Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №332/2349/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Андрюшина Л.А.
Провадження № 22-ц/778/5235/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Бабак А.М.,

ОСОБА_2,

при секретарі Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на заочне рішення Заводського районного суду м.Запоріжжя від 31 липня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди батька, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди батька.

В позові зазначала, що вона з 25.10.1997 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя, яке набрало законної сили 30.12.2009 року. Від шлюбу з відповідачем вони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 Іакова Павловича, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають разом з нею та перебувають на її утриманні. З часу припинення шлюбних відносин, батько участі у виховані та догляді дітей не приймає, розвитком дітей не цікавиться. З кінця 2014 року та по теперішній день, взагалі не спілкується з дітьми, оскільки більшість часу перебуває в іншій державі, де працює і не підтримує з дітьми зв'язок ні в телефонному ні в поштовому режимі, не повідомив своє точне місцезнаходження. Вважає, що такою своєю поведінкою, відповідач безпідставно чинить їй перешкоди у здійснені заходів, спрямованих на покращення здоровя дітей, їх фізичного, духовного та морального розвитку. Така позиція байдужості батька шкодить інтересам дітей, порушує їх право на повний та гармонійний розвиток та вказує на зловживання своїми батьківськими правами, при цьому самостійно він не докладає зусиль для оздоровлення дітей. Отже, звернутися до відповідача вона не має змоги, оскільки жодного звязку з ним ні вона особисто, ні діти не мають. З цієї причини неможливо без згоди батька оформити проїзний документ дітей. Зокрема, за таких умов вона позбавлена у передбаченому законодавством України порядку отримати дозвіл на виїзд їх дітей разом з нею для відпочинку та оздоровлення за кордон. Більш того, відповідно до медичної документації діти часто хворіють на хронічні простудні захворювання та потребують оздоровлення та санаторно-курортного лікування в більш сприятливій кліматичній зоні. Станом на сьогодні у неї є матеріальна можливість оздоровити дітей і вона має намір разом з дітьми періодично відвідувати курорти та відпочивати. Більш того, діти, відповідно до довідок, які надаються до позову, відвідують спортивні секції, беруть участь у спортивних змаганнях і наразі виникає потреба приймати участь і в змаганнях в інших країнах. Відповідно до ч.7 ст.7, ч.2 ст. 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України» передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду, та відповідно до п. 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ № 231 від 31 березня 1995 року, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Враховуючи викладене, просила суд надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 за межі України до країн: Єгипту, Туреччини, Болгарії, Греції, Ізраїлю, Польщі з 15 липня 2015 року по 15 липня 2018 року без дозволу(згоди) батька дітей ОСОБА_4 та дозволити їй або її офіційному представнику, без згоди батька ОСОБА_4, оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітніх дітей за межі України до країн: Єгипту, Туреччини, Болгарії, Греції, Ізраїлю, Польщі з 15 липня 2015 року по 15 липня 2018 року включно. Допустити негайне виконання рішення суду в частині оформлення документів на тимчасовий виїзд за межі України.

Заочним рішенням Заводського районного суду м.Запоріжжя від 31 липня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду, ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3 та її представника адвоката ОСОБА_7, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2009 року було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 30.12.2009 року. На підставі зазначеного рішення суду позивачка 16.05.2015 року отримала свідоцтво про розірвання шлюбу.

Відповідно до свідоцтв про народження серії І-ЖС № 038865 та серії І-ЖС № 030309 ОСОБА_6 народився 26.09.1999 року, ОСОБА_5 народився 04.09.2001 року і їх батьками зазначені: батько ОСОБА_4, мати ОСОБА_3.

Неповнолітні діти після розірвання шлюбу проживають разом з ОСОБА_3, що підтверджується довідкою з місця проживання від 26.05.2015 року, виданою ТОВ «Житлосервіс «Рассвет».

З довідок наданих медичними закладами вбачається, що діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебувають на диспансерному обліку у педіатра, як діти, які часто хворіють.

Відповідно до довідок виданих громадською організацією «Федерація бразильського джиу джитсу Запорізької області» ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5. ІНФОРМАЦІЯ_2 є членами зазначеної громадської організації з 15 березня 2014 року по теперішній час.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212 215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та нормативно-правові акти.

Суд правильно послався на ст. 141 Сімейного Кодексу України, якою визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини та зазначено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Частиною 3 ст. 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків(усиновлювачів), піклувальника та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57, за наступними змінами та доповненнями. Відповідно до п.3 зазначених Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків(усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, п. 4 Правил встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо невідповідності позовних вимог наведеним нормам права та вимогам нормативно-правових актів та щодо безпідставності вимог.

Крім того, за положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що на час звернення до суду за захистом порушеного права позивач мала нотаріально посвідчену заяву відповідача щодо згоди на тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ОСОБА_5 на період до 10 вересня 2015р.

Вказане підтверджує правильність висновку суду про відсутність порушення прав позивача та неповнолітніх дітей сторін на час звернення з позовом та розгляду справи, що потягло висновок про відсутність підстав для застосування судового захисту. З таким висновком погоджується колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у рішенні суду висновку в частині позовних вимог про надання дозволу позивачу без згоди відповідача оформлювати документи для тимчасового виїзду неповнолітніх дітей сторін знайшли своє підтвердження.

Проте, вказані обставини підлягають вирішенню судом першої інстанції у порядку ст.220 ЦПК України шляхом ухвалення додаткового рішення.

Згідно ст.220 ЦПК України позивач не позбавлена можливості подати суду першої інстанції відповідну заяву та ухвалене додаткове рішення у відповідності до ч.4 ст.220 ЦПК України може бути самостійним предметом оскарження.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що вимоги заявлені на майбутній період до 15 липня 2018р. не можуть спростувати висновки суду, виходячи з наступного.

Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погоджується суд апеляційної інстанції, правильно виходив із того, що надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування - суперечить положенням чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач не спілкується з дітьми, не виконує свої батьківські обовязки, не спростовують рішення суду, оскільки виходять за визначені с.ст.11, 303 ЦПК України межі розгляду справи апеляційним судом.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та для постановляння нового рішення по справі.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Заводського районного суду м.Запоріжжя від 31 липня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: