Справа № 161/5175/15-ц
Провадження № 2/161/2135/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2015 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Гриня О.М.

при секретарі Пилипюк Л.М.

з участю позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника позивачів - ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу: ОСОБА_6, про визнання договору дарування частково недійсним,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу: ОСОБА_6, про визнання договору дарування частково недійсним.

Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що квартира АДРЕСА_1 була отримана ОСОБА_1 у 1981 році по місцю роботи в Луцькому управлінні механізації. Квартира чотирьохкімнатна, загальною площею 84,9 кв.м., кімнати ізольовані. Квартира була отримана по пільговій черзі, оскільки позивачі мали трьох дітей.

У 1994 році позивачі приватизували вказану квартиру згідно ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», про що отримали свідоцтво про право власності від 18.11.1994 року Р № 106. Таким чином, позивачі та їхні діти стали співвласниками спірної квартири і кожному належало по 1/5 частці.

Зазначають, що весною 2012 року думаючи про свою старість, з метою уникнення конфлікту між дітьми після нашої смерті, ще за життя вирішили забезпечити своїх дітей житлом. ОСОБА_7 позивачі дали кошти на однокімнатну квартиру, інший син ОСОБА_8 в даний час також має однокімнатну квартиру. Взамін, обоє братів відмовились від своїх часток в приватизованій чотирикімнатній квартирі в користь відповідача шляхом укладення договору дарування.

16 травня 2012 року за реєстровим номером № 536 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_6 було посвідчено договір дарування, згідно яким ми - позивачі та двоє наших синів, тобто, всі четверо подарували свої частки у спільній частковій власності відповідачу ОСОБА_4 Звернувшись до нотаріуса для укладення правочину ми отримали від свого сина ОСОБА_9 гарантію, що він буде нас доглядати до смерті, хоронити і поставить нам обом памятники. Крім того, відповідач в присутності двох інших дітей та нотаріуса зобовязувався утримувати нас, фактично беручи на себе обовязки довічного утримання. При цьому позивачі й далі повинні були мати можливість проживати у своїй квартирі до смерті, зберігаючи в ній своє майно та користуватись іншими правами мешканців квартири.

Як виявилось в даний час, позивачі помилились щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема щодо правової природи правочину.

Враховуючи вищенаведене, просять суду визнати договір дарування від 16 травня 2012 року за реєстровим номером № 536, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_6 частково недійсним, в частині дарування відповідачеві нами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/5 своїх часток у квартирі АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримала в повному обсязі, позов просила задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, в звязку з його безпідставністю та необґрунтованістю.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу: ОСОБА_6 в судове засідання не зявилася, з невідомих причин, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення сторін по справі, покази свідків, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Судом встановлено, що 18.11.1994 року згідно ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» квартира АДРЕСА_1 була приватизована, та належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та членам його сімї ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_10 та ОСОБА_4, даний факт також підтверджується дослідженим в судовому засіданні свідоцтвом про право власності на житло.

16 травня 2012 року за реєстровим номером № 536 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_6 було посвідчено договір дарування, згідно якого ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_10 подарували 4/5 частки у спільній частковій власності квартири АДРЕСА_2 О.П.

Крім того в судовому засіданні встановлено, що позивачі забезпеченні житлом, а саме квартира АДРЕСА_3 належить на праві приватної власності ОСОБА_1, даний факт підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєктів нерухомого майна, що не заперечувалось і ним особисто в судовому засіданні. Позивачі є дієздатними, не потребують сторонньої допомоги в повсякденному житті.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В судовому засіданні встановлено, що передумовою укладення оспорюваного правочину була домовленість між усіма членами сімї (між батьками позивачами та їхніми синами), щодо перерозподілу обєктів нерухомості між ними, а саме ОСОБА_4 дарує ОСОБА_10 квартиру за адресою місто Луцьк вул. Ветеранів 17/46, за що останній дарує йому 1/5 частки квартири АДРЕСА_1. Сину ОСОБА_11, як пояснили сторони в судовому засіданні, батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дають гроші, а він в свою чергу дарує ОСОБА_4 1/5 частки квартири АДРЕСА_1. 1/5 частки квартири АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло. Крім того ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дарують ОСОБА_4 по 1/5 частки квартири АДРЕСА_1.

В той же час позивачі оспорюють договір дарування лише в частині подарованих ними по 1/5 частки квартири АДРЕСА_1, що саме по собі не узгоджується з твердженням позивачів про те, що метою спірного правочину було саме довічне утримання.

Таким чином, на думку суду в даному випадку має місце сімейний конфлікт між сторонами, проте така обставина не може бути підставою, згідно вимог чинного законодавства, для визнання договору дарування частково недійсним, дана обставина крім того підтверджується і тривалим проміжком часу між укладенням договору та зверненням до суду.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 229 ЦПК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом

Представником позивачів, згідно вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України, не доведено тих обставин, на які вона покликалася як на підставу своїх вимог про визнання договору дарування частково недійсним, зокрема факту, що на момент укладення договору дарування позивачі вважали, що укладають договір довічного утримання, тобто помилялись щодо правових наслідків договору.

Таким чином, аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу: ОСОБА_6, про визнання договору дарування частково недійсним слід відмовити.

Керуючись ст.ст.3, 10, 57, 60, 88, 208, 209, 215, 218 ЦПК України, на підставі ст.ст. 203, 215, 229 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу: ОСОБА_6, про визнання договору дарування частково недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду Гринь О.М.