У х в а л а

іменем україни

28 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Кузнєцова В.О.,

Наумчук М.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 03 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за договором позики 07 квітня 2011 року № 39, з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних у розмірі 2 509 962 грн 08 коп. і суму боргу за договором позики від 07 квітня 2011 року № 40 з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних у розмірі 1 010 011 грн 74 коп.; судовий збір у розмірі 3 654 грн, витрати на сплату послуг банку у розмірі 50 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 4 000 грн.

На обґрунтування вимог позивач посилався на те, що 07 квітня 2011 року між ним та відповідачем укладені два кредитних договори № № 39, 40, відповідно до умов яких ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 383 747 грн та 13 001 доларів США, а позичальник ОСОБА_3 зобов'язався повернути зазначену суму через 2 місяці, тобто до 07 червня 2011 року, а також щомісяця сплачувати позивачу винагороду у розмірі 5 % від суми боргу.

До 07 червня 2011 року відповідач борг не повернув, щомісячну винагороду не сплатив.

На численні вимоги позивача повернути борг відповідач відмовляв, мотивуючи відмову відсутністю грошових коштів, обіцянками згодом повернути гроші, а інколи взагалі зникав та на телефонні дзвінки не відповідав.

Згідно із пунктом 5.2 договору від 07 квітня 2011 року № 39, у разі затримки відповідачем виплати відсотків більше ніж на три доби, розмір відсотків збільшується до 15 %.

Згідно із пунктом 5.1 договору від 07 квітня 2011 року № 40 у разі затримки відповідачем виплати відсотків більше ніж на три доби, розмір відсотків збільшується до 15 %.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 03 липня 2015 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 за договором позики від 07 квітня 2011 року № 39 - 2 509 962 грн 08 коп., за договором позики від 07 квітня 2011 року № 40 - 931 257 грн 98 коп., судовий збір у розмірі 3 654 грн. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 07 квітня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладені договори позики № № 39, 40, які названі договорами кредиту, відповідно до умов яких позивач надав відповідачу за договором № 39 у борг гроші в сумі 383 747 грн, а за договором № 40 13 001 доларів США.

Згідно із п. 2.1 договору № 39, грошові кошти відповідач отримав від позивача у момент підписання договору, тобто 07 квітня 2011 року в сумі 383 747 грн, та зобов'язався повернути вказану суму боргу через два місяці до 07 червня 2011 року, а також щомісяця сплачувати позивачу винагороду в розмірі 5 % від суми боргу.

Згідно із п. 5.2 договору № 39, у разі затримки відповідачем виплати відсотків більше ніж на три доби, розмір відсотків збільшується до 15.

Згідно із договором № 40 ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_2 гроші в сумі 13 001 доларів США та зобов'язався повернути зазначену суму боргу через два місяці, тобто до 07 червня 2011 року, а також щомісяця сплачувати позивачу винагороду у розмірі 5 % від суми боргу.

Згідно із п. 5.1 договору № 40, у разі затримки відповідачем виплати відсотків більше ніж на 3 доби, розмір відсотків збільшується до 15.

У термін до 07 червня 2011 року відповідач борг за вказаними договорами позики не повернув, щомісячну винагороду у розмірі 5 % не сплатив.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК Українивизначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1050 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до частини 3 статті 10 та статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених, статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши, що вказані грошові кошти отримано відповідачем під час підписання вказаних договорів, відповідач вказані договори у встановленому порядку не оспорив, доказів, які б вказували про те, що кошти він не отримував, матеріали справи не містять, на підставі наведених норм матеріального права дійшли правильних висновків про часткове задоволення позову.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, перевірені колегією суддів в межах доводів касаційної скарги, підстав для їхзміни або скасування не встановлено.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 03 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: В.О. Кузнєцов

М.І. Наумчук