УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А., Євграфової Є.П.,

Іваненко Ю.Г., Наумчука М.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання договору та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Одеської області від 10 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2008 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про розірвання договору та визнання права власності.

На обґрунтування позовних вимог позивач вказував на те, що 20 лютого 2004 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір про сумісне будівництво, а метою даного договору була реконструкція належного відповідачці житлового приміщення, а саме: квартири АДРЕСА_1 під магазин-салон та подальше ведення підприємницької діяльності, проведення якої вони в рівних частках фінансують, у зв'язку із чим, кожен із них в майбутньому набуває право власності на половину новоствореного об'єкта нерухомості.

Також ОСОБА_5 з метою виконання умов спірного договору було замовлено проект реконструкції квартири АДРЕСА_1 який було погоджено з Одеською обласною санітарно-епідеміологічною службою та головним управлінням МНС України в Одеській області, а також надано дозвіл відповідачці на виконання будівельних робіт та Приморською районною адміністрацією Одеської міськради надано дозвіл на реконструкцію вищевказаної квартири, а також отримано відповідний дозвіл від власників суміжних приміщень.

При цьому, позивач зазначав, що 18 жовтня 2007 року відповідачка подарувала ОСОБА_7 зазначену квартиру, який в свою чергу 17 грудня 2007 року продав йому зазначене нерухоме не майно.

ОСОБА_4, посилаючись на те, що всі роботи та фінансування будівельних робіт виконані особисто ним та він вклав у реконструкцію 100 тис. грн, а відповідачка своїх грошових зобов'язань щодо внесення такої ж суми коштів не виконала, просив розірвати договір про сумісну діяльність між ними та визнати за ним право власності в порядку ст. 376 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843425/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> на магазин-салон загальною площею 94, 3 кв. м, який в цілому складається з першого поверху: 1-е приміщення, площею 29, 6 кв. м, 2-е приміщення, площею 13, 9 кв. м, 3-е приміщення, площею 3, 1 кв. м, вбиральня, площею 1,7 кв. м; другого поверху: 1-е приміщення, 28,2 кв. м, 2-е приміщення, площею 17, 8 кв. м, по АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси 08 липня 2008 року, позов задоволено. Договір про сумісну діяльність, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 від 20 лютого 2014 року, розірвано. Визнано за ОСОБА_4 право власності на магазин-салон загальною площею 96, 3 кв. м, який в цілому складається з першого поверху: 1-е приміщення площею 29, 6 кв. м, 2-е приміщення площею 13, 9 кв. м, 3-е приміщення площею 3, 1 кв. м, вбиральня площею 1, 7 кв. м та другого поверху: 4-е приміщення площею 2,0 кв. м, 1-е приміщення площею 28, 2 кв. м, 2-е приміщення площею 17, 8 кв. м по АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 10 березня 2015 року, рішення місцевого суду в частині задоволення позову про визнання права власності скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у позові відмовлено, а в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Сятгнуто з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ«Державний ощадний банк України») 1 827 грн сплаченого судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також вказує на те, що вона є власником 1/2 частки спірного нерухомого майна, згідно із укладеним з позивачем договором від 30 грудня 2012 року.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині задоволення позову про визнання права власності та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в позові, суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про те, що визначенні ст. 376 ЦК України підстави для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно відсутні.

Такі висновки апеляційного суду ґрунтуються на матеріалах справи й відповідають вимогам закону.

Відповідно до ст. 376 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1371/ed_2004_01_01/pravo1/KD0008.html?pravo=1>право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Судами встановлено, що 20 лютого 2004 року між сторонами укладено договір про сумісне будівництво, предметом якого є реконструкція належної ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 під магазин-салон та ведення підприємницької діяльності.

21 лютого 2005 року управлінням архітектури та містобудування виконкому Одеської міськради було надано висновок про узгодження робочого проекту,з якого вбачається, що площа магазину після реконструкції повинна складати 45 кв. м, тобто відповідати площі квартири, яка підлягала реконструкції.

18 жовтня 2007 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_7 зазначену квартиру площею 44, 9 кв. м, а 17 грудня 2007 року останній продав вказану квартиру, де зазначено таку саму площу позивачу.

ОСОБА_4 ставить вимогу про визнання за ним права власності на магазин-салон загальною площею 94, 3 кв. м по АДРЕСА_1

Відповідно до ст. ст. 335, 337 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин апеляційний суд, на виконання вимог ст. 213 ЦПК України, встановивши на підставі доказів, яким було надано належну оцінку, ті факти, що позивач не є власником або користувачем земельної ділянки на якій здійснено самочинне будівництво і особою, яка здійснила самочинне будівництво салону-магазину; сторони у справі не зверталися до компетентних органів щодо оформлення права власності на вказане нерухоме майно, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та правильно скасував рішення суду першої інстанції, в частині визнання за позивачем права власності.

Крім того, суд апеляційної інстанції вмотивовано виходив із того, що здійсненням самовільної реконструкції спірного нерухомого майна, порушено права ПАТ«Державний ощадний банк України», оскільки всупереч ст. 9 Закону «Про іпотеку <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_72/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>» та 4.1.8 іпотечного договору, укладеного 17 грудня 2007 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4, таку перебудову проведено без згоди банку.

При цьому, ОСОБА_6 у касаційній скарзі, поміж іншого, зазначено й про те, що неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права полягає у тому, що її позбавлено доступу до правосуддя.

Разом із тим, з'ясувавши те, що ОСОБА_6 участі у справі у місцевому суді не брала та при розгляді справи у суді апеляційної інстанції не набула прав осіб, які беруть участь у справі (ст. ст. 27, 292 ЦПК України), апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність передбачених цивільним процесуальним законодавством підстав для її залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стадії апеляційного оскарження судового рішення, забезпечивши одночасно її право, визначене ч. 9 ст. 6 ЦПК України.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, апеляційний суд правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Крім того, ОСОБА_6, звернувшись до суду касаційної інстанції, використала гарантоване їй ст. ст. 14, 324 ЦПК України право на оскарження в касаційному порядку рішення апеляційного суду та набула права на участь у справі з урахуванням положень ч. ч. 1, 4, 5 ст. 333 ЦПК України.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 10 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: Н.А. Горелкіна
Є.П. Євграфова
Ю.Г. Іваненко
М.І. Наумчук