АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Винту Ю.М., Кулянди М.І.

секретар Паучек І.І.

за участю: ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про стягнення компенсації за невикористану відпустку, стягнення середнього заробітку, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який дії за довіреністю в інтересах ОСОБА_1, на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 28 квітня 2015 року,

встановила:

В січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Просив:

- стягнути з публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра») на його користь компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі 889 гривень 91 копійка;

- стягнути з ПАТ КБ «Надра» на користь позивача середній заробіток за час затримки проведення розрахунку при звільненні в сумі 60 409 гривень 3 копійки.

Посилався на те, що в період з 17 жовтня 2007 року по 30 вересня 2011 року позивач працював на різних посадах у Чернівецькому регіональному управлінні ПАТ КБ «Надра».

На день звільнення 30 вересня 2011 року у позивача невикористана щорічна основна відпустка складала 21 день, яка підлягала грошовій компенсації у сумі 889 гривень 91 копійок.

7 жовтня 2011 року відповідач без згоди позивача списав з його поточного рахунку не зараховану компенсацію за невикористану відпустку в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

У зв'язку з вищенаведеним позивач також вважає, що має право на стягнення з відповідача середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку в сумі 60 409 гривень 3 копійки.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 28 квітня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «Надра» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки в сумі 443 гривні 31 копійка.

В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, який дії за довіреністю в інтересах ОСОБА_1, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові скасувати та ухвалити нове рішення яким позов про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористану щорічну відпустку в сумі 889 гривень 91 копійка та середній заробіток за час затримки в сумі 60 409 гривень 3 копійки задовольнити.

Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що на день звільнення 30 вересня 2011 року ОСОБА_1 мав невикористану частину щорічної основної відпустки терміном 21 день.

В порушенні закону ОСОБА_1 на його картковий рахунок було зараховано компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки в сумі 889 гривень 91 копійка тільки 7 жовтня 2011 року.

Правовідносини між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Надра» в частині списання коштів із рахунку позивача на користь банку в рахунок погашення кредиту не регулюється нормами трудового права, а є предметом договірних відносин.

Списання банком з рахунку боржника грошових коштів, при наявності заяви про припинення постійно діючого розпорядження, не є підставою для нарахування позивачу грошової компенсації по іншим правовідносинам, які мали місце на підставі трудового договору. Вказані трудові правовідносини припинилися 7 жовтня 2011 року після проведення повного розрахунку з позивачем, шляхом зарахування розрахункових виплат на особовий рахунок ОСОБА_1

Такі висновки суду першої інстанції є правильними.

Так, відповідно до частини 1 стаття 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно частини 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 статті 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 30 вересня 2011 року звільнений з посади менеджера відділення №2 філії ПАТ КБ «Надра» за власним бажанням, згідно статті 38 КЗпП України, що підтверджується наказом ПАТ КБ «Надра» від 30 вересня 2011 року та записом в його трудовій книжці (а.с.11,14).

Також з вказаного наказу вбачається, що позивачу підлягає сплаті грошова компенсація за 21 календарний день невикористаної щорічної відпустки (а.с.11).

Згідно довідки про доходи ОСОБА_1, що видана ПАТ КБ «Надра» від 27 жовтня 2014 року №3536 вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача становила 73 гривні 85 копійок (а.с.20).

З поточного звіту за операціями по поточному (картковому) рахунку ОСОБА_1 від 15 жовтня 2014 року вбачається, що 7 жовтня 2011 року йому було зарахована компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки в сумі 889 гривень 91 копійка (а.с.23).

3 жовтня 2011 року ОСОБА_3 своєю заявою на встановлення постійнодіючого розпорядження доручив ПАТ КБ «Надра» здійснювати списання коштів з його рахунку у фіксованій сумі 1300 гривень кожного третього числа місяця з їх подальшим перерахуванням на відповідний рахунок на погашення заборгованості за кредитною карткою (а.с.94).

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що в порушенні строків, що встановлені частиною 1 статті 116 КЗпП України ОСОБА_1 в день його звільнення, тобто 30 вересня 2011 року, не було виплачено грошову компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Вказані виплати були проведені на картковий рахунок позивача тільки 7 жовтня 2011 року, а тому позивачу ПАТ КБ «Надра» повинно сплатити його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в порядку правил частини 1 статті 117 КЗпП України.

Враховуючи зазначені вище обставини колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального права, а тому його слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема помилковими доводи скарги про те, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення у справі не взяв до уваги ту обставину, що відповідач неправомірно списав кошти позивача в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що правовідносини між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Надра» в частині списання коштів із рахунку позивача на користь банку в рахунок погашення кредиту не регулюється нормами трудового права, а врегульовані договором про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб у ПАТ КБ «Надра .

В ході апеляційного розгляду справи ОСОБА_1 пояснив суду , що кошти в сумі 889 гривень 91 копійка , які були перераховані банком на його рахунок 7 жовтня 2011 року в якості компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки в сумі 889 гривень 91 копійка були використані на погашення богу за кредитним договором.

Дії банку щодо перерахунку вказаних коштів на погашення боргу за кредитним договором він не оспорював та не вимагав від банку повернення цих коштів.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який дії за довіреністю в інтересах ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 28 квітня 2015 року в частині, яка оскаржується залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: