Справа № 127/7405/15-ц Провадження № 22-ц/772/2322/2015Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 24Доповідач Голота Л. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" липня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючого: Голоти Л.О.,

суддів: Войтко Ю.Б., Стадник І.М.

при секретарі: Куленко О.В.,

з участю: представника апелянта ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 червня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа- приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання окремого пункту шлюбного договору недійсним, -

в с т а н о в и л а:

06 квітня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_4, в якій просив визнати пункт 7.12 шлюбного договору недійсним з тих підстав, що умови даного пункту не ґрунтуються на нормах Сімейного кодексу України в частині визначення розміру аліментів, а також при зазначені даного пункту позивачем допущено помилку, оскільки не враховано, що можливість виконання цих умов в майбутньому залежить від розміру його доходів, тобто правильним було визначити частку від доходу, яка підлягає утриманню, а не тверду грошову суму у зазначеному розмірі.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодовшись з рішення суду ОСОБА_3, через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу у якій зазначає, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 червня 2015 року є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, а також внаслідок неповноти й неправильності встановлення обставин, які мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким його позов задовольнити та визнати пункт 7.12 шлюбного договору, укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 24 листопада 2005 року, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 24 листопада 2005 року та зареєстровано за № 27464, недійсним.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з»явилась, причина неявки, вказана нею у клопотанні від 23.07.2015 року визнана неповажною.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вимогами ст. 308 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 24 листопада 2005 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюбний договір, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 24 листопада 2005 року та зареєстровано за № 27464.

25 листопада 2005 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, який зареєстрований у Дніпровському відділі реєстрації актів цивільного стану Херсонського міського управління юстиції, про що було видано свідоцтво серії 1-КГ №007848.

Від шлюбу сторони мають двох спільних дітей - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-БК № 066454, виданого 20 вересня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-БК № 178281, виданого 26 червня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, які проживають разом з відповідачем.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 14.02.2014р. у справі № 666/438/14-ц шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 розірвано.

На даний час діти позивача та відповідача проживають з відповідачем.

Пунктом 7.12. шлюбного договору від 24.11.2005р. встановлено, що надання утримання для дітей здійснюється тому з подружжя, з ким залишаються діти, за домовленістю між подружжям, але не нижче ніж в розмірі 200 (двісті) доларів США щомісяця на одну дитину за офіційним курсом валют встановленим Національним банком України на день виплати.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що здійснення утримання на дітей, згідно шлюбного договору, в сумі 200 доларів США з визначенням грошового еквіваленту зобовязання в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству, а зниження рівня доходів позивача не може вважатись помилкою при укладенні шлюбного договору.

При розгляді справи судом першої інстанції, залежно від предмета і підстав позову були вірно застосовані норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини.

Згідно ст. 103 СК України шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншого особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України.

Згідно із статтями 4,10 та 203 ЦК України зміст шлюбного Договору не може суперечити цивільному та Сімейному кодексам, а також моральним засадам суспільства.

Позивач просить визнати недійсним пункт 7.12 шлюбного договору, оскільки вважає, що він укладений внаслідок помилки.

Згідно із ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінності або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. ( ч.1 ст.229 ЦК України).

З розяснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 « Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» убачається, що правочин вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

При дослідженні даних обставин, суд першої інстанції врахував норми ст.ст. 203, 215, 229 ЦК України та прийшов вірного висновку про те, що визначення у шлюбному договорі аліментів на утримання дітей у розмірі не нижче ніж в розмірі 200 доларів США щомісяця на одну дитину за офіційним курсом валют встановленим НБУ на день виплати не є помилкою, оскільки при його укладенні позивач усвідомлював значення своїх дій, правильно сприймав істотні умови договору, що вплинули на його волевиявлення на вчинення шлюбного договору саме такого змісту ( п.10.2 Шлюбного Договору).

Та обставина, що позивач при укладенні договору не міг передбачити зниження рівня своїх доходів через економічну кризу в державі , в залежності від курсу валют НБУ не є істотною, оскільки за даних обставин обидві сторони перебувають у рівних умовах.

Та обставина, що підписуючи шлюбний договір позивач помилково розраховував на свої фінансові можливості, оскільки на момент укладення правочину володів нерухомим майном, яке в подальшому, згідно мирової угоди, затвердженої ухвалою Дніпропетровського районного суду м. Києва від 27.09.2011 року було передане у власність відповідачки, не є тією обставиною, що вплинула на зниження рівня доходів позивача, оскільки відповідно до вимог ст.175 ЦПК України мирова угода є спільним волевиявленням сторін, яким врегульовується спір шляхом взаємних поступок. Таким чином, погодившись на умови мирової угоди позивач добровільно зменшив обсяг своєї власності, що у свою чергу не може впливати на права та інтереси дітей.

Посилання апелянта на ту обставину, що умови спірного пункту договору ставлять його у надзвичайно невигідне матеріальне становище є безпідставними з наступних підстав.

Згідно ч.4 ст. 93 СК України шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

Отже, умови цього договору можуть погіршити становище одного з подружжя, порівняно з тим, що є у законі, але тільки до певної межі.

Відповідно до частини 1 статті 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

Враховуючи, що нормами Сімейного кодексу України не визначені межі розміру аліментів, які один із батьків зобовязується сплачувати добровільно ( не за рішенням суду), а також те, що на момент укладення Договору матеріальне становище позивача надавало йому можливість погоджувати такий розмір аліментів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що умови п.7.12 Шлюбного договору не ставить позивача у надзвичайно невигідне становище.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що міський суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, тобто ухвалене рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Голота Л.О.

Судді: Войтко Ю.Б.

ОСОБА_8

/ПІДПИСИ/

ЗГІДНО З ОРИГІНАЛОМ: