У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Оніпко О.В., Собіна І.М.

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

за участі: боржника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дубенського міськрайонного суду від 29 липня 2015 року в справі за поданням державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дубенського міськрайонного управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Дубенського міськрайонного суду від 29 липня 2015 року подання державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дубенського міськрайонного управління юстиції (далі - державний виконавець) задоволено: тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, жителя с.Берег Дубенського району Рівненської області (паспорт громадянина України серії НОМЕР_2, що виданий 11 січня 2001 року Монастирищенським РВ УМВС України в Черкаській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) - до виконання зобов'язань за судовим рішенням (погашення заборгованості зі сплати аліментів).

У поданій на ухвалу суду апеляційній скарзі ОСОБА_1 фактично покликається на неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про неврахування судом тих обставин, що обмеження боржника у праві виїзду за межі України застосовується у разі ухилення його від виконання зобов'язань. Це передбачено ст. 377 (1) ЦПК України і ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну", однак ст. 13 Загальної декларації прав людини та ст. 33 Конституції України гарантують кожному право на вільне пересування і обрання місця проживання, а також випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України.

Вважав, що державним виконавцем не надано доказів, а судом їх не було здобуто, про факти ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов'язання за рішенням суду про стягнення аліментів на утримання дитини. Сама по собі наявність заборгованості не свідчить про ухилення від сплати аліментів.

Крім того, судом залишено поза увагою те, що боржник сплатив 11 червня 2015 року 800 гривень аліментів, 11 квітня 2015 року - 400 гривень, а 21 червня 2015 року - теж 400 гривень. Також державний виконавець не надав копії квитанції про сплату 16 лютого 2015 року 2 000 гривень аліментів, що в сукупності становить 3 600 гривень.

З наведених міркувань просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою відмовити у задоволенні подання державного виконавця.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі та з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи боржника, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив з його доведеності і обґрунтованості, оскільки ОСОБА_1 не виконує своїх зобов'язань зі сплати аліментів на утримання дитини по виконавчому провадженню, а тому тимчасово обмежено боржника у праві виїзду за межі України.

Проте з таким висновком не можна погодитися.

Як убачається з матеріалів справи, на виконанні Відділу державної виконавчої служби Дубенського міськрайонного управління юстиції перебуває виконавче провадження за виконавчим листом№702/787/13ц, виданим 10 липня 2013 року Монастирищенським районним судом Черкаської області. Цим виконавчим документом передбачено стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, у розмірі 1/4 частки всіх виді доходу, починаючи з 17 червня 2013 року до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімум, встановленого законодавством на дитину відповідного віку (а.с. 9, 13).

Боржником допущено прострочення виконання зобов'язання, внаслідок чого заборгованість зі сплати аліментів склала 6 547 гривень.

В зв'язку з цим державним виконавцем вживалися заходи з арешту майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, однак належного на праві власності ОСОБА_1 майна встановлено не було (а.с. 7, 5-6, 8, 10-11).

23 липня 2015 року державний виконавець звернувся до суду з поданням про обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, що судом було задоволено.

Сторони виконавчого провадження участі у вирішенні судом першої інстанції питання про обмеження боржника у праві виїзду за межі України не брали.

Згідно із ч. 1, п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 (1) ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Між тим, матеріали подання державного виконавця не містять доказів про ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Не здобуто будь-яких фактичних даних на підтвердження цих обставин і судом першої інстанції при розгляді подання.

Більше того, на а.с. 4 містяться копії п'яти квитанцій про перерахунок ОСОБА_1 на користь одержувача аліментів протягом часу з лютого 2015 року по липень 2015 року грошей на загальну суму у 3 600 гривень, тобто його дії якраз свідчать про намагання виконувати присуджені зобов'язання в міру можливості.

З пояснень боржника вбачається, що він не працевлаштований, не має постійного місця роботи, а тому з метою сплати існуючої заборгованості і своєчасного стягнення аліментів має намір працевлаштуватися за кордоном.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про задоволення подання державного виконавця зроблений з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, і є передчасним, оскільки факти ухилення боржника від виконання зобов'язань не перевірялися і не досліджувалися.

Підставою для скасування оскаржуваної ухвали та постановлення нової - про відмову в задоволенні подання державного виконавця відповідно до п. 2 ст. 312 ЦПК України є вирішення судом першої інстанції процесуального питання з порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дубенського міськрайонного суду від 29 липня 2015 року скасувати.

Державному виконавцю відділу державної виконавчої служби Дубенського міськрайонного управління юстиції відмовити у задоволенні подання про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: