону, а тому скасуванню не підлягає.

Заслухавши пояснення сторін, перевіривши законність ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд виходив з того, що стягувачем ОСОБА_4 заперечується факт погашення заборгованості ОСОБА_1 за виконавчим листом з підстав фальсифікації стороною боржника договору від 03.07.2015 року про повернення боргу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який свідчить про недоведеність боржником ОСОБА_1 заявлених вимог, виходячи з наступного.

Так, обгрунтовуючи свою заяву про визнання виконавчого листа № 607/7887/14-ц (дубліката), виданого в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, таким, що не підлягає виконанню, заявник ОСОБА_1, як на докази відсутності в нього обовязку посилався на факт добровільного виконання ним у повному обсязі рішення суду, підтверджений укладеним між сторонами виконавчого провадження (ОСОБА_4 і ОСОБА_1І.) договором про повернення боргу 03.07.2015 року та надісланою поштою на адресу Першого відділу ДВС письмовою заявою ОСОБА_4 про повернення йому в звязку з цим виконавчого листа.

Заперечуючи відносно заяви ОСОБА_1 стягувач ОСОБА_4 вказував на те, що ні договору від 03.07.2015 року, ні заяви, що ніби-то надійшла поштою від його імені на адресу ДВС про повернення йому виконавчого листа він не підписував. Про існування вищевказаних документів дізнався 08.07.2015 року при ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження у відділі ДВС Тернопільського міського управління юстиції, куди зявився особисто, перебуваючи в м.Тернополі, що задокументував у письмовій заяві, поданій ним особисто і долученій до матеріалів виконавчого провадження. З приводу підробки боржником ОСОБА_1 та його представником адвокатом ОСОБА_2 документів (вищезгаданого договору від 03.07.2015 року та заяви про повернення виконавчого документа), які ним не підписувались і в ДВС не подавались, Тернопільським міськвідділом УМВС в Тернопільській області за його заявою порушено кримінальну справу, яка в даний час розслідується, однак остаточне рішення по якій не прийнято.

У відповідності до ч.4 ст.369 ЦПК України суд у разі, якщо виконавчий лист було видано помилково або якщо обовязок боржника відсутній повністю чи частково у звязку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково.

Виходячи зі змісту вказаної норми закону саме на боржника покладено обовязок доведення відсутності у нього обовязку за виконавчим документом.

Належні та допустимі докази, які б свідчили про відсутність обовязку в ОСОБА_1 перед ОСОБА_4 згідно дубліката виконавчого листа, на думку колегії суддів, в матеріалах справи відсутні.

Докази, на які посилається сторона боржника, як на підставу заявлених вимог, стороною стягувача категорично заперечуються, про що свідчать як матеріали оглянутого в ході апеляційного розгляду виконавчого провадження, де містилися подані особисто ОСОБА_4 заява від 07.07.2015 року про виявлення при ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження підробленого договору про повернення боргу від 03.07.2015 року (т.2 а.с.101) та заява від 08.07.2015 року про підробку документів (договору про повернення боргу, заяви стягувача про повернення виконавчого документа) та продовження у звязку з цим виконання рішення суду (т.2 а.с.102), які в даний час вилучені слідчим для дослідження в рамках кримінальної справи № 0001918, так і факт порушення за повідомленням ОСОБА_4 кримінальної справи щодо підробки ОСОБА_1 та його представником адвокатом ОСОБА_2 договору від 03.07.2015 року про повернення йому боргу та надісланої на адресу ДВС від його імені заяви про повернення виконавчого листа, що стверджується витягом з ЄРДР від 15.07.2015 року.

Таким чином, встановивши, що стягувачем оспорюється факт повернення боржником боргу за виконавчим документом, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, прийшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_6 вимог про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Твердження представників апелянтів, викладені в письмових поясненнях до апеляційної скарги (а.с.104-105) у частині порушення міськрайонним судом при вирішенні заяви ОСОБА_1 норм матеріального права та процесуального права, що полягає у незастосуванні до вказаних правовідносин розяснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у постанові № 9 від 06.11.2009 року Про судову правктику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, які регламентують презумпцію дійсності договору та неврахування при розгляді даної справи відповідної постанови Верховного Суду України від 19.12.2012 року у справі № 6-87цс12, колегія суддів вважає безпідставними й такими, що на увагу не заслуговують, виходячи з тих міркувань, що в даному випадку предметом розгляду та доведення є не договірні зобовязання, як помилково вважає сторона заявника, а факт виконання боржником рішення суду і, як наслідок наявність законних підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Більше того, наявний в матеріалах справи договір про повернення боргу від 03.03.2015 року, який сторона боржника вважає двостороннім, на думку колегії суддів, з врахуванням його правової природи взагалі не може вважатися договором в розумінні ст.ст.626, 628, 638 ЦК України, оскільки не містить взаємних прав та обовязків сторін, не містить умов, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства, не містить істотних умов договору і т.п. Даний документ, незважаючи на свою назву (договір), за змістом є лише частиною зобовязання боржника за договором позики, який укладався між сторонами ще у 2009 році та з приводу якого є рішення суду про повернення боргу, що в даний час і знаходиться на виконанні відділу ДВС. Іншими словами, вказаний документ має характер своєрідної розписки кредитора боржнику (а не навпаки!) про повернення боргу, яку цей же кредитор і оспорює, застосовуючи передбачені законом шляхи, такі як звернення в правоохоронні органи з заявою про порушення кримінальної справи.

З тих підстав, що договір від 03.07.2015 року не може вважатися таким в розумінні положень ЦК України, а є лише частиною зобовязання боржника про повернення боргу за договором позики, укладеним між сторонами в 2009 році, до нього не можуть застосовуватись й положення закону про презумпцію дійсності цивільно-правової угоди.

Крім цього, з пояснень апелянта, викладених в апеляційній скарзі та підтверджених його представником адвокатом ОСОБА_2 у судовому засіданні встановлено, що при укладенні договору від 03.03.2015 року його довірителем у його присутності було повернуто ОСОБА_4 усю суму боргу в розмірі понад 4 308 046, 79 грн., що зовсім не узгоджується з розміром боргу в межах якого проводилось примусове виконання за заявою стягувача на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження від 26.03.2015 року (т.2 а.с.11, 13), що складав лише 2 900 000 грн. Необхідність повернення ОСОБА_1 суми, що більше як на 1 400 000 млн. грн. перевищує суму, яку слід було стягнути за виконавчим документом на підставі поданої стягувачем заяви, у колегії суддів викликає сумніви та критичне ставлення до таких пояснень.

Такими, що не заслуговують на увагу, є й твердження представників заявника про доведеність факту відсутності у нього обовязку з повернення боргу, що грунтується на висновках проведених у рамках кримінальної справи комплексних (судово-почеркознавчих та ТЕД) експертиз від 10.08.2015 року за № 384/385/15-22 та від 26.08.2015 року за № 443/444/15-22, з яких вбачається, що підписи від імені ОСОБА_4 у заяві про повернення виконавчого документа стягувачу від 03.06.2015 року та в договорі повернення боргу від 03.07.2015 року виконані ОСОБА_4, оскільки кінцеве процесуальне рішення на підставі проведених експертиз у даній кримінальній справі на сьогоднішній день слідчим не прийнято, а посилання сторони на дані висновки експерта, як на докази відсутності у нього обовязку про повернення боргу, на думку колегії суддів, є передчасними. З врахуванням того, що кінцеве процесуальне рішення у кримінальній справі, в якій проводились дані експертизи, на сьогоднішній день не прийнято, самі по собі висновки експертиз, проведених в рамках кримінального провадження, на думку колегії суддів, не можуть бути належними доказами на підтвердження заявлених вимог у даній справі.

Доводи апеляційної скарги в частині порушення судом норм процесуального права, що полягають у розгляді справи за відсутності представника відділу ДВС та неповному зясуванні обставин справи в звязку з непроведенням судом дослідження матеріалів виконавчого провадження, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вказані порушення не є обовязковою підставою, передбаченою ЦПК України, для скасування рішення суду першої інстації, так як можуть бути усунуті в ході розгляду справи апеляційним судом, що й було зроблено.

З врахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції, якою відмовлено заявнику у задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, як така, що постановлена відповідно до вимог закону, скасуванню не підлягає.

У відповідності до ч.1 ст.312 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 303 ч.ч.1, 2; 307 ч.2 п.1, 312 ч.1 п.1, 313, 314 ч.1 п.4, 315 ч.ч.1, 2; 317 ч.1, 319 ч.1, 324 ч.1 п.2, 325 ч.1 ЦПК України,-

УХВАЛИЛА:

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_7