Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2015 року Рівненський міський суд Рівненської області

в особі судді - Музичук Н.Ю.

при секретарі - Довбенко Г.В.

за участю позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - Пуха Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне справу за позовом ОСОБА_1 до Національного університету водного господарства та природокористування, третя особа Міністерство освіти і науки України, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до дня поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди,

встановив:

В листопаді 2014 року в суд надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Національного університету водного господарства та природокористування про поновлення на роботі на посаду доцента кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем, стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу із 24.10. 2014 року до дня поновлення на роботі, стягнення грошового відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000 грн.

В позовній заяві зазначав, що він ветеран праці, дитина війни, із 1979 року працює у відповідача, в тому числі згідно наказу К№203 від 27.06.2012 року продовжено трудову угоду по 31 серпня 2017 року, наказом К№662 від 21.10.2014 року звільнений із займаної посади за скороченням посад згідно ст. 40 п.1 КзПП України із 24.10.2014 року. Звільнення вважає незаконним та безпідставним, оскільки після попередження про наступне вивільнення від 11.07.2014 року роботодавець продовжував трудові відносини понад два місяці до 24.10.2014 року, відповідачем не пропонувалось працевлаштування на іншу посаду при наявності вакантних посад за відповідною професією та спеціальністю, підставою для наказу про звільнення зазначений єдиний наказ К№316 від 26.06.2014 року, який викликає сумнів в його законності. Крім того, відповідач не провів попередні переговори із профкомом щодо попередження причин скорочення, профком НУВГП не дав згоди на його звільнення за протоколом засідання №9-1 від 17.09.2014 року, мотивуючи це тим, що при визначенні переважного право на залишення на роботі не враховане вища кваліфікація та більша продуктивність праці, неповно враховано «Порядок оцінювання ефективності діяльності науково-педагогічних працівників, кафедр,факультетів, та університету вцілому», схваленою науково-методичною радою НУВГП 25.06. 2008 року, протокол №9 зі змінами від 18.02.1009 року, протокол №5, від 16.06.2010 року протокол №9, не враховано наявність підвищення кваліфікації-6місячні курси ІПО. Завідувачем кафедри Кіряновим В.М. всупереч вказаному вище «Порядку оцінювання ефективності діяльності науково-педагогічних працівників, кафедр, факультетів та університету в цілому» та положення про кафедру, яке схвалене Вченою радою університету, протокол №1 від 28.01.2013 року та рекомендоване науково-методичною радою університету, протокол №5 від 23.01.2013 р. була розроблена методика визначення рейтингу доцентів кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем, за якою деяким доцентам нараховані додаткові бали, а ОСОБА_1 не дораховані бали, що суттєво впливає на результати рейтингу, який проведений за незаконною процедурою, що призвело до порушення прав позивачів. Методика розроблена завідувачем кафедри не могла визначати рівень кваліфікації та продуктивності праці позивачів, оскільки як зазначалось вище, вона лише частково із припущеннями враховувала Порядок оцінювання ефективності діяльності науково-педагогічних працівників. Крім того, в результатах оцінювання продуктивності праці не було враховано у ОСОБА_1 наявність підвищення кваліфікації, а тому профком університету не надав згоду на звільнення позивачів. Відповідачем, всупереч негативного рішення профспілкового комітету щодо звільнення позивача, виражаючи свою суб'єктивну волю, в порушення діючого законодавства, односторонньо було винесено наказ про припинення трудових договорів з позивачами. Таким чином, звільнення позивача проведене в порушення ст.ст.43 ч.1,49-2 КЗпП України.

Своєю заявою від 12.02.2015 року позивач уточнив позовні вимоги, згідно якої просить поновити на роботу із 24.10.2014 року, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу до дня ухвалення рішення суду, що становить 19 828,30 грн., стягнути відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 грн.

Згідно письмового заперечення відповідача на позовну заяву ОСОБА_1, з позовними вимогами не погоджується, звільнення вважає законним а вимоги безпідставними. Так, 26.06.2014 року відповідачем виданий наказ № К№316 «Про попередження у зв'язку зі скороченням посад науково-педагогічних працівників», п.1 якого зобов'язано персонально попередити позивачів про їх звільнення із 01.09.2014 року. У зв'язку із несвоєчасною явкою та повідомленням позивачів 11.09.2014 року про таке скорочення, можливість скорочення із 01.09.2014 року відпала. Надане профспілковому комітету подання про надання згоди на звільнення позивача розглянуте на засіданні профспілкового комітету 17.09.2014 року, де не надана згода на звільнення позивача, проте така відмова належним чином не обґрунтована, а зазначене протоколом обґрунтування не відповідає дійсним обставинам, що дало адміністрації право на звільнення працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації, на яке адміністрацією надане заперечення. Жодна із норм чинного законодавства не забороняє звільнення у зв'язку із скороченням працівника роботодавцю після сплину двохмісячного терміну після попередження про наступне вивільнення. Навчального навантаження із 01.09.1014 року позивач не мав. Можливості для пропозиції позивачу іншої посади відповідач не мав, посилання на оголошення і проведення конкурсу на заміщення посад науково-педагогічних працівників є безпідставним, оскільки таке оголошення було видане більше як за місяць до початку процедури скорочення, термін подачі заяв завершувався 09.06.2014 року, а наказ про скорочення посад мав місце 16.06.2014 року. Безпідставні доводи позовної заяви про неправомірності розроблення завідувачем кафедри методики визначення рейтингу доцентів кафедри, щодо оцінки роботи інших викладачів, оскільки всі показники кваліфікації і продуктивності праці виносились на голосування кафедри і були одноголосно схвалені всіма членами кафедри за винятком позивачів, які утримались від голосування. З приводу закінчення трудових угод окремих викладачів, то інформація не відповідає дійсності, оскільки на момент виникнення необхідності скорочення науково-педагогічних працівників у всіх доцентів кафедри були діючі трудові договори і всі працівники були у рівних умовах, позивачу ОСОБА_1 06.06.2014 року було продовжено термін строкового трудового договору до 2017 року, це не плинуло на вирішення питання скорочення, оскільки роботодавцем першочергово приймалось до уваги залишення працівників більш кваліфікованих із вищою продуктивністю праці. Звільнення позивача вважають таким, що відповідає нормам чинного трудового законодавства, а тому питання моральної шкоди вважається недоречним. Таким чином, при звільненні позивача порушень чинного трудового законодавства не було допущено, вимоги про поновлення на роботу, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди не обґрунтовані та безпідставні.

Згідно письмового пояснення третьої особи в справі Міністерство освіти і науки України від 15.12.2014 року №9/3-11-133 вбачається, що на думку третьої особи накази відповідача, що стосуються звільнення позивача, були прийняті з дотриманням вимог законодавства про працю, зокрема ст.ст. 43,42-9, 49-4 КЗпП України та Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії». Територіальною державною інспекцією з питань праці у Рівненській області від 30.07.2014 року не встановлено порушення чинного трудового законодавства відповідачем. Отже вимоги позивача є безпідставними, такими, що до задоволення не підлягають. Окремо звертається увага, що позивачі досягли пенсійного віку, а тому при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам із більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці, згідно ст. 42 КЗпП України. Із урахуванням змісту ст. 19 Конституції України, п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.06.2007 року №8 «Про незалежність судової влади», просять суд в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Позивач та його представник повністю підтримали позовні вимоги в судовому засіданні. Додатково пояснили, що відповідач, всупереч негативного рішення профспілкового комітету щодо звільнення позивача, виражаючи свою суб'єктивну волю, в порушення діючого законодавства, односторонньо виніс наказ про припинення трудового договору з позивачем, що відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. "Про практику розгляду судами трудових спорів" , є підставою для поновлення працівника на роботі. Крім того, в наказі №305 від 16.06.2014 року зазначено скорочення 4-х посад доцентів кафедри водогосподарського будівництва, однак повідомлення про скорочення отримали лише ОСОБА_5 ОСОБА_1, решта працівників кафедри такого повідомлення не отримували. Вказана обставина підтверджується наказом №316 від 26.06.2014 року «про попередження у зв'язку із скороченням посад науково - педагогічних працівників» зокрема в пункті 1. Крім того, Відповідачем в порушення вимог законодавства в обхід процедури скорочення з іншими працівниками цієї ж кафедри, трудові відносини яких закінчувались, були укладені трудові угоди, крім того з іншими особами було укладено трудові договори та працевлаштовано на кафедру водогосподарського будівництва та ГМС про що вказував свідок ОСОБА_6 а також підтверджується матеріалами справи (Наказ №501 від08.09.2014 р.). Таким чином, якби університет врахував та запланував всі ці зміни в штатному розкладі, необхідність скорочень посад доцентів кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем відпала. Однак це не влаштовувало завідувача кафедри Кірянова В.М., в якого був конфлікт із позивачем, яким була розроблена спеціальна методика, з частковими припущеннями, крім того сфальсифіковані результати підрахунку кількості балів таким чином, щоб позивачі зайняли останнє місце в рейтингу.

Крім того пояснили, що рішенням апеляційного суду Рівненської області від 19.12.2014 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_5, визнано незаконним та скасовано наказ ректора НУВГП від 26.06.2014 року К№316 про попередження ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про їх звільнення з 01.09.2014 року за п. 1 ст.40 КЗпП України у зв'язку з скороченням посад науково - педагогічних працівників. Апеляційним судом Рівненської області при ухваленні рішення від 19.12.2014 року було встановлено, що позивачем не надано суду доказів про те що у вказаної категорії працівників саме у позивачів був найнижчий рівень кваліфікації та продуктивності праці, що і було підставою для видання наказу від 26.06.2014 року К№316. В наказі К№662 про звільнення від 20.10.2014 року вказана єдина підстава, а саме наказ К№316 від 26.06.2014 року «Про попередження у зв'язку із скороченням» який скасований на сьогоднішній день, а відтак інших підстав видання наказу К№662 про звільнення від 20.10.2014 року немає. Таким чином відповідач звільнив позивачів без законної на те підстави, а тому, відповідно до положень ст. 235 КЗпП України, зобов'язаний поновити позивачів на попередній роботі. Крім того, відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який розрахований ними на підставі наданої відповідачем довідки але із урахуванням повної ставки доцента, позивач не погоджується із законністю наказу про продовження перебування його на 0,3 ставки, хоча такого наказу не оспорював і він є чинним. Також пояснили, що вказані дії з боку відповідача є порушенням законних прав на працю позивача, які завдали йому моральних страждань. Моральна шкода, завдана Позивачу в результаті незаконного звільнення, полягає у позбавленні позивача гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі на життя, внаслідок чого останній втратив душевний спокій, звільнення позивача принижує та ганьбить його честь і гідність, професійну діяльність та репутацію, підриває авторитет в громадській думці та думці окремих громадян, перед колективом університету. Із урахуванням викладеного, просять задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача не визнав позовні вимоги і доводи позивача в повному обсязі, підтримав надані суду заперечення. Вважає, що переважне право залишення на роботі було враховане при проведенні скорочення, першочергово враховані адміністрацією кваліфікація та продуктивність праці. Вимоги ст.ст.42, 43,49-2 КЗпП України роботодавцем порушені не були. Додатково пояснив, що необхідність скорочення посад доцентів кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем викликана невідповідністю посадових ставок фактичній чисельності працюючих там науково педагогічних працівників на 4 одиниці, що підтверджується наданими наказами та додатками до них, а самі працівники не погодились ділитись по 0,2-0,3 ставки на новий навчальний рік. Наказ відповідача про звільнення позивача К№662 від 21.10.2014 року містить посилання, як на підставу звільнення, на наказ К№316 від 26.06.2014 року «Про попередження у зв'язку із скороченням», який дійсно скасований рішенням від 19.12.2014 року Апеляційного суду Рівненської області, проте такий наказ містить посилання на інші підстави, в тому числі наказ №305 від 16.06.2014 року, яким було визначено скорочення 4-х посад доцентів вказаної кафедри. Про погодження такого наказу із профспілковим комітетом невідомо. Пояснив, що попереджені про звільнення тільки 2 особи, позивач та ОСОБА_5, як такі що визначені на час прийняття наказу К№316 працівниками із нижчою кваліфікацією та продуктивністю праці. Проте, що скорочення є наслідком конфліктних відносин із завідувачем кафедрою було підтверджено свідком ОСОБА_7 в суді, інших доказів тому не встановлено, заперечує що звільнення позивача є наслідком таких відносин. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Оцінюючи пояснення сторін і їх представників, дослідженні надані в справі докази, в тому числі показання свідка ОСОБА_6 в суді, встановлені обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Встановлено на підставі досліджених в справі доказів та пояснень сторін, що позивач із 1979 року перебував в трудових стосунках із відповідачем, в тому числі згідно наказу К№203 від 27.06.2012 року продовжено трудову угоду по 31 серпня 2017 року на посаді доцента кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем. Наказом відповідача №266 від 06.06.2014 року «Про особовий склад» позивачу ОСОБА_1, доценту на 0,3 ставки вказаної кафедри, продовжено строк трудового договору - трудові відносини за займаною посадою доцента 0,3 ставки цієї ж кафедри на умовах строкового трудового договору з 30.06.2014 року по 31.08.2017 року без зміни посадового окладу, підставою такого наказу значиться заява ОСОБА_1 та згода завідувача науково-методичного відділу.

Згідно Наказу відповідача №227 від 14.05.2014 року «Про затвердження розподілу ставок науково-педагогічних працівників на 2014-2015 рік», було затверджено 611,75 ставок науково-педагогічних працівників на новий навчальний рік, затверджений їх розподіл, яким завідувачі кафедри до 27.06.2014 року зобов'язані надати пропозиції щодо розподілу ставок за посадами та подати на розгляд ректору і профспілковому комітету письмові пропозиції із переліком посад науково-педагогічних працівників, що підлягають скороченню. Відповідно додатку №1 до такого наказу вбачається невідповідність ставок посад науково-педагогічних працівників кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем із загального фонду їх фактичній кількості.

Дослідженням наказу відповідача №305 від 16.06.2014 року «Про скорочення посад науково-педагогічних працівників» встановлено, що скорочення із 01.09.2014 року 4 посад доцента кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем проведено відповідно до наказу №227 від 14.05.2014 року «Про затвердження розподілу ставок науково-педагогічних працівників на 2014-2015 рік» та на підставі службової записки завідувача кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем. При скороченні рекомендовано врахувати необхідність збереження на посадах працівників, основним місцем роботи яких є університет, та які не працюють більше, ніж на одну ставку.

Таким чином, із вищенаведеного наказу вбачається відсутність виконання приписів власного наказу №227 від 14.05.2014 року та вимог ст.ст.22,39 Закону України „Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" в частині надання адміністрацією письмових пропозицій із переліком посад науково-педагогічних працівників, що підлягають скороченню, профспілковому комітету та попереднього погодження питання скорочення посад науково-педагогічних працівників із профспілковим комітетом Національного університету водного господарства та природокористування.

Допитана судом в якості свідка голова профспілкового комітету НУВГП ОСОБА_6 суду показала, що таке скорочення було зроблено тільки по одній кафедрі з усього університету, хоча на кафедрі де працює позивач була можливість розділити ставки з іншими працівниками без будь якого скорочення. Показала, що наказ №305 від 16.06.2014 року «Про скорочення посад науково педагогічних працівників» був виданий адміністрацією НУВГП без проведення відповідної консультації з профкомом НУВГП, всупереч нормам чинного законодавства України. Позивач є членом профспілки, сплачує членські внески, відтак на нього розповсюджуються гарантії щодо захисту його трудових інтересів, як члена профспілки відповідно до ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», що позивач є кваліфікованим працівником, адміністрацією НУВГП не повною мірою враховано «Порядок оцінювання ефективності діяльності науково - педагогічних працівників, кафедр, факультетів, та університету в цілому», схваленою науково методичною радою НУВГП , у цьому зв'язку профком не надав згоди на звільнення позивача. По результатах розгляду подання адміністрації НУВГП про отримання згоди на звільнення позивача у зв'язку з скороченням профкомом прийняв обґрунтоване рішення від 17.09.2014 року, шляхом обговорення за участю представника адміністрації НУВГП та позивача, яким не надав згоди адміністрації НУВГП на розірвання трудового договору з позивачем, таке рішення профкому вважає обґрунтованим, після цього повторно адміністрація НУВГП з поданням щодо отримання згоди на звільнення позивача у зв'язку з скороченням не зверталась.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» встановлено обов'язок завчасного сповіщення виборного органу первинної профспілкової організації про звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного характеру або з зв'язку з ліквідацією, реорганізацією підприємства.

Відповідно до ст. 49 - 4 КЗпП передбачено проведення консультацій власника, уповноваженого органу з професійними спілками про заходи щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення, що провадиться.

Наступним в послідовному порядку дослідженим судом наказом відповідача є наказ К№316 від 26.06.2014 року «Про попередження у зв'язку із скороченням посад науково-педагогічних працівників», в п.1 якого передбачене персональне попередження науково-педагогічних працівників кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем, посади яких скорочуються, в особі ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_7/звільнений за власним бажанням/, про їх звільнення із 01.09.2014 року, відповідно до ст. 40 ч.1 КЗпП України. Наказ містить вказівку на підготовку подання профспілковому комітету про звільнення працівників і зв'язку із скороченням. Наказ виданий на виконання вищенаведених наказів по НУВГП №227 від 14.05.2014 року та № 305 від 16.06.2014 року. Такий наказ містить підпис позивача ОСОБА_1 про ознайомлення із ним 09.07.2014 року, письмове повідомлення про наступне вивільнення позивачем отримане під розписку 11.09.2014 року, в якому висловлені заперечення позивача.

Встановлено, що рішенням апеляційного суду Рівненської області від 19.12.2014 року в справі №569/13206/14ц за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_5 до НУВГП, третя особа Міністерство освіти і науки України, про визнання незаконними та про скасування наказів про скасування посад науково-педагогічних працівників та попередження, у зв'язку із скороченням посад науково-педагогічних працівників, частково задоволена апеляційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_5, визнаний незаконним та скасований наказ ректора НУВГП від 26.06.2014 року К№316 про попередження ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про їх звільнення з 01.09.2014 року за п. 1 ст.40 КЗпП України, у зв'язку з скороченням посад науково - педагогічних працівників.

За змістом дослідженого судом рішення Апеляційного суду Рівненської області від 19.12.2014 року було встановлено, що позивачем не надано суду доказів про дотримання встановлених наказом від 16.06.2014 року вимог, зокрема про те, що усі інші працівники вказаної кафедри, які займали посаду доцента працювали на цій посаді не більше, ніж на одну ставку і університет був єдиним їхнім місцем роботи, а також про те що у вказаної категорії працівників саме у позивачів ОСОБА_1 і ОСОБА_5 був найнижчий рівень кваліфікації та продуктивності праці, що і було підставою для видання наказу від 26.06.2014 року К№316.

Відповідно до положень ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, встановлені рішенням апеляційного суду Рівненської області від 19.12.2014 року в справі №569/13206/14ц, яке вступило в законну силу в порядку ст. 319 ЦПК України і є чинним на час розгляду справи, вищенаведені обставини не потребують доказування в даній справі.

Встановлено на підставі досліджених судом доказів, що 27.08.2014 року профспілковим комітетом НУВГП зареєстроване подання адміністрації за підписом ректора про дачу згоди профкому на звільнення з роботи ОСОБА_1 на підставі ст. 40 ч.1 КЗпП України, відповідно до наказів №305 від 16.06.2014 року та №316 від 26.06.2014 року.

Рішенням профспілкового комітету від 17.09.2014 року /протокол №9-1/, прийнятим без порушення встановленого порядку і процедури за наявності кворуму та за участю представника адміністрації і працівника, не надано згоди на розірвання трудового договору з доцентом ОСОБА_1 на підставі невідповідності і неналежності оцінки адміністрації при визначенні переважного права залишення на роботі для визначення працівників з більшою кваліфікацією та продуктивністю праці.

Оцінюючи вищенаведене рішення профспілкового комітету, із урахуванням показів свідка в цій частині досліджених письмових доказів, суд вважає таке рішення обґрунтованим профспілковим комітетом на підставі досліджених матеріалів і пояснень сторін. Крім того, вказане рішення профспілкового комітету узгоджується із висновками рішення апеляційного суду Рівненської області від 19.12.2014 року в справі №569/13206/14ц. Повторного подання адміністрації з приводу дачі згоди на звільнення позивача профспілковим комітетом із наданням додаткових матеріалів для визначення працівників з більшою кваліфікацією та продуктивністю праці до профкому не надходило. Відповідачем, всупереч негативного рішення профспілкового комітету щодо звільнення позивача, виражаючи свою суб'єктивну волю, односторонньо винесено наказ про припинення трудового договору з ОСОБА_1

Встановлено, що наказом К№662 від 21.10.2014 року ОСОБА_1 доцент кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем із 24 жовтня 2014 року звільнений із займаної посади за скороченням посад, згідно ст. 40 п.1 КЗпП України, підставою такого наказу зазначений тільки наказ К№316 від 26.06.2014 року «Про попередження у зв'язку із скороченням…», пункт 1 ст.40 КЗпП України.

Відповідно ч.1 ст.43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.п. 1/крім випадку ліквідації підприємства установи організації/, 2-5,7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою профспілкового органу, первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Рішення профспілкового комітету про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. Відповідне положення містить ст.39 Закону України „Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності".

В п. 15 керівних роз»ясень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. "Про практику розгляду судами трудових спорів" передбачено, що відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

Суду не надано доказів обговорення власником або уповноваженим органом при вивільненні працівника перестановки працівників, можливості переведення на іншу посаду, працевлаштування на іншу роботу із звільненням менш кваліфікованих працівників, відповідно до положень ст.ст.42, 49-2 КЗпП України.

Відтак, своїми діями, що виразились у звільненні позивачів із займаної посади, відповідач не дотримався вимог статей 43, 49-2 КЗпП України, а саме не запропонував позивачам іншу рівноцінну посаду та при звільненні не взяв до уваги обґрунтоване рішення профспілкового комітету.

Строки звернення позивача за вирішенням трудового спору, відповідно до ст. 233 КЗпП України, не порушені, що не оспорюється відповідачем в суді.

За наведених обставин, суд прийшов до висновку, що звільнення позивача проведене, в порушення чинного законодавства без згоди на те профспілкового комітету на підставі наказу, який скасований рішенням суду, яке вступило в законну силу та є чинним на час розгляду цивільної справи, що порядок звільнення позивача на підставі ст. 40 п.1 КЗпП України не дотриманий, підстави звільнення не доведені належними, достовірними в справі доказами, наказ про звільнення позивача вважається незаконним, не може залишатися чинним, підлягає до скасування.

Доводи представника відповідача та третьої особи в приводу правомірності звільнення позивача не переконливі і не заслуговують на увагу суду.

У відповідності до положень ст.235 КЗпП України, ОСОБА_1, як такий, що звільнений без достатньої підстави з порушенням встановленого порядку, підлягає поновленню на попередній роботі органом, що вирішує спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі, згідно ч.2 ст.235 КЗпП України, одночасно приймається рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оцінюючи вищенаведені докази і встановлені обставини у відповідності до положень чинного законодавства, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу із наступного за звільненням дня 25 жовтня 2014 по день ухвалення рішення 12 лютого 2015 року включно, із урахуванням Наказу К№203 від 27.06.2012 року та довідки про заробітну плату позивача від 11.02.2015 року, правомірність яких позивачем не оспорено у встановленому порядку, шляхом визначенням середньоденного заробітку позивача, що підлягає видачі на руки, помноженого на кількість днів вимушеного прогулу, підлягають до часткового задоволення на суму 5 948,49 грн.

Відповідно до положень ст.237-1 КЗпП України, відшкодування моральної шкоди власником чи уповноваженим ним органом працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оцінюючи доводи та докази позивача в частині стягнення відшкодування моральної шкоди, суд прийшов до висновку про доведеність неправомірних дій відповідача у вигляді незаконного звільнення, порушення трудових прав і законних інтересів, з урахуванням відповідних зазначених позовною заявою негативних наслідків вказаних протиправних дій у вигляді моральних і душевних страждань внаслідок нервових потрясінь та приниження честі, гідності, професійної придатності та репутації в громадській думці, думці окремих громадян та колективу університету, що вимагало додаткових зусиль позивача для організації свого життя.

Оцінюючи надані докази і встановлені обставини, суд вважає розумним співрозмірним заподіяним стражданням і достатнім для поновлення попереднього стану позивача стягнення відшкодування моральної шкоди, завданої моральними стражданнями через незаконні дії відповідача, в грошовому виразі в розмірі 1000 грн. Позовні вимоги в цій частині підлягають до часткового задоволення.

Судові витрати в справі по трудовому спору на підставі ч.ч.1,2 ст.88 ЦПК України покладаються на відповідача.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10,11,57-61,88,208,209,212-215,218,223,292,294,367 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Національного університету водного господарства та природокористування задовольнити частково.

Наказ Національного університету водного господарства та природокористування №662 від 21 жовтня 2014 року в частині п. 1.1. про звільнення ОСОБА_1 з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України, у зв'язку із скороченням штату, визнати незаконним і скасувати.

Поновити ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на роботу на посаду доцента кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем Національного університету водного господарства та природокористування, код ЕДРПОУ 02071116, із 25 жовтня 2014 року.

Стягнути із Національного університету водного господарства та природокористування, код ЕДРПОУ 02071116, на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, середній заробіток за час за час вимушеного прогулу із 25 жовтня 2014 року до дня поновлення на роботі 12 лютого 2015 року в сумі 5 948,49 грн.

Стягнути із Національного університету водного господарства та природокористування, код ЕДРПОУ 02071116, на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, відшкодування моральної шкоди в грошовому виразі в сумі в сумі 1 000 грн.

Рішення суду в частині поновлення на роботу допустити до негайного виконання.

Стягнути із Національного університету водного господарства та природокористування, код ЕДРПОУ 02071116, судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. на рахунок 0002 в УДК в м. Рівне, Код , МФО 833017, код класифікації доходів бюджету 22030001, код отримувача /код з ЄДРПОУ/ 38012714.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через місцевий суд поданням апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення, а для осіб які брали участь у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Рівненського міського суду Н.Ю.Музичук