АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

15 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Левенця Б.Б.,

при секретарі: Богацькій М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2,

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: Відділ державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2011 року позивач звернулася до суду з позовом в якому, посилаючись на нерегулярну сплату ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини, що були присуджені рішенням Ватутінського (Деснянського) районного суду м. Києва від 30 листопада 1999 року, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість у розмірі 6 023 грн. 71 коп., просила суд стягнути з відповідача пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 44 915 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 неустойку за прострочення сплати аліментів на утримання сина за період з 01 січня 2008 року по 12 серпня 2011 року у сумі 44 915 грн. 37 коп.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, відповідач посилався на невідповідність висновків суду обставинам справи, та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим просив рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Зазначав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність вини відповідача у виникненні заборгованості по сплаті аліментів, та наявності підстав для відповідальності платника аліментів у вигляді неустойки (пені) за прострочення їх сплати, оскільки в порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець не надіслав копію постанови про відкриття виконавчого провадження.

Вказував на те, що відповідач не ухилявся від сплати аліментів, та суд не взяв до уваги що відповідач сплатив заборгованості по аліментах.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції змінено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 неустойку за прострочення сплати аліментів на утримання сина за період з 01 січня 2008 року по 12 серпня 2011 року у сумі 6 023 грн. 71 коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення апеляційного суду м. Києва скасовано з тих підстав, що суд апеляційної інстанції неповно встановив обставини справи щодо матеріального стану відповідача. Справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали, просили задовольнити з підстав наведених в ній.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням Ватутінського (Деснянського) районного суду м. Києва від 30 листопада 1999 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу) до повноліття дитини.

Згідно довідки-розрахунку головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_1 має заборгованість по сплаті аліментів за період з 01 січня 2008 року по 10 серпня 2011 року у розмірі 6 023 грн. 71 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість по сплаті аліментів виникла з вини відповідача, а позовні вимоги доведено.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду з огляду на наступне.

Згідно ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до вимог ст. 196 СК України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Відповідно до роз'яснень Пленуму ВСУ у постанові від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» (далі - Постанова), при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Пунктом 22 Постанови роз'яснено, що передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх слати у виді неустойки (пені) настає за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Таким чином, виходячи зі змісту ст. 196 СК України та вказаних роз'яснень, суд відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, повинен встановити факт заборгованості за аліментами й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, у її виникненні та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 був обізнаний про ухвалене судове рішення щодо стягнення з нього аліментів. Дій, які б свідчили про його намагання сплачувати аліменти в добровільному порядку відповідач не вчиняв. Доказів того, що заборгованість по сплаті аліментів утворилася з незалежних від нього причин матеріали справи не містять.

З матеріалів справи убачається, що 18.08.2004 державний виконавець ВДВС Шевченківського районного управління юстиції направив виконавчий лист на адресу ПП «Дюк», керівником якого був ОСОБА_1, та у зв'язку з ухиленням останнього від виконання рішення суду про стягнення аліментів, та наявною заборгованістю, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07.06.2011 задоволено подання державного виконавця ВДВС Шевчненківського РУЮ у м. Києві про обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що факт ухиляння ОСОБА_1 від виконання рішення суду про стягнення аліментів доведено.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір щодо стягнення неустойки, встановивши факт наявності заборгованості за аліментами та вини відповідача у її виникненні, дійшов вірного висновку про наявність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки.

Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України № 6-81цс13 від 11 вересня 2013 року, оскільки зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, то при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів, суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Вирішуючи спір, судом першої інстанції враховано, що при проведенні розрахунку пеня нараховується не на всю суму заборгованості, а її нарахування обмежується лише сумою несплачених аліментів за той місяць, в якому не проводилося стягнення аліментів та, що сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається за наступні, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того, скільки днів прострочено до сплати певної суми заборгованості.

Розрахунок пені, наданий ОСОБА_1, виконаний відповідно до вимог закону. Правильність цього розрахунку відповідач не спростував належними та допустимими доказами.

З огляду на викладене суд першої інстанції зробив правильний висновок про задоволення позову та стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про відсутність у ОСОБА_1 заборгованості по аліментам є необґрунтованими та факт відсутності його вини у виникненні заборгованості чи відсутності самої заборгованості по аліментам відповідачем належними та допустимими доказами не доведено.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не звернув увагу, що на час звернення позивача до суду з позовом відповідач сплатив заборгованість, не є підставою для звільнення його від сплати неустойки за прострочення сплати аліментів.

Доводи ОСОБА_1 щодо зменшення розміру неустойки не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки апелянт в суді першої інстанції не доводив обставин складного фінансового становища та не надавав доказів на підтвердження вказаних обставин.

Апеляційна скарга не містить доводів на підтвердження поважної причини неподання таких доказів до суду першої інстанції.

Разом з цим, з матеріалів справи, а саме витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вбачається, що відповідач є засновником приватного підприємства «ГЛАМУР ПЛЮС» (а.с. 32), а також, з довідки ГУ у м. Києві УДАІ вбачається, що станом на червень 2010 року за ОСОБА_1 зареєстрований автомобіль марки Nissan Infinity, за продаж якого згідно розписки він отримав у березні 2011 року 23 000 доларів США (а.с. 83, 118).

За наведених обставин, виходячи з повноважень передбачених ч. 2 ст. 303 ЦПК України, колегія суддів не знаходить підстав для зменшення розміру пені за прострочення сплати аліментів.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 2-988/12

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/11169/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Таран Н.Г.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.