АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/259/15-ц Номер провадження 22-ц/786/2168/15Головуючий у 1-й інстанції Сидоренко Ю. В. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Прядкіної О.В., Триголова В.М.

при секретарі: Кальник А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 02 червня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання незаконним розірвання трудового договору, стягнення заборгованості по заробітній платі, відшкодування моральної шкоди та юридичних послуг, зобов'язання сплатити внески до Пенсійного фонду, треті особи: Управління Пенсійного фонду України у м. Миргороді та Миргородському районі Полтавської області, Миргородська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області.

Заслухавши суддю-доповідача апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, колегія суддів,-

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала, що 25 березня 2014 року уклала трудовий договір з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, який був зареєстрований у Миргородському міськрайонному центрі зайнятості за № 4. За умовами трудового договору вона виконувала обов'язки кухаря на території орендованого кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого за адресою: АДРЕСА_1, м. Миргород, Полтавської області.

Відповідно до п. 3 договору сторони узгодили рівень заробітної плати у сумі 1200 грн. на місяць, але не нижче рівня мінімальної заробітної плати, встановленого діючим законодавством. У 2014 році її розмір був встановлений на рівні 1218 грн., проте належних змін до договору відповідач не внесла та не надала необхідних документів до органу Державної служби зайнятості. У зв'язку з істотним порушенням відповідачем законодавства про працю України позивач вирішила звільнитися з роботи, про що було усно повідомлено відповідача. З метою уникнути звільнення за таких підстав та проведення належних розрахунків з працівником, а також можливої відповідальності, відповідач після отримання інформації про намір розірвати трудовий договір штучно створила фабулу правопорушення з боку позивача та звільнила її на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України - за вчинений прогул. При цьому відповідачем порушено встановлений порядок розірвання трудових договорів, позивач не отримала жодних документів, передбачених ст. 40 КЗпП України, запис до її трудової книжки не внесено.

Просила визнати незаконним розірвання трудового договору від 25.03.2013 року, зареєстрованого за № 4, одноразово стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 3654 грн., відшкодувати моральну шкоду в сумі 15000 грн. та 2000 грн. витрат на юридичну допомогу, а усього - 20654 грн., зобов'язати відповідача сплатити внески на рахунок позивача у Пенсійний фонд України, відповідно до встановленого розрахунку.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 02 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням, позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування судом фактичних обставин справи, невідповідність рішення фактичним обставинам справи, незаконність і необґрунтованість рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 25 березня 2013 року між сторонами було укладено безстроковий, що укладається на невизначений строк, трудовий договір, за яким ОСОБА_2 працювала на посаді кухаря кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

Трудовий договір було зареєстровано у Миргородському міськрайонному центрі зайнятості 24.03.2013 року за № 4.

Згідно п. 3 вказаного договору фізична особа-підприємець зобов'язалась оплачувати працю позивача в розмірі 1200 грн. на місяць. Додатком до цього договору, який зареєстровано в Миргородському МРЦЗ 14.01.2014 року, до п. 3 було внесено зміни, згідно яких з 01 січня 2014 року заробітна плата позивача становила 1250 грн. на місяць.

З 23 грудня 2014 року ОСОБА_2 було звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України - за прогул без поважних причин (наказ від 23.01.2015 р. № 34-К), у зв'язку з чим трудовий договір знято з реєстрації Миргородським міськрайонним центром зайнятості 26 січня 2015 року.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги щодо незаконності розірвання трудового договору та стягнення заборгованості по заробітній платі не знайшли свого підтвердження, а, отже, й вимоги про відшкодування моральної шкоди, які є похідними від них, не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, які узгоджуються з фактичними обставинами справи та нормами процесуального і матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

За правилами ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як роз'яснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.9 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», передбаченим цією нормою прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Судом першої інстанції встановлено, підтверджено письмовими доказами по справі та не заперечувалось ОСОБА_2, що 23 грудня 2014 року вона самовільно залишила робоче місце більш ніж за 3 години до закінчення робочого дня і з того часу на роботу у відповідача не виходила, поважних причин відсутності на роботі не довела. Вказані дії свідчать про вчинення нею прогулу без поважних причин та є підставою для розірвання трудового договору з ініціативи власника згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Доказів подання письмової заяви про звільнення з роботи за власним бажанням, як того вимагає ст. 38 КЗпП України, позивачем по справі не надано і суду таких обставин не доведено, тому доводи апелянта щодо порушення відповідачем її права розірвати трудовий договір з власної ініціативи та у визначений нею строк є безпідставними і висновків суду першої інстанції не спростовують.

Звернення зі скаргами на дії ОСОБА_3 до органів державної влади не звільняє працівника від обов'язку письмово попередити власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору та само по собі не доводить факту порушення прав позивача та незаконного звільнення її з роботи.

Досягнення домовленості з відповідачем про припинення трудового договору за угодою сторін згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України апелянт ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала, а, отже, така підстава розірвання трудового договору № 4 від 25 березня 2013 року не приймається колегією суддів до уваги.

Порушень порядку звільнення позивача по справі не встановлено і доводи апеляційної скарги таких обставин не доводять. Відповідачем було надіслано позивачці вимогу щодо пояснення причин відсутності на роботі та повідомлення про намір розірвати з нею трудовий договір за вчинений прогул, що доводиться рекомендованим листом з повідомленням про вручення та апелянтом по справі не заперечується, з нею проведено повний розрахунок, що підтверджується відомостями про виплату заробітної плати, а особиста присутність працівника під час зняття державною службою зайнятості з реєстрації трудового договору не є обов'язковою.

Згідно п. 7 постанови Кабінету Міністрів України від 29 жовтня 2009 р. № 1168 «Деякі питання застосування законодавства про працю фізичною особою, яка використовує найману працю» за зверненням працівника, який не був присутній під час зняття трудового договору з реєстрації, посадова особа центру зайнятості протягом трьох робочих днів з дня такого звернення робить відповідну відмітку у виданому йому примірнику трудового договору та засвідчує у трудовій книжці запис про звільнення з роботи, внесений фізичною особою.

Вирішуючи спір в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, суд першої інстанції дав належну оцінку наданим по справі доказам та виконанню сторонами своїх процесуальних обов'язків, та дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги посилання на нові обставини та засоби доказування не містять і висновків суду першої інстанції не спростовують.

Стосовно зобов'язання відповідача сплатити внески безпосередньо на рахунок позивача у Пенсійний фонд України, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що обраний позивачкою спосіб захисту не відповідає положенням Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», яким визначено порядок стягнення та розподілу страхових коштів за видами загальнообов'язкового соціального страхування, та не може бути застосований судом.

Колегією суддів встановлено, що рішення місцевим судом ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 02 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: С.Б. Бутенко

Судді: /підписи/ О.В. Прядкіна

В.М. Триголов

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області С.Б. Бутенко