Головуючий суду 1 інстанції - Калмикова Ю.О.
Доповідач - Соловей Р.С.
Справа № 415/2242/14-ц
Провадження № 22ц/782/527/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області в складі:

Головуючого - судді Соловей Р.С.

Суддів Малієнко Н.В., Фарятьєва С.О.

при секретарі Коротенку С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду в місті Сєвєродонецьку Луганської області справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 07 травня 2014 року

у цивільній справі за поданням старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції Брильова А.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2,

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2015 року старший державний виконавець ВДВС Лисичанського МУЮ звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України, посилаючись на такі фактичні обставини. На виконанні ВДВС знаходиться виконавчий лист Івано-Франківського міського суду №2/344/2145/2013 від 04.04.2013 р. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 52 554,25 грн. та 957,20 грн. судових витрат. Боржник на обліку в органах ДПС як платник податків не перебуває, відкритих рахунків у банках та інших фінансових установах не має, пенсію не отримує. Було накладено арешт на належні боржникові автомобілі, проте місце знаходження їх є невідомим, тому винесено постанови про розшук майна боржника. Перевірити наявність майна боржника за місцем його проживання не вдалося. До цього часу стягнені судовим рішенням суми боржником не сплачені.

Оскаржуваною ухвалою подання державного виконавця задоволено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, якою просить його скасувати. Він зазначає, що належний йому автомобіль ЗАЗ ДЕО Т13112, 2005 р. випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, знаходиться у стягувача ОСОБА_4 та що є можливість за рахунок продажу цього автомобіля з аукціону здійснити виконання за виконавчим листом. Крім того, як зазначає апелянт у апеляційній скарзі, він має можливість заробити гроші за кордоном для погашення заборгованості за вказаним вище виконавчим листом. У судовому засіданні у апеляційному суді апелянт уточнив, що підприємство, на якому він працює, знаходиться у Закарпатті, а за кордон йому необхідно виїздити для укладання договорів в інтересах підприємства.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення апелянта, представника заявника, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

У справі судом правильно встановлено, ОСОБА_2 є боржником за виконавчим провадженням по примусовому виконанню рішення Івано-Франківського міського суду за виконавчим листом №2/344/2145/2013 від 04.04.2013 р. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 52 554,25 грн. та судових витрат.

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів щодо тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України може перешкодити виконанню рішення суду, що набрало законної сили та виконання якого є обов'язковим на всі території України у відповідності до положень ст. 124 Конституції України та ст. 14 ЦПК України.

Колегія суддів з висновками суду першої інстанції не погоджується, оскільки вони не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Згідно із ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Таке положення національного законодавства відповідає положенням міжнародних нормативних актів. Так, відповідно до ст. 16 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права від 16.12.1966 року, кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Це право не може бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачені законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті. Відповідно до ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

За приписами п. 18 ч. 3 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України до виконання зобов'язання за рішенням.

Виходячи зі змісту вказаної вище норми, статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», а також листа Верховного Суду України «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України» від 01.02.2013 р., юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України застосовуються не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання.

Отже, в розумінні вказаних правових приписів, обов'язковою законною підставою для обмеження громадянина України у праві виїзду за межі України може бути лише його ухилення як боржника від виконання своїх зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням іншого органу (посадової особи), що може полягати у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків.

Відповідно до приписів статей 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Натомість державний виконавець не надав суду доказів того, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду, а також що державним виконавцем вчинено всі дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», спрямовані на погашення боргу, хоча саме він зобов'язаний довести суду, з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження, необхідність обмеження боржника у його конституційному праві.

Згідно з п. 11.1.1, 11.1.3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 (далі - Інструкція), подання щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України до виконання зобов'язань за рішенням повинно містити, зокрема, підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань (п/п «г»); до подання додаються копії виконавчого документа, постанови про відкриття виконавчого провадження та, за потреби, копії інших документів.

З матеріалів справи вбачається, що до подання державним виконавцем додано було копії постанов про відкриття виконавчого провадження (а. с. 19), про арешт та оголошення розшуку майна боржника (а. с. 13, 15, 20), про зупинення виконавчого провадження (а. с. 11).

Водночас відсутні відомості про повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження та про рух у виконавчому провадженні, про те, що боржник викликався до державного виконавця, але не з'являвся або відмовлявся виконувати зобов'язання. До справи надано акт від 10.03.2014 р. (а. с. 9), з якого вбачається, що під час виходу державного виконавця за адресою проживання боржника по АДРЕСА_1 місті Сєвєродонецьку йому не відкрили двері, і перевірити майновий стан боржника не надалося можливим. Та з акту не вбачається, щоб державний виконавець пересвідчився, чи був в цей час хтось у вказаному будинку та чи взагалі в ньому на той час проживав боржник.

До матеріалів справи державним виконавцем не надано доказів того, що здійснювались інші виходи за місцем проживання боржника, не було з'ясовано, чи фактично проживав останній за вказаною адресою з часу відкриття виконавчого провадження.

Апелянт же стверджує, що йому не було відомо про існування виконавчого провадження, а також що під час бойових дій у Донбасі він перебував у полоні та щодо нього було скоєно розбій. Апеляційним судом у судовому засіданні було оглянуто довідку, надану апелянтом на підтвердження його доводів, якою підтверджується порушення правоохоронними органами кримінальних проваджень на підставі заяв ОСОБА_2 за скоєні щодо нього злочини, зокрема, розбій та викрадення людини.

Отже, державний виконавець, звернувшись з поданням про обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження свідомого вчинення останнім дій або бездіяльності, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання судового рішення суду.

Крім того, в матеріалах подання відсутні відомості щодо повідомлення боржника про направлення до суду подання щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, хоча такий обов'язок державного виконавця передбачено пунктом 11.1.5 Інструкції.

Суд першої інстанції на вказані вище обставини уваги не звернув та передчасно, без належного з'ясування фактичних обставин, без достатніх правових підстав обмежив боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України, не мотивувавши та не обґрунтувавши свій висновок належними доказами, пославшись лише на наявність невиконаного зобов'язання. У оскаржуваній ухвалі суд зазначив, що боржникові була надіслана копія постанови про відкриття виконавчого провадження з пропозицією щодо добровільного виконання судового рішення у семиденний строк та з викликом до ВДВС, проте матеріалами справи вказані обставини не підтверджуються, а виконавче провадження у судовому засіданні судом першої інстанції не досліджувалось, що вбачається з журналу судового засідання та з самої оскаржуваної ухвали.

На підставі викладеного апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції - скасуванню. Апеляційний суд вважає за необхідне своєю ухвалою відмовити у задоволенні подання державного виконавця щодо тимчасового обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України.

Керуючись ст. 209, 307, 312 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 07 травня 2014 року скасувати та постановити нову ухвалу.

У задоволенні подання старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції Брильова А.В. про застосування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України щодо ОСОБА_2 відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту її проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: