Ухвала

іменем україни

16 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Агроком», про стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 06 червня 2011 року ним було передано відповідачу грошові кошти в сумі 610 000 грн для внесення їх від його імені до статутного фонду товариства з обмеженою відповідальністю «Агроком» (далі - ТОВ «Агроком»), про що відповідачем була надана розписка, проте він свого обов'язку не виконав та не вніс отримані від позивача кошти до статутного фонду товариства.

Враховуючи наведене та посилаючись на ст. 1212 ЦК України, просив стягнути з відповідача на свою користь безпідставно отримані кошти в сумі 610 000 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 17 березня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що відповідно до розписки від 06 червня 2011 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 610 000 грн для внесення їх від імені позивача до статутного фонду ТОВ «Агроком».

Згідно з оборотною відомістю по рахунку ТОВ «Агроком» 06 червня 2011 року в касу № 2 на рахунок зазначеного товариства було внесено два платежі: 609 500 грн та 500 грн з призначенням «поповнення статутного фонду ОСОБА_3».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що наявними у матеріалах справи доказами, зокрема оборотною відомістю по рахунку та показаннями свідків, підтверджується факт виконання відповідачем, як повіреним, обов'язку за розпискою.

Проте колегія суддів суду касаційної інстанції не може погодитися з висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Так, згідно з п. 3.3. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637, приймання готівки в каси проводиться за прибутковими касовими ордерами, підписаними головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником підприємства. Про приймання підприємствами готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається засвідчена відбитком печатки цього підприємства квитанція (що є відривною частиною прибуткового касового ордера) за підписами головного бухгалтера або працівника підприємства, який на це уповноважений керівником.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні прибуткові касові ордери № 64, 65, які зазначені в бухгалтерській довідці ТОВ «Агроком» (а. с. 82), а копії квитанцій від 06 червня 2011 року, які не є відривними частинами прибуткового касового ордера (а. с. 145) не можуть бути належним доказом внесення ОСОБА_4 коштів від імені ОСОБА_3 Крім того, у вказаних квитанціях в графі платника вказано ««ТОВ Агроком» ч/з ОСОБА_5», разом з тим, обставини справи щодо дій ОСОБА_5 по оплаті вказаних квитанцій не перевірені судом, вищевказану особу не встановлено.

Крім того, позивач стверджував, що саме він сам вніс кошти двома платежами на суму 609500 грн та 500 грн до каси підприємства, про що свідчить призначення платежу «поповнення статутного фонду ОСОБА_3», що не свідчить про виконання доручення відповідачем.

Таким чином, судами не встановлено та не підтверджено належними доказами обставин внесення спірних коштів до підприємства позивача сторонами спору.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з вимогами ст. 57, ч. 4 ст. 60, ст. 212 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має мотивувати це.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи зазначене, суди також не звернули уваги, що у відповідності до ч. 2 ст. 59 ЦПК України покази свідка не можуть бути підтвердженням факту внесення відповідачем грошових коштів у сумі 610 000 грн.

Крім того, суди не звернули увагу на те, що позивач посилався як на підставу позову на норму ст. 1212 ЦК України, яка регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

За змістом ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним.

Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі № 6-100цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, яка є обов'язковою для всіх судів України.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій, у порушення вимог ст. 212 ЦПК України вказане не врахували та не встановили фактичних обставин справи та дійсні правовідносини, що виникли між сторонами, належним чином доводів сторін не перевірили, не врахували вимоги ч. 4 ст. 60, статей 57, 212 ЦПК України про те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення, в зв'язку із чим ухвалили судові рішення, які не відповідають вимогам закону.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постановлені у справі рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська