Провадження № 22-ц/779/810/2015
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Проскурніцького П.І., Ясеновенко Л.В.

секретаря Гавриляк Є.М.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДБ-ВУД» про поновлення на роботі і виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 лютого 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 лютого 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДБ-ВУД» про поновлення на роботі і виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне дослідження та оцінку доказів, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема зазначає, що суд першої інстанції при вирішенні спору не врахував його пояснень з приводу того, що по відношенню до нього чиняться репресії роботодавців, які відмовляли йому у працевлаштуванні, і на роботу в ТзОВ «ДБ-ВУД» він був влаштований помічником верстатника по направленню Тисменицького районного центру зайнятості за сприянням Івано-Франківської ОДА з метою не виплатити йому матеріальну допомогу за його заявою від 22.10.2013 року.

Також, на думку апелянта, судом неправильно взято до уваги доводи відповідача про те, що записи в трудовій книжці про прийняття його на роботу на посаду помічника верстатника деревообробних верстатів проведені працівником, яка не володіє достатніми навиками для ведення трудових книжок, оскільки згідно п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки» від 27.04.1993 року №302, а також п. 2.4 наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» відповідальність за ведення та здійснення записів у трудових книжках лежить на керівнику ТзОВ «ДБ-ВУД». При цьому судом не враховано, що в наказі №15/13 від 31.10.2013 року про прийняття його на роботу на посаду підсобного робітника відсутній підпис про ознайомлення його з даним наказом, що підтверджує підробку наказів.

Крім того, апелянт стверджує, що судом першої інстанції під час розгляду справи не розглянуто чотири його заяви від 02.06.2014 року, 18.06.2014 року, 09.07.2014 року та 20.01.2015 року про постановлення окремих ухвал з приводу невиконання судового рішення, три заяви від 18.06.2014 року, 09.07.2014 року та 20.01.2015 року про постановлення окремих ухвал з приводу порушення прав дитини ОСОБА_3, безпідставно відхилено заяви про відвід судді Польської М.В., а також в порушення ч. 1 ст. 27 ЦПК України до дня подання апеляційної скарги не видано йому для ознайомлення матеріали справи, журнали судових засідань, записи фіксування судових засідань технічними засобами та в порушення ч. 2 ст. 222 ЦПК України не видано вступну та резолютивну частини рішення негайно після його проголошення.

З наведених підстав апелянт просить рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 лютого 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У засідання апеляційного суду сторони не з'явились, про час та день розгляду справи повідомлені у встановленому порядку.

Апелянт надіслав суду письмове клопотання про відкладення розгляду справи, не вказавши на поважність причини його неявки в судове засідання, при цьому зазначив де будуть зайняті 06.04.2015 року члени його сім'ї. Матеріали справи не містять довіреності позивача на представлення його інтересів будь-ким з них.

З урахуванням положень ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності сторін.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 з 01.11.2013 року по 07.04.2014 року працював на посаді підсобного робітника у ТзОВ «ДБ-ВУД». Прийняття позивача на роботу відбулося на підставі направлення на працевлаштування Тисменицького РЦЗ №0002001 від 28.10.2013 року, письмової заяви ОСОБА_2 від 31.10.2013 року та наказу (розпорядження) про прийняття на роботу №15/13 від 31.10.2013 року (а.с. 154-156 в т. 1).

Відповідно до наказу про припинення трудового договору №5/14 від 07.04.2014 року (а.с. 8 в т. 1) ОСОБА_2 звільнено з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників (посади підсобного робітника).

Трудові відносини ОСОБА_4 з ТзОВ «ДБ-ВУД» підтверджуються також копією трудової книжки позивача (а.с. 4, 4 зв. в т. 1).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача відбулися зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення чисельності або штату працівників, власником додержано норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, відповідач не мав змоги перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації через відсутність вакансії, а тому позовні вимоги про поновлення та роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають. Оскільки звільнення позивача відбулося законно, то вимога про стягнення моральної шкоди, як наслідок звільнення, також не підлягала до задоволення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно положень ч.ч. 1, 2, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом №4/14 про внесення змін до штатного розпису підприємства від 30.01.2014 року скорочено посаду підсобного робітника - одну одиницю (а.с. 158 в т. 1).

Відповідно до акту №1 про відмову працівника від підпису про ознайомлення з наказом від 30.01.2014 року, підсобний робітник ОСОБА_2, якого в присутності працівників ТзОВ «ДБ-ВУД» було ознайомлено з наказом від 31.01.2014 року про його звільнення з 07.04.2014 року з займаної посади підсобного робітника у зв'язку з скороченням штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України), відмовився від підпису про те, що його з вищевказаним наказом ознайомлено (а.с. 160 в т. 1).

З наказу про припинення трудового договору №5/14 від 07.04.2014 року (а.с. 8 в т. 1) вбачається, що іншої роботи, в тому числі згідно заявленої працівником спеціальності, яка б могла бути йому запропонована на підприємстві, не має. Вакантні посади на підприємстві відсутні.

Згідно відомості на виплату грошей №ВЗП-000011 від 07.04.2014 року (а.с. 162 в т. 1) ОСОБА_2 в день звільнення отримав розрахункові виплати.

Відповідно до запису в реєстрі видачі трудових книжок позивачу в день звільнення видано трудову книжку (а.с. 165 в т. 1).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дав правильну правову оцінку наявним в матеріалах справи доказам, які відповідали вимогам ст. ст. 58, 59 та 64 ЦПК України та вірно дійшов висновку про те, що у відповідача відбулися зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення чисельності або штату працівників, відповідач не мав змоги перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві через відсутність вакансії, власником додержано норм законодавства, що регулюють звільнення працівника на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 про поновлення та роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Оскільки в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав ОСОБА_2 в сфері трудових відносин та спричинення йому у зв'язку з цим моральної шкоди, то суд першої інстанції вірно дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в наведеній частині.

Доводи апелянта про те, що згідно направлення на працевлаштування, виданого Тисменицьким районним центром зайнятості, його було прийнято на роботу помічником верстатника спростовуються корінцем направлення на працевлаштування Тисменицького РЦЗ №0002001 від 28.10.2013 року, його заявою від 31.10.2013 року про прийняття на роботу, наказом про прийняття на роботу №15/13 від 31.10.2013 року, а також долученим ним до апеляційної скарги листом Івано-Франківського обласного центру зайнятості від 15.11.2013 року за №ОЦЗ-3602-14/0/10-13, в якому зазначається його посада - підсобний робітник.

Наведеними доказами спростовуються також доводи апелянта щодо підроблення записів в трудовій книжці, а його посилання на помилкові та анульовані записи в трудовій книжці, що зроблені працівником відповідача з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, то такі не спростовують правильності висновків суду та судового рішення в цілому.

Твердження апелянта про чинення йому перешкод в доступі до правосуддя, а саме, ненадання йому для ознайомлення матеріалів справи, невидача витягів з матеріалів справи, невидача для ознайомлення журналів судового засідання, невидача запису для прослуховування судового засідання, невидача вступної та резолютивної частини рішення, нічим не підтверджені.

Посилання апелянта на те, що суд не виніс окремі ухвали по тих питаннях, по яких він просив, то такі не узгоджуються з положеннями ст. 211 ЦПК України, яка встановлює право суду на постановлення окремої ухвали.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, є такими, що були предметом дослідження суду.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В силу ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід відхилити, а оскаржуване рішення залишити без зміни.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313- 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Проскурніцький П.І.

Ясеновенко Л.В.