Справа № 451/1585/14 Головуючий у 1 інстанції: Семенишин О.З.
Провадження № 22-ц/783/1573/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2015 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Штефаніци Ю.Г., Бакуса В.Я.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю: представника позивача - Гнатишака О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 27 листопада 2014 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, в її інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - орган опіки та піклування Радехівської районної державної адміністрації Львівської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

встановила:

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк (далі-ПАТ КБ) «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 30 квітня 2008 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» (іпотекодержателем) та ОСОБА_3 (іпотекодавцем), - на квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу предмету іпотеки іпотекодержателем з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ним всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, - в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №LVRDGK від 30 квітня 2008 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» (кредитодавцем) та ОСОБА_3 (позичальником), в розмірі 111231,38 доларів США, що станом на 05.09.2014 року еквівалентно 1425986 грн.35 коп., з якої: 31144,46 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 24756,56 доларів США - заборгованість за процентами, 5714,78 доларів США - заборгованість по комісії, 44300,28 доларів США - пеня, 19,50 доларів США та 5295, 80 доларів США - штрафи.

Крім того, у зв»язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки просив виселити відповідачів з цієї квартири.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач ОСОБА_3, який є одночасно позичальником та іпотекодавцем, допустив порушення умов повернення кредиту, внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором, що дає підстави банку для дострокового стягнення всієї суми кредиту, нарахованих процентів за користування ним, комісії, пені і штрафів за прострочення виконання грошового зобов»яззання за рахунок предмету іпотеки. Зазначав, що в добровільному порядку на вимогу та попередження банку позичальник свої зобов»язання за кредитним договором не виконав і приміщення квартири із членами своєї сім»ї не звільнив.

Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 27.11.2014 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач, просить його скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що судом не було враховано норми матеріального права та умови договору, які дають право кредитодавцеві задовольнити свої вимоги про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання позичальником свого обов»язку щодо своєчасного повернення кредиту. Апелянт зазначає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позову, застосувавши положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року, оскільки спірні правовідносини виникли до набрання цим Законом чинності і регулюються Законом України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України, норми яких суд повинен був застосувати при ухваленні рішення по суті спору. На думку апелянта, дія положень Закону України «Про мораторій…» має тимчасовий характер, не скасовує положень матеріального закону про право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки, не звільняє іпотекодавця від обов»язків, передбачених укладеним між ними договором іпотеки, і стосуються саме стадії примусового виконання судових рішень. Крім того, вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі перевірив наявність підстав для застосування положень цього Закону до названого боржника.

В судове засідання відповідачі не з»явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому процесуальним законом порядку, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення їм судових повісток (а.с.129-130), клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, третя особа подала до суду заяву про розгляд справи без участі їхнього представника (а.с.132), а тому справу розглянуто апеляційним судом у відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України у їхній відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що 30.04.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (кредитодавцем), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 (позичальником) було укладено кредитний договір №LVRDGK, відповідно до якого банк надав позичальнику грошові кошти на споживчі цілі (придбання квартири) в іноземній валюті в сумі 37659,48 доларів США із сплатою 15% річних за користування кредитом на строк до 30.04.2028 року, які позичальник повинен був повертати щомісячними платежами відповідно до умов договору та графіку погашення заборгованості по кредиту (а.с.14-19).

В забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір від 30.04.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Радехівського районного нотаріального округу Юрченко О.В., відповідно до якого, відповідач передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (а.с.21-23).

Саме для купівлі цієї квартири був наданий відповідачеві ОСОБА_3 кредит.

Відповідач ОСОБА_3 допустив порушення умов кредитного договору в частині невиконання свого обов»язку по сплаті щомісячних платежів (тіло кредиту, проценти та комісія) у розмірах та в строки, визначені кредитним договором та додатками до нього, що відповідно до умов кредитного договору (п.п.2.3.3, 2.3.7), є підставою для звернення банку з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту, нарахованих у встановленому договором порядку процентів за користування кредитом та винагороди банку (комісії) із сплатою пені та штрафу за прострочення виконання грошового зобов»язання (п.п.3.1, 3.3, 3.6, 3.7, 5.1, 5.3, 5.4), шляхом звернення стягнення на заставлене майно.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку (а.с.6-9), станом на 05.09.2014 року загальний розмір заборгованості відповідача ОСОБА_3 за кредитним договором становив 111231,38 доларів США, що за офіційним курсом валют Національного Банку України на цю дату було еквівалентно 1425986 грн. 35 коп., з якої: 31144,46 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 24756,56 доларів США - заборгованість за процентами, 5714,78 доларів США - заборгованість по комісії, 44300,28 доларів США - пеня, 19,50 доларів США та 5295, 80 доларів США - штрафи.

07.04.2014 року позивач надіслав відповідачеві ОСОБА_3 письмову вимогу від 29.03.2014 року №30.1.0.0/2 - 417, яку останній отримав 10.04.2014 року, про дострокове повернення суми кредиту в повному обсязі зі сплатою процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту, в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості та виселення всіх мешканців з приміщення предмету іпотеки у випадку добровільного невиконання боржником вимоги банку (а.с.10-13).

Відмовляючи у задоволенні вказаного позову, суд першої інстанції виходив з того, що на момент розгляду справи в суді чинним був Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року, норми якого забороняли звертати стягнення на предмет іпотеки у даній справі.

Однак, повністю з таким висновком суду погодитись не можна, оскільки районний суд при вирішенні даного спору неправильно застосував норми вказаного вище Закону України «Про мораторій…» і не застосував норми матеріального закону, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, що є відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставою для скасування оскаржуваного рішення з ухваленням апеляційним судом нового рішення по суті справи.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов»язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов»язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов»язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов»язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов»язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основними зобов»язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Вказаним вище іпотечним договором (п.п.18.8.1, 18.10, 18.13) передбачено право іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства та цього договору у випадку порушення іпотекодавцем умов кредитного договору.

Аналогічне за змістом положення міститься й у кредитному договорі (п.2.3.7), яке надає банку право у разі невиконання умов цього договору достроково стягнути заборгованість в повному розмірі за рахунок заставного майна, яке передане в якості забезпечення виконання зобов»язань по кредитному договору.

Пунктом 24 іпотечного договору визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, яке міститься в цьому договорі.

Іпотечний договір (п.29) містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до якого, звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено шляхом, зокрема, продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку».

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» визначено, що дії щодо продажу предмета іпотеки та укладення договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Згідно з цією статтею, ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб»єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Враховуючи викладені вище норми матеріального закону, умови укладених між сторонами договорів й встановлені обставини справи, а саме: те, що відповідач ОСОБА_3 не виконав свого обов»язку щодо повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору і не виконав у добровільному порядку письмової вимоги банку про дострокове повернення суми кредиту в повному обсязі, - є усі необхідні правові підстави для задоволення вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором із застосуванням процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Посилання відповідача ОСОБА_3 про наявність підстав для відмови у задоволенні позову у зв»язку зі спливом строку позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК України тривалістю у три роки до вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентами та комісією, нарахованими за користування кредитом, та статтею 258 цього Кодексу тривалістю в один рік - для пред»явлення вимоги про стягнення пені та штрафу за прострочення грошового зобов»язання, є безпідставними, оскільки пунктом 5.5 кредитного договору визначено, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю в п»ять років, а тому, звернувшись з позовом у жовтні 2014 року, позивач не пропустив встановленого договором строку позовної давності, перебіг якого для нього розпочався з березня 2010 року (з дати припинення сплати позичальником платежів за кредитним договором).

У відповідності до ч.1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України, звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх його мешканців.

Таким чином, у зв»язку з ухваленням апеляційним судом рішення про задоволення вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки - на квартиру АДРЕСА_1, та дотриманням позивачем вимог ст.40 Закону України «Про іпотеку» щодо попередження мешканців квартири про необхідність її звільнення, - задоволенню підлягає також вимога позивача про виселення з цієї квартири відповідача ОСОБА_3 та членів його сім»ї: відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_4, які згідно з довідкою комунального підприємства Радехівської міської ради «Радехівське міське водоканалізаційне господарство» від 06.11.2014 року (а.с.39) зареєстровані у вказаній квартирі.

Однак, на момент розгляду справи в апеляційному суді продовжує бути чинним Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до пункту 1 цього Закону, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст.4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст.5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов»язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами-резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об»єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, і загальна площа такого нерухомого житлового майна (об»єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.метрів для квартири та 250 кв.метрів для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27.05.2015 року (справа №6-57цс/15), який є обов»язковим для суду відповідно до вимог ст.360-7 ЦПК України і в даній справі, рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій…» не підлягає виконанню.

Верховний Суд України виходив з того, що оскільки Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов»язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Апеляційним судом встановлено, що кредит був наданий відповідачеві ОСОБА_3 в іноземній валюті на споживчі цілі (придбання квартири), що підтверджується самим кредитним договором і визнається стороною позивача, спірне жиле приміщення квартири (предмет іпотеки) є єдиним нерухомим житловим майном, яке боржник має у власності, що підтверджується інформаційною довідкою з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.106-107), та єдиним місцем його постійного проживання (а.с.34, 39), загальна площа квартири становить 38,4 кв.м., що не перевищує 140 кв.метрів, відповідач не є суб»єктом Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», а отже, у даному випадку є всі визначені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» підстави для заборони примусового звернення стягнення на предмет іпотеки відносно даного боржника-іпотекодавця.

Таким чином, з урахуванням наведеної вище правової позиції Верховного Суду України, рішення апеляційного суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з нього відповідачів на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Враховуючи вимоги ст.88 ЦПК України та задоволення апеляційним судом позову ПАТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги на загальну суму 5846 грн. 40 коп. (а.с.29-31, 79) підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_3 у користь позивача.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Радехівського районного суду Львівської області від 27 листопада 2014 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №LVRDGK від 30 квітня 2008 року, укладеним між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_3, в розмірі 111231 (сто одинадцять тисяч двісті тридцять один) доларів США 38 центів, з якої: 31144,46 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 24756,56 доларів США - заборгованість за процентами, 5714,78 доларів США - заборгованість по комісії, 44300,28 доларів США - пеня, 19,50 доларів США та 5295,80 доларів США - штрафи, звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 30 квітня 2008 року - на квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу предмету іпотеки публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, встановивши, що продаж предмету іпотеки повинно бути здійснено за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, встановленою на підставі оцінки, проведеної суб»єктом оціночної діяльності.

У зв»язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки виселити ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 у користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судові витрати в розмірі 5846 (п»ять тисяч вісімсот сорок шість) гривень 40 копійок.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Штефаніца Ю.Г.

Бакус В.Я.