АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2604/15 Справа № 202/3286/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Слюсар Л. П. Доповідач - Ткаченко І.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2015 року м. Дніпропетровськ

03 березня 2015 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Рудь В.В., Повєткіна В.В.

при секретарі - Левцунову І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра», ОСОБА_4 про визнання недійсним договору поруки

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2014 року, -

В С Т А Н О В И В:

05 березня 2014 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_4 про визнання договору поруки недійсним. Просила суд визнати договір поруки № 817/1 від 02.06.2006 року, укладений між нею та ВАТ КБ «Надра» (правонаступник - ПАТ КБ "Надра") недійсним, посилаючись на те, що даний договір суперечить загальним вимогам цивільного законодавства, порушує законні права та інтереси, а при укладенні договору ОСОБА_4 використав її як шахрай, шляхом введення в оману та зловживання довірою (а.с. 3-5).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра», ОСОБА_4 про визнання недійсним договору поруки - відмовлено в повному обсязі (а.с.40-41).

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення й ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 45-50).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 02.06.2006 року між ВАТ КБ «Надра» (правонаступник - ПАТ КБ "Надра") та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 817/1 з метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника - ОСОБА_4 за кредитним договором № 8/2006/840-К/817-Р від 02.06.2006 року .

Відповідно до п. 1.1 Договору поруки, Поручитель поручається перед Кредитором за належне виконання Позичальником ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань що випливають з кредитного договору № 8/2006/840-К/817-Р від 02.06.2006 року.

Відповідно з п. 1.3 Договору поруки, Відповідальність поручителя виникає як у випадку невиконання Позичальником будь-якої частини зобов'язань, так і при не виконанні Позичальником зобов'язань в цілому.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту договору поруки № 817/1 від 02.06.2006 року вбачається, що перед підписанням договору позивач належно ознайомилася з усіма умовами цього договору та кредитного договору, їх повністю і однаково із кредитором розуміє, вважає справедливими, адекватними, розумними, усвідомлює їх наслідки, обсяг своєї відповідальності та жодних заперечень не має. Договір підписано поручителем добровільно, не під впливом помилки, тиску чи тяжких обставин, договір відповідає його внутрішній волі та намірам безумовного та реального виконання взятих на себе зобов'язань. Своїм підписом на договорі поруки позивач засвідчила, що вона ознайомлена з умовами договору поруки та кредитного договору, відповідно до яких повинна виконувати зобов'язання позичальника у випадку та з моменту виникнення заборгованості позичальника, усвідомлює наслідки та обсяг своєї відповідальності, а тому її посилання на норми ч. 1 ст. 230 ЦК України як на підставу визнання договору поруки недійсним є необґрунтованими.

Вказані висновки суду 1 інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права, оскільки з матеріалів справи та спірного договору поруки, сторонами якого є позивачка та Банк, не вбачається навмисне введення Банком позивачки в оману, а відповідно до частини 1 ст. 230 ЦК України, лише якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року визначено, що порука є способом забезпечення виконання зобов'язання, договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін договору.

Позивачка не скористалася наданими їй правами, не обґрунтувала свої позовні вимоги та не надала суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Отже, позивачкою не надано суду належних доказів на підтвердження свої позовних вимог, а ст. 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета.

Доводи апелянта щодо введення її в оману кредитором ОСОБА_4., не мають значення при вирішення даної справи, оскільки він не є стороною договору поруки, укладеного між позивачкою та банком, а відповідно до частини 1 ст. 230 ЦК України, лише якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Посилання в апеляційній скарзі щодо відсутності підпису позивачки на договорі поруки, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки дане твердження спростовується матеріалами справи та самим договором, на наявній в матеріалах справи копії якого наявна підпис поручителя та не є підставою для визнання договору поруки недійсним в розумінні ст. 230 ЦК України.

Що стосується посилань апелянта на те, що відповідачі її запевняли, що вона підписує договір формально і що вона не буде сплачувати заборгованість по кредиту, а у разі її виникнення буде звернуто стягнення на іпотечне майно, то ці твердження спростовуються матеріалами справи та договором поруки і не є підставою для задоволення позову.

Інші доводи апелянта, приведені в апеляційній скарзі фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: