Справа № 136/1532/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"10" вересня 2015 р. м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Кривенка Д. Т.

за участю секретаря Марчук Н.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Липовець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Турбівської селищної ради Липовецького району Вінницької області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом до відповідача, підставність якого обґрунтував наступним чином.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_2. Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина за заповітом, вчиненим спадкодавцем за його життя 15.04.1991 року, який не змінювався та не скасовувався. Відповідно до вказаного заповіту спадкоємцем призначено дочку спадкодавця ОСОБА_3, однак остання свого права на спадщину не використала, надавши нотаріусу за місцем відкриття спадщини заяву про відмову від неї. До кола спадкоємців, які мають право на успадкування за законом увійшла позивач, ОСОБА_1 Спадщину після смерті батька вона, ОСОБА_1, прийняла фактично, на протязі шести місяців з дня смерті спадкодавця доглядала за житловим будинком, що належав спадкодавцеві, робила там поточні та капітальні ремонтні роботи, проте реалізувати свої спадкові права в нотаріальному порядку на належний ОСОБА_2 житловий будинок позбавлена можливості, оскільки як з'ясувалось на нього відсутні правовстановлюючі документи, у зв'язку із чим нотаріус виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Ураховуючи наведене, позивач просила суд здійснити захист її порушених прав у спосіб, що передбачений законом шляхом визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом на нерухоме майно, що належало спадкодавцеві.

В судове засідання представник позивача ОСОБА_4 та позивач ОСОБА_1 не з'явились, однак представник позивача надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав з підстав, що у ньому наведені, просив суд позов задовольнити, а розгляд справи проводити за його відсутності та відсутності позивача.

Представник відповідач селищний голова Турбівської селищної ради Липовецького району Вінницької області в судове засідання також не з'явився, в адресованій суду заяві вказав про визнання позову, не заперечував проти його задоволення, просив суд його задовольнити, зазначивши про розгляд справи без його участі.

Беручи до уваги те, що сторони скористались наданими їм ч.2 ст.158 ЦПК України правами, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, а тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів в загальному порядку, не здійснюючи фіксування судового процесу технічними засобами, що відповідає правилам ст.169, 197 ЦПК України.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, яким дав належну оцінку, дійшов висновку про задоволення позову з огляду на наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року в помер ОСОБА_2, що доведено свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1. Після його смерті відкрилась спадщина за заповітом вчиненим 15.04.1991 року, відповідно до якого ОСОБА_2 заповів належний йому житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1, ОСОБА_3

У відповідності до роз'яснень, що містяться у п.24 постанови ПВСУ за №7 від 30.08.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», судом було витребувано матеріали Спадкової справи до майна померлого, відповідно до яких встановлено, що ОСОБА_3 надала 25.08.2015 року нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини за заповітом, відмовилась від її прийняття і за законом на неї не претендує. Згідно заяви, що міститься в матеріалах Спадкової справи до майна померлого ОСОБА_2, своїм правом на спадкування за законом скористалась дочка спадкодавця, позивач у справі, ОСОБА_1, що доведено свідоцтвом про народження та про одруження останньої, шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном, на що вказує довідка видана виконавчим комітетом Турбівської селищної ради Липовецького району Вінницької області 17.08.2015 року за №3457, згідно якої констатовано, що ОСОБА_1 на протязі шести місяців з дня смерті батька ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, спадщину прийняла фактично, а саме: в червні та липні 1991 року проводила капітальні та поточні ремонтні роботи у належному спадкодавцеві житловому будинку, обробляла город, збирала урожай, сплачувала усі необхідні платежі та податки. Інші спадкоємці, поміж наведених вище, - відсутні, так як дружина спадкодавця ОСОБА_5, померла 1981 року.

25.08.2015 року приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу Врублевською Ю.В. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії та видачі на ім'я ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_2, оскільки заявником нотаріусу не було пред'явлено документів, що посвідчують право власності спадкодавця на нерухомість.

У п.23 постанови ПВС України від 30.05.2008 року за №7, зазначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Крім того, згідно п. 1 вказаної постанови ПВСУ, роз'яснено, що у разі відкриття спадщини до 01.01.2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Судом встановлено, що спадщина після смерті ОСОБА_2 відкрилась до 01.01.2004 року, а відтак до застосування підлягають норми ЦК УРСР.

Як слідує зі змісту ст.524, 527 ЦК України, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в

рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки

(усиновителі) померлого (ст.529 ЦК УРСР).

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту

відкриття спадщини. (ст.548 ЦК УРСР).

Згідно ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння

спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ст.553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій.

Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець,

який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини

(стаття 549 цього Кодексу).

Зібрані у справі докази вказують на те, що спадкоємець за заповітом ОСОБА_3 протягом шестимісячного строку після смерті батька ОСОБА_2 не вчинила жодних дій, що свідчать про прийняття нею спадщини, а відтак вважається такою що відмовилась від спадщини. На її волю щодо відмови у вступ в управління та володіння спадковим майном вказує й заява про відмову від спадщини, що подана нотаріусу 25.08.2015 року.

Позивач спадщину прийняла в силу положень визначених ст.549 ЦК УРСР. Інші спадкоємці як за законом так і за заповітом на майно, що залишилось після смерті ОСОБА_2 відсутні. Прийнята позивачем спадщина визнається належною їй з моменту відкриття спадщини. Проте як з'ясувалось оформити в нотаріальному порядку свої спадкові права позивач позбавлена можливості, оскільки таке її право оспорюється.

Норма ст. 392 ЦК України вказує на те, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Факт належності житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 ОСОБА_2 доведено довідкою, що видана виконавчим комітетом Турбівської селищної ради Липовецького району від 26.08.2015 року за №3692, а також рішенням виконавчого комітету цього ж органу місцевого самоврядування від 24.09.1987 року «Про наслідки пере нумерації вулиць». Як свідчать записи, що містяться у Технічному паспорті на спірну нерухомість рік побудови житлового будинку та господарських будівель 1958-1960 р.р.

Відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалась підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

За таких обставин та у контексті приведених правових норм регулювання предмета спору, суд вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами обставини набуття спадкодавцем на праві власності об'єкта нерухомості, який увійшов до складу спадкової маси, спадкоємцем якого є позивач згідно законодавства яке було чинним на час набуття права власності.

Крім того, представник відповідача надав суду заяву про визнання позову.

Згідно ст. 174 ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності на те законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.

Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачами позову та виносить рішення про задоволення позовних вимог.

На підставі ст. ст. 526, 527, 548, 549, 550 ЦК УРСР, постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за №7, ст.ст. 25, 328, 346, 392 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, ч.2 158, ч.4 174, 208-209, 212 - 215 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з усіма господарськими будівлями та спорудами, а саме: житловий будинок «А», загальною площею 52,6 кв.м.; житловою площею 36,1 кв.м., веранда «а»; ганок; сарай «Б»; сарай «б»; сарай «В»; погріб «п/В»; убиральня «Д», що розташований в АДРЕСА_1, що належав ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Д. Т. Кривенко