АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/7751/14-ц Номер провадження 22-ц/786/363/15Головуючий у 1-й інстанції Савічев В. О. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Корнієнка В.І., Абрамова П.С., при секретарі: Коротун І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 грудня 2014 року по справі за позовом в.о. прокурора м. Кременчука до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 грудня 2014 року позов в.о. прокурора м. Кременчука до ОСОБА_2 про витребуванням майна з чужого незаконного володіння - задоволено.

Повернуто приміщення загальною площею 23,8 кв.м., яке складається з приміщення № ХІІ площею 3,6 кв.м., приміщення № ХІІІ площею 13,6 кв.м., приміщення № ХІV площею 6,6 кв.м. і знаходиться в будинку АДРЕСА_1 в м. Кременчуці з незаконного володіння ОСОБА_2 у володіння територіальної громади м. Кременчука в особі Кременчуцької міської ради Полтавської області.

Накладено арешт на вищевказане приміщення загальною площею 23,8 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 в м. Кременчуці.

Позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння - задоволено.

Зобов'язано приватного підприємця ОСОБА_2 звільнити 26,2 кв.м. нежитлових приміщень підвалу 4-го під'їзду в будинку АДРЕСА_1 в м. Кременчуці, які відносяться до місць загального користування, а саме: приміщення № ХІІ площею 3,6 кв.м., приміщення № ХІІІ площею 13,6 кв.м., приміщення № ХІV площею 6,6 кв.м., приміщення № ХХІІ площею 2,4 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачені судові витрати в сумі - 243,60 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 в прибуток держави судовий збір в розмірі - 243 грн. 60 коп.

З даним рішенням суду не погодилася ОСОБА_2 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 грудня 2014 року скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Апелянт вважає рішення суду першої інстанції таким, що постановлено з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судове засідання проводилося за участі представників сторін по справі, за відсутності інших осіб, які будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи у судове засідання не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до п.п. 3, 4 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно договору купівлі продажу від 16 липня 1998 року приватний підприємець ОСОБА_4 придбав у регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області нежитлове приміщення площею 140,7 кв.м. по АДРЕСА_1 в м. Кременчуці, при цьому в договорі зазначалося, що характеристика приміщень наводиться в технічному паспорті, який видається бюро технічної інвентаризації і є додатком до цього договору (а.с.19-20).

19 серпня 2002 року ОСОБА_4 подарував зазначені нежитлові приміщення приватному підприємцю ОСОБА_2, що підтверджується договором дарування від 19.08.2002 року посвідченого ОСОБА_5 - приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу, внесено запис до відповідних реєстрів, що стало підставою набуття права приватної власності на нежитлові приміщення.

Як вбачається зі змісту вказаних вище правовстановлюючих документів та технічного паспорту спірні приміщення, які є предметом розгляду, до переліку нежитлових приміщень, які спочатку були придбані ОСОБА_4, а потім подаровані останнім відповідачці, не входять. Дані обставини були встановлені рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 18.12.2013 року винесеним за результатами розгляду справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні та примусове виселення з незаконно займаних приміщень.

На даний час вказані приміщення - частина підвального приміщення площею 23,8 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 в м. Кременчуці - використовується ОСОБА_2 для провадження комерційної діяльності, а саме - як підсобні приміщення для магазину продовольчих товарів. Орендні відносини на дані приміщення не оформлені. У грудні 2012 року відповідачка зверталася до суду з позовом про визнання права власності на спірні приміщення за набувальною давністю.

Задовольняючи позовні вимоги в.о. прокурора м. Кременчука, суд першої інстанції виходив з того, що приміщення, які не перебувають у власності громадян або юридичних осіб в будинку АДРЕСА_1 в м. Кременчуці належать на праві комунальної власності територіальній громаді м. Кременчука в особі Кременчуцької міської ради, а тому оскільки відповідачка незаконно заволоділа частиною даного майна, вимоги прокурора підлягають до задоволення.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушними.

Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності на встановлена судом.

Статтею 387 ЦК визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання віндикаційного позову. Віндикаційний позов - це позов власника про повернення йому майна, що вибуло з його володіння, який пред'являється до особи, у незаконному володінні якої знаходиться це майно.

Як вбачається з матеріалів справи, спірне нерухоме майно, перебувало у державній власності. В 1997 році дане майно було включено в перелік об'єктів державної власності, що підлягають приватизації шляхом продажу. Після проведення приватизації, спірні нежитлові приміщення, не ввійшовши до переліку об'єктів відчуженого майна, разом з іншими приміщеннями загального користування ХК «АвтоКраз» були передані в комунальну власність міста. Зазначені факти підтверджуються офіційною перепискою між представництвом Фонду Державного майна України в м. Кременчуці та ХК «АвтоКраз». Зважаючи на час передачі майна у комунальну власність та норми ЦК України (в редакції 1963 року), які діяли на той час, право власності у територіальної громади м. Кременчука на спірне майно виникло з моменту його передачі.

За таких обставин, факт відсутності, на даний час, державної реєстрації на вказане майно за особою в інтересах, якої подано позов, не вказує на відсутність власника на спірні приміщення, а лише свідчить про не вчинення останнім дій, у відповідності до чинного цивільного законодавства щодо його реєстрації, що позбавляє власника вільно розпоряджатися ним.

Зважаючи на доведення факту заволодіння відповідачем спірними приміщеннями без відповідних правових підстав, вимоги позивача є обґрунтованими, а тому правильно були задоволені місцевим судом. Доводи апелянта в цій частині є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи та зібраними доказами.

Задовольняючи позовні вимоги третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що підвальні приміщення, які є предметом позову, відповідно до положень ст. 382 ЦК України та Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є спільною власністю власників житлових приміщень будинку АДРЕСА_1, 49 в м. Кременчуці, а тому вимоги останньої, як співвласника є обґрунтованими.

Проте, колегія суддів не може погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 310 ЦПК України визначено, що рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду з підстав, визначених статтями 205 і 207 цього Кодексу.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням апеляційного суду Полтавської області від 18.12.2013 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_3. Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 7 жовтня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення по справі, яким зобов'язано приватного підприємця ОСОБА_2 звільнити приміщення загального користування громадського будинку АДРЕСА_1 в м. Кременчуці, які зображені в технічному паспорті від 16 жовтня 2012 року належних їй допоміжних та побутових приміщень магазину і кафетерію, а саме: в підвалі літ. Ап - кладову для інвентаря «4» площею 4,8 кв.м.; коридор «8» площею 48,2 кв.м.; всього по підвалу звільнити 53 кв.м.; на першому поверсі будинку літ. «А» звільнити - коридор «4» площею 19,2 кв.м.; тамбур «5» площею 1,8 кв.м.; всього по першому поверху звільнити 21 кв.м., а разом по приміщенні загального користування звільнити 74 кв.м. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Так, зі змісту вказаного рішення суду вбачається, що ОСОБА_3 по той справі заявлялася аналогічна до теперішньої позовна вимога, з тих самих підстав, про зобов'язання ОСОБА_2 звільнити нежитлові приміщення в будинку АДРЕСА_1 в м. Кременчуці, в тому числі і спірні приміщення, які є предметом даного судового розгляду, проте в цій частині їй було відмовлено. Зазначене рішення суду набрало законної сили та в касаційному порядку останньою не оскаржувалося.

Згідно із ч.2 ст.223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони не можуть заявляти ту саму позовну вимогу з тих самих підстав а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Однак, суд першої інстанції вирішуючи позов ОСОБА_3, обставини справи належним чином не дослідив, не звернув уваги на те, що підстави позовних заяв позивача та третьої особи ОСОБА_3, є взаємовиключними та не підлягають одночасному задоволенню, не взяв до уваги той факт, що існує вже рішення суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, в результаті чого не застосував положення п. 2 ч.1 ст. 205 ЦПК України та помилково ухвалив рішення. Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що у вказаній частині провадження у справі слід закрити.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 і скасування рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 грудня 2014 року в частині вирішення позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Керуючись п.2ч.1 ст. 205 ЦПК України, ст.ст. 303, 308, 309, 310, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 грудня 2014 року в частині вирішення позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння - скасувати.

Провадження у справі в цій частині, закрити з підстав передбачених п.2 ч.1 ст. 205 ЦПК України.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Г.Л. Карпушин