АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

15 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Левенця Б.Б., Махлай Л.Д.,

при секретарі: Богацькій М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 18 серпня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі: Державної виконавчої служби України, Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, Державної казначейської служби України у м. Києві про стягнення з Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві грошових коштів, як компенсації за невиконані судові рішення та коштів сплачених позивачем за роздруківку позовних заяв і ксерокопій документів, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 18 серпня 2015 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в обґрунтування якої вказав, що ухвала суду постановлена без повного вивчення матеріалів справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, з ігноруванням належних відповідних і беззаперечних письмових доказів. Вказував, що суд безпідставно зобов'язав його сплатити судовий збір.

Просив ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 18 серпня 2015 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити з підстав наведених в ній.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, в червні 2015 року позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Держави України в особі: Державної виконавчої служби України, Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, Державної казначейської служби України у м. Києві про стягнення з Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві грошових коштів, як компенсації за невиконані судові рішення та коштів сплачених позивачем за роздруківку позовних заяв і ксерокопій документів.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 19.06.2015 року позовну заяву залишено без руху з тих підстав, що позивачем не було сплачено судовий збір, позовна заява не містить обґрунтувань та посилань на докази щодо розрахунку з визначенням конкретних складових сум, у змісті позовних вимог не назначені конкретні судові рішення та не вказано ціну позову.

Колегія судді погоджується з доводами апеляційної скарги, що ухвала суду від 19.06.2015 року про залишення позовної заяви без руху, в частині зобов'язання позивача сплатити судовий збір є необґрунтованою, оскільки зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що вона випливає із правовідносин про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, а відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір, за подання зазначених позовних заяв, не справляється.

Однак предметом перегляду є ухвала Дарницького районного суду м. Києва від 18 серпня 2015 року про повернення позовної заяви позивачу.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що недоліки, зазначені в ухвалі судді від 19.06.2015 усунуто частково, а саме позивачем було подано лише подання - клопотання з обґрунтуванням щодо змісту позовних вимог та обґрунтуваням щодо звільнення від сплати судового збору, а вимоги щодо зазначення ціни позову позивачем не виконані.

Колегія суддів вважає висновок суду про повернення позовної заяви з підстав не зазначення позивачем ціни позову таким, що відповідає вимогам закону, з огляду на наступне.

Суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому ст. 119, 120 ЦПК України.

Згідно п. 4 ч. 2 ст. 119 ЦПК України позовна заява повинна містити ціну позову, щодо вимог майнового характеру.

Ціна позову є інститутом позовного провадження, що характеризує вартісне грошове вираження предмета спору між позивачем (третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору в порядку ст. 34 ЦПК України) і відповідачем. Ціна позову вказується позивачем відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 119 Цивільного процесуального кодексу України і є обов'язковим реквізитом позовної заяви, що подається до суду, оскільки при ухвалені рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат.

Проте на вказані норми закону позивач уваги не звернув та вимоги ухвали судді Дарницького районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року не виконав.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком судді, що вимоги зазначені в ухвалі, щодо зазначення ціни позову, позивачем не виконано.

Відповідно до ч. 2 ст. 121 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 119 і 120 цього Кодексу, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедент ними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв'язку з наведеним, вимога суду з підстав, передбачених п. 4 ч. 2 ст. 119 ЦПК України, не є порушенням права на справедливий судовий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

З урахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм процесуального права та підстав для скасування оскаржуваної ухвали.

В порядку ст. 307 ч. 2 п. 1, ст. 312 ч. 1 п. 1 ЦПК України за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право, зокрема, постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення ухвали без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. 218, 303, 304, 307, 312-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Ухвалу судді Дарницького районного суду м. Києва від 18 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 753/11050/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/12772/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Вовк Є.І.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.