Справа № 456/1526/15 Головуючий у 1 інстанції: Микитчин І.М.
Провадження № 22-ц/783/5154/15 Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Берези В.І., Бойко С.М.,

за участі судового секретаря: Глинського О.А.,

позивача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 02 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 - річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків, -

в с т а н о в и л а:

В березні 2015 року позивачОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2, третя особа орган опіки і піклування Стрийської міської ради, про надання дозволу на виїзд ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, спільної дочки сторін, за межі України в Росію до 15 листопада 2027 року. В подальшому позивач змінила та уточнила свої позовні вимоги та остаточно просила надати дозвіл на виїзд неповнолітньої ОСОБА_4 за межі України без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_2 на літній період часу з 15.06.2015 р. до 01.09.2015 р. та на зимовий період з 20.12.2015 р. до 20.01.2016 р. в країни: Болгарія, Туреччина, Хорватія, Російська Федерація терміном на два роки до 2017 року.

Свій позов мотивує тим, щовона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 05.05.2011 року до 17.07.2014 року. За час перебування у шлюбі з відповідачем у них народилася дочка ОСОБА_4. Рішенням Стрийського міськрайонного суду від 17.07.2014 року шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу, дочка залишилася проживати з нею. Вона займається вихованням дочки, дбає про її фізичний та духовний розвиток. Їхня донька має проблеми зі здоров'ям, хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі, і щонайменше один раз в рік потребує санаторно - курортного лікування. У зв'язку з подіями на сході України та Криму, вона не може з донькою поїхати влітку на відпочинок на море, а тому бажає поїхати з дочкою на відпочинок за кордон в Росію. Відповідач ОСОБА_2 попередньо дав свою згоду на в клеєння фотокартки доньки у її закордонний паспорт для того, щоб вона могла разом з нею виїхати за кордон. Однак, в даний час між нею та відповідачем склалися неприязні стосунки, у зв'язку з чим відповідач діючи всупереч інтересам дитини, відмовляється добровільно дати згоду на тимчасовий виїзд доньки ОСОБА_4 за кордон, чим позбавляє позивачку можливості здійснювати піклування про її здоров'я, фізичний та духовний розвиток.

Рішенням Стрийського міськрайонного районного суду Львівської області від 02 червня 2015 року цей позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Судом постановлено надати дозвіл на виїзд за межі України до країн: Болгарія, Туреччина, Хорватія, Російська Федерація згідно з візами, що проставлені в проїзному документі або в паспорті громадянина України для виїзду за кордон неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в період часу з 15.06.2015 року по 01.09.2015 року, з 20.12.2015 року до 20.01.2016 року, з 15.06.2016 року по 01.09.2016 року, з 20.12.2016 року до 20.01.2017 року для тимчасових поїздок за кордон, тривалістю до 30 (тридцяти) днів перебування в кожній з вищевказаних країн, без згоди та супроводу їх батька ОСОБА_2, в супроводі її матері ОСОБА_3.

Не погодившись з цим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2, через свого представника ОСОБА_7, подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи. Висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Апелянт зазначає, що він ніколи не заперечував проти оздоровлення дитини в Туреччині, Єгипті, Хорватії, Болгарії та вважає за можливе оздоровлювати її на Чорному та Азовському морях в Україні. Стверджує, що за допомогою рішення суду позивачка намагається вивезти дитину до Росії на постійне місце проживання, чим позбавить його назавжди можливості спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні. В своїй апеляційній скарзі просить рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 02 червня 2015 року скасувати та відмовити у позові. (а.с. 60-63).

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача ОСОБА_3 в заперечення апеляційної скаргиОСОБА_2, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню а рішення суду - скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як визначено положеннями ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання : чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження , які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення в повній мірі не відповідає.

Відповідно до положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.3 ЦПК України,ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В той же час, за змістом положень ст.15 ЦК України право особи на захист свого цивільного права виникає у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб. Поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Положеннями ст.212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.05.2011 року до 17.07.2014 року. За рішенням суду цей шлюб було розірвано. За час перебування у шлюбі у них народилася дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Дитина залишилась проживати за місцем проживання позивачаОСОБА_3.

Встановлено також, що після розлучення позивач ОСОБА_3 одружилась та створила нову сім`ю з громадянином Росії ОСОБА_8 (а.с.9,10).

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дочки ОСОБА_4 за межі України без згоди та супроводу її батька ОСОБА_2 на літній період часу з 15.06.2015 р. до 01.09.2015 р. та на зимовий період з 20.12.2015 р. до 20.01.2016 р. в країни: Болгарія, Туреччина, Хорватія, Російська Федерація терміном на два роки до 2017 року.

Підставою для звернення з вказаним позовом позивач зазначає відмову відповідача у наданні дозволу на виїзд їхньої малолітньої дочки на виїзд за межі України, чим позбавляє її можливості оздоровитись на морі та отримати санаторно-курортне лікування.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 СК України).

У відповідності до ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Ст.9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року - держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і нормами міжнародного права. Статтею 18 Конвенції про права дитини проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними.

Особисте немайнове право на свободу пересування фізичної особи закріплене ст.313 ЦК України, зокрема ч.3 такої визначає, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231, визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон.

Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №231 від 31.03.1995р., з наступними змінами і доповненнями, за наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п.4).

Відповідно до п.п.1 п.4 даних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Таким чином, діючим законодавством України не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, проте встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Вирішуючи позовОСОБА_3 суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач не заперечує проти виїзду своєї доньки без нього в країни Євросоюзу.

Продовж розгляду справи судом першої інстанції відповідачОСОБА_4 неодноразово стверджував та зазначив про це і в апеляційній скарзі (а.с.62), що не заперечує, щоби його малолітня донька без його супроводу проходила оздоровлення та відпочивала разом з мамою за межами України в країнах: Туреччина, Єгипет, Хорватія, Болгарія. З цією метою дав згоду на запис доньки в закордонному паспорті позивачки.

Ці пояснення відповідача підтверджуються копією закордонного паспорта позивача ОСОБА_3, в якому ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н. записана як її дитина, яка прямує у її супроводі через державний кордон, та не заперечуються позивачем.

В той же час, позивачем не надано жодних об'єктивних доказів на підтвердження того, що відповідач відмовляється надати дозвіл на тимчасовий виїзд доньки ОСОБА_4 на оздоровлення без його супроводу в Болгарію, Туреччину та Хорватію.

Таким чином, аналіз наявних в матеріалах справи доказів не дає підстав стверджувати про наявність між сторонами спору щодо можливості тимчасового виїзду ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 з України в супроводі матері на оздоровлення в Болгарію, Туреччину та Хорватію.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, позивачОСОБА_3 не надала суду жодних об'єктивних доказів на підтвердження дійсності своїх намірів на тимчасовий виїзд дитини за кордон і, зокрема в Російську Федерацію, з метою оздоровлення та відпочинку дитини в цій країні, як і не надано жодних доказів, які би підтверджували необхідність виїзду дитини за кордон саме в цю країну.

Позивачем не надано також відомостей щодо деталей (конкретних характеризуючих даних) подорожі, зокрема: не вказано місце розташування оздоровчого/відпочинкового закладу (регіон, адрес); конкретні дані перебування у оздоровчому/відпочинковому закладі (дати заїзду/виїзду, лист-підтвердження на бронювання); відомості про маршрут та його часові дані (місце та планові дати вильоту/прильоту), тощо, як це вимагається Правилам перетинання державного кордону громадянами України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57.

Вказані обставин залишені судом першої інстанції без належної уваги та оцінки, у зв'язку з чим висновки суду про обґрунтованість позовних вимог є хибними.

Таким чином, колегія суддів вважає, що в супереч положенням ст.3 ЦПК України, позивач на час звернення до суду та розгляду справи в суді не довела як самого факту наявності спору щодо надання згоди відповідачем на виїзд малолітньої дитини за кордон у супроводі матері у визначені нею країни: Болгарію, Туреччину та Хорватію так і наявності правових і фактичних підстав щодо необхідності надання дозволу для тимчасового виїзду дитини в Росію, у зв'язку з чим позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог та змінити рішення.

Згідно ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення чи його зміни є: неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Таким чином, судова колегія приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції слід скасувати, як таке, що постановлено за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, без належної оцінки наявних доказів та внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, а тому слід ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, ст.309, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 02 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий: Штефаніца Ю.Г.

Судді: Берези В.І.

Бойко С.М.