Справа 303/4033/15-ц
номер рядка стат. звіту 52
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2015 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого-судді Заболотного А.М.

при секретарі Штець І.І.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника третіх осіб ОСОБА_3,

ОСОБА_4, ОСОБА_5 ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні залі засідань в м. Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ПП «ЛМ Плюс», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10, реєстраційна служба Мукачівського МРУЮ про визнання недійсними рішення загальних зборів,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до ПП «ЛМ Плюс», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10, реєстраційна служба Мукачівського МРУЮ про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників ПП «ЛМ Плюс» від 10.06.2014 року в частині призначення ОСОБА_7 виконуючою обовязки директора ПП «ЛМ Плюс» (п. 3) та в частині доручення їй пошуку кандидатів на посаду директора підприємства (п. 2). Свої вимоги обґрунтовує тим, що учасники приватного підприємства «ЛМ Плюс» на загальних зборах 10.06.2014 року прийняли рішення (протокол № 2 від 10.06.2014 року) яким вирішили всупереч її волі та за її відсутності призначили виконуючою обовязки директора підприємства та зобовязали здійснити пошук кандидатів на посаду директора ПП «ЛМ Плюс». Зазначене рішення вважає незаконним та таким, що порушує її конституційне право на працю, оскільки відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Більше того, покладення на неї обовязків директора підприємства «ЛМ Плюс» та обовязку по пошуку кандидатів на посаду директора підприємства відбулося під час її перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. У звязку із зазначеним просить позов задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив позов задоволити з урахуванням наведених у позовній заяві підстав.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнала.

Представник третіх осіб ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову, мотивуючи тим, що позивач у телефонному режимі була повідомлення про час проведення загальних зборів учасників ПП «ЛM ПЛЮС», а тому рішення загальних зборів учасників ПП «ЛМ Плюс» від 10.06.2014 року є законним та підстави для визнання його недійсним відсутні. Крім того вказала, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту.

Треті особи ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та представник реєстраційної служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області у судове засідання не зявилися повторно, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до рішення № 1 від 14.11.2013 року загальних зборів власників ПП «ЛМ Плюс» співвласника підприємства є ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та позивач ОСОБА_7

Відповідно до розпорядження ПП «ЛМ ПЛЮС» № 1 від 29.02.2012 року ОСОБА_7 звільнено з посади директора в звязку з відпусткою по догляду за дитиною з 29.02.2012 року та призначено виконуючою обовязки директора ОСОБА_11

В подальшому на загальних зборах учасників ПП «ЛМ Плюс», яке було оформлено протоколом № 2 від 10.06.2014 року, було прийнято рішення відповідно до п.п. 2, 3 якого вирішено до моменту призначення новообраного директора підприємства призначити ОСОБА_7 виконуючою обовязки директора ПП «ЛМ Плюс» та доручено ОСОБА_7 пошук кандидатів на посаду директора ПП «ЛМ Плюс» і винесення питання про призначення директора серед кандидатів на розгляд загальних зборів учасників. Із зазначеного вище протоколу загальних зборах учасників ПП «ЛМ Плюс» вбачається, що на зборах були присутні учасники ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_3 та відсутні ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_7 При цьому всі присутні учасники підтримали питання, які були винесені на порядок денний.

Також судом встановлено, що на цей час ОСОБА_7 є керівником ПП «ЛМ Плюс», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 26.06.2015 року.

Як на підставу заявленого позову, позивач вказує на порушення її прав, гарантованих зокрема ст. 43 Конституції України та ст.2 КЗпП України.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Згідно з ст. 2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об'єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.

В той же час за змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і такого самостійного способу захисту порушеного права або інтересу як скасування реєстрації місця проживання не передбачено. Відповідно до положень ст.ст. 55,124 Конституції України та ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Право на справедливий суд кожному гарантується у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч. 3 ст. 16 ЦК України).

Одночасно особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

У звязку з цим слід звернути увагу на наступне. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» при вирішенні питання про те, чи є спір, що виник між господарським товариством та посадовими особами товариства, які входять до складу виконавчого органу товариства або наглядової ради товариства, трудовим чи корпоративним, судам необхідно керуватися положеннями глави XV КЗпП. Відповідно до статті 3 КЗпП до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно з частиною четвертою статті 65 ГК у разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), у якому визначаються строк найму, права, обов'язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін. При цьому, як наголошено в Постанові, способом захисту порушених або оспорюваних прав у таких категоріях спорів є позов про поновлення на посаді, зобовязання усунути перешкоди у виконанні посадових обовязків тощо відповідної посадової особи господарського товариства, а не позов про визнання недійсним відповідного рішення загальних зборів акціонерів (учасників) товариства чи наглядової ради товариства.

Також в п. 10 Постанови звертається увага на те, що судам при вирішенні корпоративних спорів необхідно звернути увагу на неможливість застосування таких способів захисту прав та законних інтересів осіб, не передбачених чинним законодавством, зокрема статтею 16 ЦК та статтею 20 ГК, та не випливають із положень законодавства. У звязку з цим не підлягають задоволенню позови про визнання рішень загальних зборів правомочними, як такі, що не відповідають можливим способам захисту прав та інтересів. Рішення загальних зборів та інших органів управління господарського товариства, що за своєю правовою природою є актами, дійсні, якщо у судовому порядку не буде встановлено інше.

Згідно з п. 10 Постанови судам необхідно враховувати, що рішення загальних зборів учасників (акціонерів) та інших органів господарського товариства є актами, оскільки ці рішення зумовлюють настання правових наслідків, спрямованих на регулювання господарських відносин, і мають обовязковий характер для субєктів цих відносин. У звязку з цим підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів акціонерів (учасників) господарського товариства можуть бути: порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів товариства; позбавлення акціонера (учасника) товариства можливості взяти участь у загальних зборах; порушення прав чи законних інтересів акціонера (учасника) товариства рішенням загальних зборів. Крім того, в п. 18 Постанови розяснено, що не всі порушення законодавства, допущені під час скликання та проведення загальних зборів господарського товариства, є підставою для визнання недійсними прийнятих на них рішень. При цьому безумовною підставою для визнання недійсними рішень загальних зборів у звязку з прямою вказівкою закону є: прийняття загальними зборами рішення за відсутності кворуму для проведення загальних зборів чи прийняття рішення (статті 41, 42, 59, 60 Закону про господарські товариства); прийняття загальними зборами рішень з питань, не включених до порядку денного загальних зборів товариства (частина четверта статті 43 Закону про господарські товариства); прийняття загальними зборами рішення про зміну статутного капіталу товариства, якщо не дотримано процедури надання акціонерам (учасникам) відповідної інформації (статті 40, 45 Закону про господарські товариства). При вирішенні питання про недійсність рішень загальних зборів у звязку з іншими порушеннями, допущеними під час скликання та проведення загальних зборів, суд повинен оцінити, наскільки ці порушення могли вплинути на прийняття загальними зборами відповідного рішення.

Таким чином з наведених вище положень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» слід зробити висновок про те, способом захисту порушених або оспорюваних прав у такій категорії спорів є позов про поновлення на посаді, зобовязання усунути перешкоди у виконанні посадових обовязків тощо відповідної посадової особи підприємства, а не позов про визнання недійсним відповідного рішення загальних зборів його учасників, що свідчить про те, що позивачем невірно обрано спосіб захисту.

Крім того, в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» також зазначено, що не всі порушення законодавства, допущені під час скликання та проведення загальних зборів товариства, є підставою для визнання недійсними прийнятих на них рішень та вказано на безумовні підстави для визнання недійсними рішень загальних зборів.

Відповідно до принципу диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст. 11 ЦПК України).

При цьому суд звертає увагу на те, що ч. 4 ст. 10 ЦПК України встановлено обовязок суду сприяти всебічному і повному зясуванню обставин справи, зокрема шляхом розяснення особам їхніх прав та обовязків, попередження про наслідки вчинення чи не вчинення певних процесуальних дій і сприянню здійснення їхніх прав у певних випадках. Разом з тим виходячи з принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, суд не вправі з власної ініціативи встановлювати якісь обставини, що мають значення для справи, зокрема шляхом витребування доказів.

Як передбачено ст. 88 ЦК України у статуті товариства вказуються найменування юридичної особи, органи управління товариством, їх компетенція, порядок прийняття ними рішень, порядок вступу до товариства та виходу з нього, якщо додаткові вимоги щодо змісту статуту не встановлені цим Кодексом або іншим законом. Таким чином юридична особа провадить свою діяльність на підставі статуту, який є її установчим документом.

В той же час в ході судового розгляду судом неодноразово вказувалося сторонам на необхідність подачі статуту ПП «ЛМ Плюс» як доказу та створені усі необхідні умови для реалізації сторонами своїх прав на подання заяв про забезпечення доказів, витребування письмових доказів, якщо такі в сторони позивача відсутні. Поряд з тим статут ПП «ЛМ Плюс» суду поданий та і не був.

При цьому без дослідження статуту ПП «ЛМ Плюс», суд позбавлений можливості перевірити, дослідити та встановити обставини, які лежать в основі позову, зокрема дотримання порядку скликання загальних зборів учасників підприємства, їх правомочність, дотримання порядку призначення керівника підприємства та інше, тобто обставин, які б вказували на наявність чи відсутність підстав для визнання недійсним оскаржуваного рішення.

До того ж жодним чином не підтверджено твердження позивача про її перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, оскільки довідка Управління праці і соціального захисту населення виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 01.07.2014 року № 955/11-22 свідчить про отримання допомоги при народженні дитини, а не доказом перебування у відпустці по догляду за дитиною, яким мав би бути наказ про надання такої відпустки.

Вирішуючи спір також слід врахувати наступне. В судовому засіданні представником відповідача було подано заяву про визнання позову. Поряд з тим, ч. 4 ст. 174 ЦПК України передбачено, що якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. При цьому враховуючи позицію представника третіх осіб, яка представляє інтереси учасників ПП «ЛМ Плюс», судом було прийнято рішення про відсутність підстав для прийняття визнання позову відповідачем.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності суд приходить до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_7 до ПП «ЛМ Плюс», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10, реєстраційна служба Мукачівського МРУЮ про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників ПП «ЛМ Плюс» від 10.06.2014 року в частині призначення ОСОБА_7 виконуючою обовязки директора ПП «ЛМ Плюс» (п. 3) та в частині доручення їй пошуку кандидатів на посаду директора підприємства (п. 2). слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 14, 57-60, 209, 212-215, 218, 223, 294, ст. 43 Конституції України, ст. 2 КЗпП України, суд,-

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_7 до ПП «ЛМ Плюс», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10, реєстраційна служба Мукачівського МРУЮ про визнання недійсними рішення загальних зборів відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Закарпатської області через Мукачівський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя А.М.Заболотний