У Х В А Л А

іменем україни

03 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В. П.,

суддів: Амеліна В. І., Остапчука Д. О.,

Дербенцевої Т. П., Савченко В. О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів, переданих у позику, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним договору позики грошових коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м. Києва від 11 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, у якому зазначала, що 23 червня 2013 року за договором позики передала ОСОБА_4 1 598 600 грн, що відповідно до курсу НБУ на момент укладання договору становило 200 тис. доларів США, які останній зобов'язався повернути частинами до 26 червня 2016 року. Оскільки відповідач припинив виконання боргового зобов'язання, то з урахуванням уточнень просила стягнути з відповідача на свою користь 3 059 331 грн 40 коп. позики, що є еквівалентом 200 тис. доларів США на день звернення до суду з позовом, та 385 601 грн 49 коп. процентів за користування позикою, що є еквівалентом 25 208,22 доларів США.

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, у якому, посилаючись на приписи ст. 1046 ЦК України, просив визнати недійсним п. 6 договору позики від 23 червня 2013 року в частині виконання зобов'язання з повернення суми позики, що підлягає поверненню у гривнях, яка визначається за офіційним курсом НБУ долара до гривні на день такого платежу, а також просив розстрочити стягнення грошових коштів.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15 грудня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3 059 331 грн 40 коп. позики, що еквівалентно 200 тис. доларів США, та 385 601 грн 49 коп. процентів за користування позикою, що еквівалентно 25 202,22 доларів США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 11 березня 2015 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 грудня 2014 року в частині задоволення позову ОСОБА_3 про стягнення суми позики та процентів за користування позикою змінено, зменшено розмір стягнутої суми позики до 1 598 600 грн та процентів за користування позикою до 201 489 грн 30 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У решті рішення суду залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалене у справі рішення апеляційного суду просить скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач, отримавши від позивачки у позику грошові кошти, взятого на себе зобов'язання із повернення коштів у повному обсязі не виконав. Визначаючи суму грошових коштів, яка підлягає стягненню з відповідача, суд, посилаючись на п. 6 договору позики, виходив із того, що виконання грошового зобов'язання має бути виражене у гривнях із зазначенням грошового еквівалента у доларах США на день здійснення платежу.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що останній у суді не довів обставин, на які посилався як на обґрунтування своїх вимог.

Змінюючи рішення суду першої інстанції шляхом зменшення розміру стягнутої суми позики до 1 598 600 грн та процентів за користування позикою до 201 489 грн 30 коп., апеляційний суд виходив із того, що п. 1 договору позики сторонами визначена сума позики в національній валюті - 1 598 600 грн, яка була передана відповідачу та яка в силу вимог ст. 1046 ЦК України має бути повернута позичальником.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 26 червня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено нотаріально посвідчений договір позики, згідно з п. 1 якого вона надала ОСОБА_4 в борг 1 598 600 грн, що відповідно до курсу НБУ на момент посвідчення цього договору становить 200 тис. доларів США, а останній зобов'язався повернути вказані кошти частинами в строк до 26 червня 2016 року.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позики частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього кодексу.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивачка посилалась на те, що відповідач взяті на себе зобов'язання за договором позики належним чином не виконує, оскільки черговий платіж до 26 червня 2014 року ним здійснено не було. Посилаючись на приписи ч. 2 ст. 1050, ст. 1048 ЦК України, просила задовольнити позов.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про задоволення позову, суди обґрунтовано виходили із того, що відповідач, отримавши від позивачки у позику грошові кошти, взятого на себе зобов'язання із повернення коштів у визначений строк не виконав, у зв'язку з чим у позивача виникло право на дострокове повернення всієї суми позики.

У той же час не можна погодитись з висновками апеляційного суду щодо визначення суми грошових коштів, яка підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до вимог ст. ст. 192, 533 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця - гривня, а іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлено договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до п. 6 договору позики позичальник зобов'язується повернути позикодавцю суму позики, зазначену у п. 1 даного договору, у строк, визначений у п. 1 даного договору, шляхом передачі відповідних грошових коштів у готівковій формі. Сума позики, що підлягає поверненню у гривнях, визначається за офіційним курсом НБУ долара до гривні на день такого платежу. Підтвердженням повернення позичальником суми позики позикодавцю є відповідна заява позикодавця, справжність підпису на якій засвідчена нотаріально.

Згідно з п. 1 договору позики позивачка надала відповідачу в борг 1 598 600 грн, що відповідно до курсу НБУ на момент посвідчення цього договору становить 200 тис. доларів США.

Вирішуючи спір по суті, апеляційний суд на порушення приписів ст. 303 ЦПК України на зазначене уваги не звернув та не врахував, що, укладаючи договір позики, сторони погодили його істотні умови, в т. ч. порядок виконання зобов'язання в гривнях, що визначається за офіційним курсом НБУ долара до гривні на день такого платежу, що не суперечить приписам ч. 2 ст. 533 ЦК України. Такі істотні умови судом не визнані недійсними, тому підлягають виконанню у спосіб, передбачений договором.

Зменшуючи суму, яка підлягає стягненню з відповідача, до суми, отриманої за договором позики без урахування курсової різниці, апеляційний суд, погодившись із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання недійсним п. 6 договору, у той же час дійшов помилкового висновку про підставність позову лише в межах суми отриманої позики за цим договором.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції відповідно до приписів ст. 339 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 11 березня 2015 року скасувати, залишивши в силі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 грудня 2014 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В. П. Гончар

Судді: В. І. Амелін

Т. П. Дербенцева

Д. О. Остапчук

В. О. Савченко