Справа № 125/1663/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

16 вересня 2015 року м. Шаргород

Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого - Строгого І.Л.,

за участі:

секретаря - Палій М.Д.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача 3 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на придбаний гараж з підвалом та про визнання недійсним договору дарування, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_7,

у с т а н о в и в:

У червні 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 (далі - позивачі) звернулися до суду із зазначеним вище позовом, у якому, згідно усного уточнення позовних вимог просили:

1) визнати дійсним договір купівлі-продажу гаража з підвалом, укладений 8 серпня 2004 року між ними та ОСОБА_4 (далі - відповідач 1) і ОСОБА_5 (далі відповідач 2);

2) визнати за ними право власності на гараж з підвалом, який знаходиться за адресою: м. Бар, АДРЕСА_2;

3) визнати недійсним договір дарування гаража, розташованого за адресою: м. Бар, АДРЕСА_2, укладений між відповідачем 1 та ОСОБА_6 (далі - відповідач 3).

Позов обґрунтований тим, що позивачі на початку літа 2004 року вирішили купити квартиру у м. Бар для проживання та гараж, який мав знаходитися неподалік та який призначався б для зберігання товару, оскільки ОСОБА_1 - підприємець.

У серпні 2004 року позивачі зустрілися із відповідачем 1 та відповідачем 2, які продавали квартиру, розташовану у АДРЕСА_1 разом із гаражем, що знаходився у дворі будинку.

Вартість квартири із гаражем становила 19 700 доларів США, проте у позивачів таких коштів не було, і вони домовились з продавцями про оплату квартири та гаражу частинами, про що склали розписки у двох примірниках, один з яких залишився у позивачів, а другий примірник у відповідача 2.

Як і було передбачено у розписках, позивачі сплатили відповідачу 2 до 15 грудня 2004 року 17 000 доларів США та оформили договір купівлі-продажу квартири, тоді ж відповідач 2 передав позивачам ключі від гаража, а від підвалу, розташованого у гаражі, ключі мали бути передані після остаточного розрахунку позивачів за гараж, а саме позивачі мали сплатити до 1 липня 2005 року 2700 доларів США.

В обумовлений строк відповідач 2 отримав від позивачів 2700 доларів США, віддав ключі від підвалу та оригінал розписки, написану ОСОБА_1, що свідчило про повний розрахунок позивачів за гараж.

Водночас відповідач 2 не виконав основну умову договору, оскільки не оформив гараж на позивачів, мотивуючи це тим, що на наступний день має приїхати відповідач 1, яка є власником гаража та усе оформити. Але відповідач 1 так і не з'явилася, а усі прохання позивачів про нотаріальне оформлення гаража залишені без задоволення.

У 2008 році відповідач 2 зателефонувала до ОСОБА_1, вимагала, щоб той доплатив за гараж ще 2500 доларів США, посилаючись на підвищення цін на нерухомість, проте ОСОБА_1 відмовився доплачувати за гараж. Востаннє відповідач 2 телефонувала у 2011 році та погрожувала у разі не доплати за гараж 4000 доларів США звернутися до суду з вимогою про звільнення гаража.

У червні 2014 року відповідач 3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_7 з вимогою про усунення перешкод у користуванні гаражем, із якого позивачі дізналися про те, що 15 листопада 2013 року відповідач 1 подарувала відповідачу 3 гараж, розташований за адресою: м. Бар, АДРЕСА_2.

З огляду на викладене, позивачі, вважаючи, що між ними та відповідачем 1 і відповідачем 2 був укладений договір купівлі-продажу гаража, проте відповідачі ухилилися від нотаріального посвідчення договору, просять визнати дійсним договір купівлі-продажу гаража від 8 серпня 2008 року та визнати за ними право власності на гараж.

Окрім того, позивачі також просять визнати недійсним договір дарування гаража, оскільки відповідач 1, знаючи про існування спору щодо гаража, подарувала його, а отже, договір суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Також, на думку позивачів, договір дарування укладений внаслідок зловмисної домовленості сторін.

Розгляд справи неодноразово відкладався за ініціативою позивачів, у тому числі не прибуття у судові засідання позивачів та їх представника.

Окрім того, провадження у цій справі зупинялося, у зв'язку з призначенням судової експертизи (т. І а.с. 115, 116, 154-165).

Ухвалою суду від 9 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_7 залишені без розгляду на підставі її заяви відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України (т. ІІ а.с. 17, 23), а ухвалою від 16 вересня 2015 року ОСОБА_7 залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача (т. ІІ а.с. 92).

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, зазначені у позові. При цьому, позивач уточнив, що договір купівлі-продажу гаража, який він просить визнати дійсним, був укладений між ним та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 8 серпня 2004 року. Позивач пояснив, що 8 серпня 2004 року між ним та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу гаража, згідно з яким відповідач 1 та відповідач 2 зобов'язувалися продати позивачу гараж, розташований у АДРЕСА_1, а позивач зобов'язувався сплатити за гараж 2700 доларів США. Окрім того, досягнуті між позивачем та відповідачами домовленості були оформлені складеними позивачем та відповідачем 2 розписками, згідно з якими позивач зобов'язувався до 15 грудня 2004 року сплатити відповідачам 17 000 доларів США за квартиру та до 1 липня 2005 року 2700 доларів США за гараж. При цьому, між сторонами існувала домовленість про те, що одразу після повного розрахунку позивача за гараж, договір купівлі-продажу щодо останнього буде оформлено нотаріально. Одержавши 1 липня 2005 року від позивача 2700 доларів США, відповідач 2 запевнив, що найближчим часом, його дружина - відповідач -1, яка є власником гаража приїде з м. Києва та оформить договір купівлі-продажу. Проте, відповідач 1 договір купівлі-продажу гаража так і не оформила, весь час відкладаючи вирішення цього питання на пізніше, а з 2008 року відповідач 1 взагалі відмовилася оформляти договір та вимагала від позивача доплату за гараж у розмірі 4000 доларів США, що власне і спонукало позивача звернутися до суду з цим позовом.

Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, а тому їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

У матеріалах справи (т. ІІ а.с. 15) міститься заява відповідача 1 - ОСОБА_4, у якій вона позов не визнає повністю. Зазначає, що гараж з підвалом вона позивачу не продавала, ніяких домовленостей між нею, як власником гаража та позивачем з приводу продажу гаража не було, а тому позивач безпідставно звинувачує її в ухиленні від нотаріального посвідчення. Відповідач 1 також повідомляє, що ні вона, ні її чоловік - відповідач 2 коштів за гараж від позивача не отримували, а розписки, на які він посилається не можуть бути доказами цього, оскільки одна з них написана самим позивачем, який є заінтересованою особою у справі, а в іншій розписці відсутні докази про передачу ОСОБА_5 коштів за гараж. Окрім того, відповідач 1 вважає, що у позивача відсутні правові підстави вимагати визнати дійсним договір дарування гаража, оскільки він не є стороною договору, натомість відповідач 1, даруючи гараж своєму сину - відповідачу 3, діяла як власник за згодою свого чоловіка.

Представник відповідача 3 ОСОБА_8 у судовому засіданні позовні вимоги до відповідача 3 не визнав, посилаючись на їх незаконність та необґрунтованість.

Третя особа ОСОБА_7 у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, посилаючись на ті самі обставини, що і позивач.

Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, пояснення представника відповідача 3, пояснення третьої особи та показання свідка, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідачів, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини.

27 вересня 2004 року між ОСОБА_5, ОСОБА_4 з одного боку та ОСОБА_1, ОСОБА_7 з іншого боку був укладений договір купівлі-продажу квартири, згідно з яким ОСОБА_5 і ОСОБА_4 продали ОСОБА_1 і ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1

Рішенням виконкому Барської міської ради Вінницької області від 2 серпня 2004 року № 652 ухвалено оформити право власності на гараж у м. Бар по АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 та видати свідоцтво (т. ІІ а.с. 211).

Розпорядженням голови Барської районної державної адміністрації Вінницької області від 9 серпня 2004 року № 319 затверджено акт державної технічної комісії по прийманню в експлуатацію індивідуального гаража ОСОБА_4 за адресою м. Бар по АДРЕСА_2 (т. І а.с. 212).

13 серпня 2004 року на виконання зазначеного вище рішення від 2 серпня 2004 року № 652 виконкомом Барської міської ради Вінницької області було видано свідоцтво № НОМЕР_1 про право власності на нежитлове приміщення «гараж», із якого вбачається, що гараж, розташований у м. Бар по АДРЕСА_2 на праві приватної власності належить ОСОБА_4 (т. ІІ а.с. 208).

Згідно з договором від 15 листопада 2013 року ОСОБА_4 подарувала зазначений вище гараж ОСОБА_6 (т. І а.с. 202, 203).

Із витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та свідоцтва про право власності на нерухоме майно вбачається, що власником гаража, розташованого у м. Бар по АДРЕСА_2 та земельної ділянки під ним є ОСОБА_6 (т. І а.с. 204-206).

Позивач вважає, що 8 серпня 2004 року цей гараж він придбав у ОСОБА_5 та ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу, від нотаріального посвідчення якого продавці ухилилися.

Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані з укладенням правочинів щодо нерухомого майна та їх оспорюванням, які регулюються Цивільним кодексом України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - ЦК України).

Так, першою та другою частинами статті 189 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Частиною третьою статті 640 ЦК України встановлено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Отже, із зазначеного вище вбачається, що договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації і саме після державної реєстрації договір вважається укладеним.

Водночас згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Таким чином, законодавець передбачив можливість визнання судом дійсним договір, нотаріальне посвідчення якого не відбулося через ухилення однієї зі сторін від нотаріального посвідчення договору, проте, на переконання суду, не може бути застосована судом норма частини другої статті 220 ЦК України щодо правочинів, пов'язаних із відчуженням нерухомого майна, тобто таких, що підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації.

Така позиція суду пояснюється тим, що як зазначалося вище, момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210 та частиною третьою статті 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін.

Отже, оскільки предметом договору купівлі-продажу, який позивач просить визнати дійсним є гараж, тобто нерухоме майно, а відтак цей договір, окрім нотаріального посвідчення підлягав державній реєстрації, то визнати такий договір дійсним суд не може.

Окрім того, згідно зі статтею 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Позивач стверджував у судовому засіданні, що договір купівлі-продажу гаража, між ним та ОСОБА_4 і ОСОБА_6, який він просить визнати дійсним був укладений 8 серпня 2004 року.

Проте, станом на 8 серпня 2004 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не були власниками гаража, розташованого у м. Бар по АДРЕСА_2, оскільки свідоцтво про право власності на цей гараж був виданий виконкомом Барської міської ради Вінницької області ОСОБА_4 лише 13 серпня 2004 року. Тобто це свідчить про відсутність домовленості сторін договору щодо усіх його істотних обставин.

Слід також зазначити, що згідно із частиною другою статті 59 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом частини другої статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним

Отже, для того, щоб суд ухвалив рішення про визнання договору дійсним позивач має довести за допомогою виключно письмових доказів існування домовленості сторін щодо усіх істотних умов договору, і при цьому відбулося повне або часткове його виконання.

У той же час, у цій справі позивач не подав письмових, тобто допустимих доказів існування домовленостей між ним та власником гаража щодо усіх істотних умов договору.

Розписки, на які посилається позивач, такими доказами не є, оскільки у розписці, складеній ОСОБА_5 (т. І а.с. 11) мова йде виключно про отримання коштів від ОСОБА_1 за продаж квартири в сумі 17 000 доларів США, проте, про одержання коштів за продаж гаража у розписці не зазначено.

Розписка, складена позивачем (т. І а.с. 10), також не доводить факту сплати позивачем коштів за проданий йому гараж. Зі змісту розписки також вбачається, що кошти в сумі 3490 доларів США ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_6 за куплену ним квартиру.

Суд вважає недопустимими доказами показання третьої особи ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_9 про те, що в їх присутності відбулася домовленість щодо придбання гаража та передача коштів, оскільки, як зазначалося вище, виключно письмовими доказами має доводитися існування домовленості позивача з відповідачами щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу гаража, і щодо повного або часткового його виконання.

Окрім того, пояснення позивача та показання третьої особи і свідка суттєво різнилися між собою, оскільки позивач та третя особа стверджували, що 2700 доларів США, які позивач 1 липня 2005 року передав ОСОБА_6 як оплату за гараж, дала мати позивача - ОСОБА_9 Водночас сама ж ОСОБА_9 у судовому засіданні ствердила, що давала позивачу 2500 доларів США, на що позивач відповів, що він забув, адже 200 доларів США він доклав зі своїх коштів.

Надумку суду, суперечність пояснень позивача та показань третьої особи і свідка у принципових питаннях, їх родинні зв'язки (позивач є чоловіком третьої особи та сином свідка), може свідчити про не об'єктивність їх пояснень та показань щодо обставин, пов'язаних з придбанням гаражу.

На решті, позивач взагалі не довів, що між ним та титульним власником гаража, тобто ОСОБА_4 існувала домовленість про купівлю-продаж гаража, у тому числі про посвідчення договору нотаріально і що ОСОБА_4 ухилялася від нотаріального посвідчення укладеного договору купівлі-продажу гаража.

Відповідно до статей 10, 57-60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За змістом статті 3 ЦПК України та статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Отже, судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або ж оспорюване право, свобода чи інтерес. При цьому, позивач, з огляду на принцип змагальності сторін та за відсутності презумпції вини відповідача зобов'язаний довести належними та допустимими доказами факт порушення, невизнання або оспорювання свого права, свободи чи інтересу. Не доведення цього факту є підставою відмови у задоволенні позову.

У цій справі позивач не довів належними та допустимими доказами обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги, на переконання суду, доказування позивачем ґрунтувалося виключно на припущеннях, що суперечить ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

З огляду на викладене, суд вважає, що у задоволенні вимоги позивача про визнання дійсним договору купівлі-продажу гаража з підвалом, укладеного 8 серпня 2004 року між ним та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 слід відмовити.

Оскільки решта позовних вимог, а саме: про визнання за позивачем права власності на гараж та визнання недійсним договору дарування гаража є похідними від вимоги про визнання договору дійсним, у задоволенні якої відмовлено, то аналогічне рішення належить ухвалити і щодо решти позовних вимог.

Отже, у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Пунктом 6 частини першої статті 214 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно із частиною першою статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Отже, у зв'язку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду, відшкодуванню не підлягають.

Тому, керуючись статтями 1, 3, 10, 11, 57-62, 88, 212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на придбаний гараж з підвалом та про визнання недійсним договору дарування, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_7 - відмовити повністю.

Згідно зі статтями 223, 294, 296 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний Вінницької області суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.Л.Строгий