Ухвала іменем україни
03 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М., Нагорняка В.А., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання незавершеного будівництвом житлового будинку об'єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на Ѕ частину незавершеного будівництвом житлового будинку, за касаційною скаргою ОСОБА_7, в інтересах якої діє ОСОБА_8, на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 17 вересня 2014 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 20 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 26 серпня 1997 року він уклав шлюб з ОСОБА_7 Відповідно до договору дарування недобудованого будинку, укладеного 22 травня 2008 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_7, посвідченого державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Черевко М.В., відповідачка отримала у дар недобудований житловий будинок, готовністю 75 %, розташований по АДРЕСА_1, на земельній ділянці площею 600 кв. м. У період спільного проживання у зареєстрованому шлюбі було добудовано вказаний житловий будинок до 95 % готовності. Згідно зі звітом про оцінку незавершеного будівництвом житлового будинку, складеним ТОВ «Ріалті-О», рівень готовності буднику на даний час становить 95 %, оціночна вартість - 735 863 грн.

Посилаючись на вищевикладене, ОСОБА_6 просив суд визнати незавершений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_1 з рівнем готовності 95 % об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а також визнати за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину вказаного житлового будинку.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 17 вересня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 20 січня

2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, позовні вимоги

ОСОБА_6 задоволено.

Визнано незавершений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_1 з рівнем готовності 95 % вартістю 1 158 585 грн об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину незавершеного будівництвом будинку по АДРЕСА_1 з рівнем готовності 95 %, вартість частки якого становить 579 292 грн 50 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що спірний незавершений будівництвом будинок набутий ОСОБА_7 за час шлюбу на підставі договору дарування, а тому відповідно до положень ч. 2 ст. 57 СК України є особистою приватною власністю останньої. Оскільки ступінь готовості з моменту набуття незавершеного будівництвом будинку збільшився на 20 %, частка ОСОБА_6 у спільному покращенні становить лише 10 %, суд дійшов висновку, що таке покращення відповідно до вимог ч. 2 ст. 62 СК України не можна вважати істотним, підстави для визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя відсутні.

Апеляційний суд, скасувавши рішення суду першої інстанції та ухваливши нове рішення про задоволення позову, виходив із того, що рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2013 року, яке набрало законної сили, встановлено, що договір дарування, на підставі якого ОСОБА_7 набувала право власності на спірний незавершений будівництвом будинок, є удаваним правочином, який фактично є договором купівлі-продажу. За таких обставин суд дійшов висновку про можливість визнання за позивачем права власності на Ѕ частину незавершеного будівництвом будинку.

Проте погодитися із такими висновками апеляційного суду не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 26 серпня 1997 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено шлюб, який зареєстровано Мукачівським міським відділом реєстрації актів цивільного стану, актовий запис № 363 (а. с. 3).

Згідно з договором дарування недобудованого будинку від 22 травня 2008 року ОСОБА_9 подарувала ОСОБА_7 недобудований житловий будинок № 12, готовністю 75 %, що розташований по АДРЕСА_1, на земельній ділянці площею 600 кв. м, інвентаризаційна вартість якого згідно з довідкою, виданою Тячівським МБТІ від 08 травня 2008 року за № 58, становила 155 015 грн (а. с.7-8).

Відповідно до технічного паспорта на садовий (індивідуальний) житловий будинок по АДРЕСА_1 та звіту спеціаліста оцінювача, станом на 03 вересня 2013 року відсоток готовності будинку становить - 95 %, а відповідно до характеристики будинку, господарських будівель та споруд від 02 вересня 2013 року інвентаризаційна вартість будинку становить 997 181 грн (а. с. 38 - 42).

Згідно зі звітом про оцінку незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1 станом на 03 вересня 2013 року готовність будинку складає 95 %, оціночна вартість - 735 863 грн. (а. с. 9-26).

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2013 року у справі № 307/1124/13-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_11, ОСОБА_9, ОСОБА_12, третя особа - Тячівська державна нотаріальна контора, про визнання удаваним договору дарування незакінченого будівництвом житлового будинку від 22 травня 2003 року та договору дарування земельної ділянки від 22 травня 2003 року, визнання недійсним договору дарування недобудованого будинку від 22 травня 2008 року, визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 16 лютого 2012 року, скасування державного акта на право власності на земельну ділянку та визнання права власності було відмовлено в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності звернення до суду.

Однак, встановлено факт, що недобудований житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,10 га в урочищі «Ракош» за домовленістю між продавцем - ОСОБА_12 та покупцем - ОСОБА_6 останнім викуплена, оскільки позивачем у вказаній справі - ОСОБА_6 були оплачені продавцю кошти, що у судовому засіданні 28 листопада 2013 року підтвердив ОСОБА_12, однак ця домовленість була оформлена договорами дарування між ОСОБА_12 та ОСОБА_9 від 22 травня 2003 року, а тому ці договори є відповідно до ст. 58 ЦК України (у редакції 1963 року), ст. 235 ЦК України удаваними (а. с. 232-238). Рішення набрало законної сили.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак, суд апеляційної інстанції, визнаючи за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину незавершеного будівництвом будинку, не врахував положення ст. 331 ЦК України.

Зокрема, момент виникнення права власності на річ (майно) визначається законом. Зокрема, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна); якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації - з моменту прийняття його до експлуатації; коли ж право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації - з моменту такої реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) (ст. 331 ЦК України).

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_7 за час шлюбу набувала право власності на спірний незавершений будівництвом житловий будинок, ступінь готовності якого складав 75 %, а на момент звернення ОСОБА_6 до суду із вказаним позовом ступінь готовності вказаного будинку склав 95 %.

Приписами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Аналіз наведеної норми свідчить про те, що критеріями самочинного будівництва є: будівництво на земельній ділянці, яка не відведена для цієї мети, будівництво, здійснене без дозволу або проекту, будівництво, здійснене з порушенням норм і правил.

Визнавши за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину у незавершеному будівництвом житловому будинку, апеляційний суд не з`ясував фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема не перевірив і не встановив, чи не є проведені сторонами добудови за рахунок яких було збільшено і вартість спірного незавершеного будівництвом будинку самочинними та чи здійснювались вони на підставі відповідної дозвільної документації і з дотриманням будівельних норм і правил.

Зазначене вище свідчить про порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхового вирішення спору.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд належним чином не перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги. Свої висновки належним чином не мотивував.

Враховуючи наведене, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст. 338 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 20 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур В.А. Нагорняк Г.В. Юровська