Справа № 346/3176/15-ц
Провадження № 2/346/1292/15
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2015 року м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд

Івано-Франківської області

в складі головуючого-судді Калинюка О.П.

з участю: секретаря Томин О.А.

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки адвоката Атаманюка В.М.

представників відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в місті Коломиї цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконним та скасування наказу командира цієї військової частини про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

свої вимоги позивачка обгрунтовує тим, що 11.02.2014 року її прийнято на посаду діловода штабу військової частини НОМЕР_1 , що в м.Коломия.

Позивачка зазначає, що вона належним чином виконувала покладені на неї обов`язки, а також витратила декілька місяців на відновлення та систематизацію певної документації, яка до того була у вкрай жахливому стані через відсутність працівника на вказаній посаді.

Крім того, керівництвом військової частини на позивачку систематично додатково покладалось виконання інших обов`язків (на час відсутності інших працівників). Всю доручену роботу вона виконувала, незважаючи на велике навантаження та не бажаючи конфліктувати з керівництвом військової частини. Однак, представники останнього часто вкрай негативно та зневажливо відносились до своїх підлеглих, в тому числі і до позивачки. Зокрема, командир військової частини систематично без поважної причини ображав її та кричав, а на початку червня 2015 року вона звернула увагу на те, що останній до неї відноситься негативно та упереджено. В той час в неї відбулась невелика словесна суперечка з колегою по роботі, в зв`язку з чим за результатами службового розслідування наказом командира військової частини від 10.06.2015 року позивачці оголошено догану, а наказом від 12.06.2015 року її звільнено із займаної посади за п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України, тобто за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Позивачка зауважує, що до неї не застосовувалися жодні заходи громадського чи дисциплінарного впливу, крім вищеописаного факту, а керівництвом військової частини порушено порядок її звільнення, передбачений чинним трудовим законодавством, оскільки жодних письмових пояснень з приводу порушення трудової дисципліни чи неналежного виконання посадових обов`язків позивачка не надавала.

Раптове незаконне звільнення позивачки з роботи за ініціативою роботодавця поставило її сім`ю у скрутне матеріальне становище, позбавило можливості знайти іншу роботу, вона втратила єдиний дохід. Внаслідок цього позивачка перенесла великі душевні хвилювання, втратила спокій, її сім`я практично розпалась. Для відновлення своїх конституційних прав позивачка докладала значних зусиль. Зокрема, вона неодноразово зверталась до керівництва військової частини з приводу отримання пояснень негативної поведінки відносно неї.

Тому позивачка просить визнати незаконним та скасувати наказ №120 від 12.06.2015 року про її звільнення, зобов`язати відповідача поновити її на попередній посаді, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.06.2015 року та 10 000 грн. відшкодування моральної шкоди, а також присудити понесені витрати на правову допомогу.

В судовому засіданні позивачка та її представник адвокат Атаманюк В.М. позовні вимоги підтримали з підстав, вказаних в позовній заяві. Вони уточнили позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та просять стягнути вказаний заробіток з 12.06.2015 року по день постановлення судом рішення про поновлення позивачки на роботі.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечили та пояснили, що з початку 2015 року позивачка почала систематично не виконувати покладені на неї трудовим договором, її посадовою інструкцією та правилами внутрішнього трудового розпорядку обов`язки, а також дозволяти собі нецензурно і в грубій формі висловлюватися в адресу її колег по роботі. Оскільки позивачка належно виконувала вказані обов`язки з дня прийняття її на вказану посаду і до кінця 2014 року, то керівництво військової частини сподівалося, що позивачка виправиться, їй робилися численні усні зауваження та проводилися бесіди про недопустимість вищевказаної негативної поведінки. Керівництво намагалося зберегти на роботі вже навченого працівника. Однак, позивачка на ці зауваження і бесіди не реагувала, і продовжувала систематично допускати вищеназвані порушення, в тому числі дозволяла знаходитися в своєму службовому кабінеті стороннім особам, незважаючи на те, що там зберігалися документи з обмеженим доступом, систематично допускати грубі помилки в наказах по особовому складу, що тягнуло зайву виплату працівникам грошових коштів, запізнюватися на роботу та допускати інші порушення.

Тому в червні 2015 року вказані порушення почали фіксуватися письмово нижчеописаними рапортами. Щоразу після їх написання позивачці пропонувалося надати письмові пояснення, які вона надавала. Наказом командира військової частини від 10.06.2015 року на позивачку накладено дисциплінарне стягнення у виді догани. Однак, незважаючи на це, вона не змінила своєї поведінки та 11.06.2015 року знову допустила невиконання своїх посадових обов`язків та аморальну поведінку, вказані в нижчеописаних рапортах. З приводу кожного порушення позивачка надавала письмові пояснення, однак, причини, які вона вказувала, не можна вважати поважними. Тому наказом командира військової частини від 12.06.2015 року позивачку звільнено із займаної посади на підставі п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України. Представники відповідача вважають, що позивачку звільнено з роботи з дотриманням вимог трудового законодавства та просять в задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, покази свідків, перевіривши матеріали справи, та, оцінюючи досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 11.02.2014 року позивачка прийнята на посаду діловода військової частини НОМЕР_1 , що стверджується записом в її трудовій книжці (наказ №28 від 11.02.2014 року (а.с.4)).

Судом також встановлено, що 09.06.2015 року помічник командира начальник фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 ст. лейтенант ОСОБА_4 звернулась з рапортом до командира військової частини стосовно неналежного виконання позивачкою службових обов`язків, а саме відмови прийняти особові справи військовослужбовців та про необхідність обговорення поведінки останньої на зборах трудового колективу і витребування пояснень (а.с.22).

З письмових пояснень, наданих позивачкою 11.06.2015 року стосовно вказаного рапорту, вбачається, що вона відмовилась прийняти від ОСОБА_4 справи, оскільки остання їх отримала не від позивачки, а від капітана ОСОБА_5 (а.с.26).

10.06.2015 року до командира військової частини з рапортом звернувся оперативний черговий КП лейтенант ОСОБА_6 з приводу нецензурної лайки позивачки в його адресу при виконанні нею своїх обов`язків того дня та неналежної реєстрації акту перевірки протипожежного стану об`єктів частини, що зумовило необхідність переоформлення даного акту (а.с. 23).

Відповідно до протоколу №2 зборів трудового колективу військової частини НОМЕР_1 від 10.06.2015 року членами трудового колективу та представниками від військової частини одноголосно прийнято рішення про накладення на позивачку дисциплінарного стягнення в зв`язку з її незадовільною трудовою дисципліною та систематичним невиконанням без поважних причин службових обов`язків (а.с. 33).

Наказом №113 від 10.06.2015 року «Про халатне ставлення до своїх службових обов`язків працівника Збройних Сил України ОСОБА_1 та накладення стягнення» позивачці за халатне ставлення до своїх обов`язків, низьку виконавчу дисципліну, незнання керівних документів та нетактовну поведінку до військовослужбовців частини оголошено догану. Наказом доручено заступнику командира частини по роботі з особовим складом майору ОСОБА_7 провести бесіду з ОСОБА_1 стосовно її поведінки та виконання нею своїх функціональних обов`язків, обговорити її поведінку та халатне ставлення до своїх обов`язків на зборах трудового колективу (а.с.30, 31).

Правомірність накладення цього дисциплінарного стягнення позивачкою не оспорюється, оскільки в предмет позову не входить.

11.06.2015 року позивачкою надано письмові пояснення стосовно рапорту ОСОБА_6 , в яких ОСОБА_1 підтвердила висловлювання нецензурною лайкою в адресу цього лейтенанта, мотивуючи це наявністю почуття злості через неповне освоєння нею роботи з новим принтером (а.с. 27).

Того ж дня (11.06.2015 року) із рапортом до командира зазначеної військової частини звернувся начальник станції Р-140 ст. сержант ОСОБА_8 стосовно висловлювань позивачкою ненормативної лексики в його адресу у підвищеному тоні на його прохання оформити документи про термінове відрядження того дня у позиційний район для виконання бойових завдань (а.с. 24).

Стосовно зазначеного рапорту 11.06.2015 року позивачкою надано письмові пояснення, в яких нею підтверджено факт вказаної відмови оформити документи на відрядження через те, що вона не встигла випити каву, мала великий обсяг роботи з документами та небажанням щоб ОСОБА_8 побачив гостя з іншої військової частини, який знаходився в той час в її службовому кабінеті (а.с.28).

12.06.2015 року безпосередній керівник Петрук Р.М. ТВО СПНШ з К і СЧ військової частини капітан Рижков Д.Ю. звернувся з рапортом до командира цієї частини стосовно того, що позивачка після накладення на неї дисциплінарного стягнення продовжує халатно відноситись до виконання своїх посадових обов`язків (не готує проекти наказів командира військової частини по стройовій частині, не надає витягів з наказів до служб тилу про кількість військовослужбовців, які зараховані на харчування, не виписує військовослужбовцям посвідчення про відрядження, не веде добову відомість). У вказаному рапорті також зазначено, що 12.06.2015 року позивачка прибула на роботу із запізненням на 2,5 год. без поважних причин, що є порушенням трудової дисципліни. ОСОБА_5 просить вжити заходів дисциплінарного впливу до позивачки (а.с.43).

Також 12.06.2015 року до командира зазначеної військової частини з рапортом звернувся начальник штабу військової частини майор ОСОБА_9 . В цьому рапорті міститься клопотання про звільнення ОСОБА_1 з роботи за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором та посадовою інструкцією діловода штабу цієї частини, враховуючи раніше застосовані до неї заходи дисциплінарного стягнення, оскільки ОСОБА_1 своєї поведінки не змінила та продовжує систематичне невиконання своїх обов`язків (а.с. 25).

Із письмових пояснень ОСОБА_1 від 12.06.2015 року вбачається, що остання порушила правила внутрішнього трудового розпорядку, прибувши на роботу о 10:25 год., оскільки проспала (а.с.29).

В матеріалах справи наявна посадова інструкція діловода штабу військової частини НОМЕР_1 , згідно із якою діловод також зобов`язаний: щодня готувати проекти наказу командира батальйону по стройовій частині та про склад добового наряду; зараховувати та знімати військовослужбовців з котлового забезпечення, виписувати відпускні квитки, посвідчення про відрядження та приписи; виконувати інші обов`язки за наказами начальника штабу та старшого помічника начальника штабу з кадрів і стройової частини (а.с. 38-41).

Відповідно до протоколу №3 зборів трудового колективу військової частини НОМЕР_1 від 12.06.2015 року членами трудового колективу та представниками від військової частини одноголосно прийнято рішення про звільнення ОСОБА_1 на підставі незадовільної трудової дисципліни, систематичного невиконання нею службових обов`язків без поважних причин та попереднього накладеного дисциплінарного стягнення (а.с. 34).

Судом встановлено, що згідно з витягом з оспорюваного наказу №120 від 12.06.2015 року командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) позивачку з 12.06.2015 року звільнено з посади діловода штабу на підставі до п.3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку (а.с.32).

Згідно зі службовою характеристикою, затвердженою командиром вказаної частини ОСОБА_2 15.09.2015 року, ОСОБА_1 за час перебування на посаді діловода штабу зарекомендувала себе з негативної сторони, до виконання своїх службових обов`язків ставилась халатно, виконувала їх не в повному обсязі, потребувала постійного контролю за їх виконанням, до підвищення свого професійного рівня ставилась безвідповідально. У зв`язку з цим мали місце неодноразові зауваження з боку керівництва військової частини в усній формі, Однак, на зауваження вона реагувала неадекватно, обгрунтовувати та приймати виважені рішення не здатна, не вміє підпорядковувати себе вимогам, виходячи з поставлених завдань. У взаємовідносинах з керівництвом та співслужбовцями, в тому числі з військовослужбовцями, ОСОБА_1 поводила себе некоректно, допускала випадки образ у вигляді нецензурної лайки, авторитетом не користувалась (а.с.44).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 підтвердили, що з початку 2015 року позивачка допускала аморальну поведінку та неналежне виконання посадових обов`язків, і ці свідки як працівники вказаної військової частини в першій половині червня 2015 року зверталися до командира частини з вищеназваними рапортами, які писали з приводу вказаних в них порушень, допущених позивачкою.

Відповідно до положень ч.1 ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1)догана; 2) звільнення.

Згідно з правилами ст.149 вказаного Кодексу до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

П.3 ч.1 ст.40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення;

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Однак, згідно з правилами ч.1 ст.43-1 вказаного Кодексу розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення з підприємства, установи, організації, де немає первинної профспілкової організації.

Судом встановлено, що у вказаній військовій частині не створено первинної профспілкової організації. Ця обставина визнається обома сторонами, а тому в силу ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40, п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Відповідно до положень п.23 вказаної постанови за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

На підставі вищенаведеного суд приходить до висновку, що позивачку звільнено із займаної посади на підставі п.3 ч.1 ст.40 КзпП України з дотриманням вимог трудового законодавства.

Відповідно до правил ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Однак, ні позивачкою, ні її представником вказаних вимог закону не виконано і не надано жодних доказів на підтвердження поважності причин систематичного невиконання позивачкою її обов`язків, покладених на неї трудовим договором чи правилами внутрішнього трудового розпорядку, а також не спростовано вищезазначених фактів такого невиконання. Доводи позивачки про порушення відповідачем вимог трудового законодавства при її звільненні спростовуються вищевказаними доказами. Тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити з зв`язку з їх безпідставністю.

Оскільки позивачка звільнена позивачки від сплати судового збору, то судові витрати відповідно до правил ч.2 ст.88 ЦПК України слід віднести за рахунок держави.

На підставі наведеного, п.3 ч. 1 ст.40, ст.ст. 43-1, 147,149 КЗпП України, керуючись ст.ст. 213-215, 294, 88 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

в задоволенні позову відмовити.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 (м.Коломия Івано-Франківської області) про визнання незаконним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 №120 від 12.06.2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади діловода штабу на підставі п.3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 12.06.2015 року та відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 гривень відмовити в зв`язку з безпідставністю позовних вимог.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Коломийський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 23 вересня 2015 року.

Суддя Калинюк О. П.