У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Кафідової О.В., Колодійчука В.М., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором кредиту, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 березня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 18 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість по кредитному договору у розмірі 132 349,53 грн, з яких: 59 574,42 грн - заборгованість по кредиту, 63 487,02 грн - заборгованість по відсотках, 3 420 грн. - по комісії, 5 868,09 грн - пеня.

Позов мотивовано тим, що 30 січня 2008 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та відповідачем укладено кредитний договір про надання кредиту у розмірі 180 000 грн зі сплатою 15,5% річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення до 28 січня 2011 року. 17 грудня 2012 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги до кредитних договорів, укладених між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичними особами. Банк свої зобов'язання за договором кредиту виконав, разом з тим, відповідач в добровільному порядку не погашає заборгованість по кредитному договору. Оскільки відповідач до данного часу кредит не повернув та продовжує користуватися наданими коштами, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в судовому порядку.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 18 вересня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що рішенням Тернопільского міськрайонного суду від 14 жовтня 2011 року з ОСОБА_5 вже стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 82 689,83 грн, шляхом звернення стягнення на сідловий тягач та напівпричіп - платформу, що йому належали, а тому підстави для повторного стягнення з боржника заборгованості відсутні.

Залишаючи без змін рішення місцевого суду, апеляційний суд погодився з висновками останнього та виходив з того, що до позивача перейшло право вимоги на заборгованість відповідача в обсязі станом на 17 грудня 2012 року - дня укладення договору уступки вимоги. На момент укладення договору відступлення права вимоги, питання про звернення стягнення заборгованості на предмет застави вже було вирішено судом і рішення набрало законної сили. Апеляційний суд не прийняв до уваги посилання позивача на те, що рішення суду від 14 жовтня 2011 року про стягнення заборгованості за договором кредиту шляхом звернення стягнення на предмет застави на користь ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» не виконано, а тому ТОВ «Кредитні ініціативи», як новий кредитор, має право на звернення до суду за захистом свого права. Суд послався на ст. 61 Конституції України, якою встановлено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

З такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального права, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 30 січня 2008 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір про надання кредиту у розмірі 180 000 грн зі сплатою 15,5% річних за користування коштами, з кінцевим терміном повернення до 28 січня 2011 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 14 жовтня 2011 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 82 689,83 грн, шляхом звернення стягнення на сідловий тягач DAF XF, 2001 року випуску, д.н. НОМЕР_1, що належить заставодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та напівпричіп - платформа DESOT LDN, д.н. НОМЕР_2, що належить заставодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Предмет застави вирішено реалізувати шляхом продажу спеціалізованими організаціями з аукціонів (публічних торгів), з початковою ціною предмета застави 155 000 грн та 45 000 грн відповідно.

17 грудня 2012 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» права вимоги по кредитним договорам, укладених між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичними особами, зокрема з ОСОБА_5

ОСОБА_5 неналежно виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку із чим, станом на 1 серпня 2013 року, виникла заборгованість в сумі 132 349,53 грн, яка складається з: 59 574,42 грн - заборгованість за кредитом; 63 487,02 грн - заборгованість по відсотках; 3420 грн - заборгованість по комісії; 5 868,09 грн - пеня.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Пунктом 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (далі по тексту - Постанова) роз'яснено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_5, суд першої інстанції, виходив з того, що згідно рішення рішенням Тернопільского міськрайонного суду від 14 жовтня 2011 року вже звернуто стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, а подвійне стягнення за одним і тим самим кредитним договором не допускається.

Апеляційний суд погодився з такими висновками місцевого суду при цьому не врахував, що цим же пунктом 9 зазначеної вище Постанови роз'яснено, що задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена.

В порушення зазначених вимог закону та роз'яснень, викладених у постанові, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості, не з'ясувавши чи виконано на даний час рішення Тернопільского міськрайонного суду від 14 жовтня 2011 року та який розмір заборгованості існує на даний час.

При цьому помилковим є висновок суду про подвійне стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_5, оскільки подвійне стягнення відбулося б за умови одночасного звернення стягнення на предмет застави та стягнення заборгованості, якщо боржник і заставодавець є однією й тією ж особою.

Згідно із ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду.

Отже, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 4 вересня 2013 року у справі 6-73цс13, яка відповідно до 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

В ході розгляду даної справи апеляційним судом не дотримано вимог ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не надано належну оцінку зібраним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності.

Апеляційним судом не надано мотивування усім доводам сторін у справі, зокрема доводам апеляційної скарги позивача, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Зазначене вище свідчить про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхового вирішення спору.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд належним чином не перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги. Свої висновки належним чином не мотивував.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 18 вересня 2014 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді О.В. Кафідова
В.М. Колодійчук
О.В. Умнова
І.М. Фаловська