Справа № 183/5104/15
№ 2/183/2882/15
18 вересня 2015 року м. Новомосковськ
Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Мельника О.М.,
за участю секретаря судового засідання Гончарової С.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про усунення перешкод в користуванні житлом, -
Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1
В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 28.07.2015 року він придбав у власність вищезазначений будинок. Відповідачі по справі ОСОБА_2, ОСОБА_3 є родичами колишнього власника будинку, в будинку не проживають з лютого 2012 року. Їхніх особистих речей в будинку не має. Відповідачі проживають та працюють на території іншої держави, в зв'язку з чим не мають змоги повернутися і добровільно знятися з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Тому, позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
В судове засідання представник позивача не з'явилась, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність, одночасно позовні вимоги ОСОБА_1 підтримала повністю, просила їх задовольнити.
Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності не надали.
Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності.
Згідно з ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З урахуванням зазначених положень закону та думки позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
У зв'язку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав.
Згідно положень ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Судом встановлено, що спірне домоволодіння було придбане позивачем у ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 28.07.2015 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Бака О.В. за реєстровим №2038 (а.с.7-9). З наявних матеріалів справи суд вбачає, що відповідачі по справі є родичами колишнього власника вказаного будинку (а.с.12-15).
Позивач ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою голови квартального комітету (а.с.10). Відповідач ОСОБА_3 зареєстрований за даною адресою з 09.07.2004 року, а відповідач ОСОБА_2 з 17.12.2009 року, що підтверджується довідками від 25.08.2015 року адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області (а.с.28,29).
З акту квартального комітету від 06.08.2015 року суд вбачає, що відповідачі ОСОБА_2, та ОСОБА_3 з лютого 2012 року по даний час фактично не проживають за адресою місця реєстрації (а.с.11).
Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Згідно зі ст. 346 ЦК України, право власності припиняється, зокрема, у разі відчуження власником свого майна. Відповідно до положень ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла (жилого будинку, квартири), які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
З огляду на зазначене, відчуження ОСОБА_4 на користь позивача належного йому житлового будинку має наслідком припинення права власності і, відповідно, права користування ОСОБА_4 на цей будинок. Право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є. Із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Оскільки члени сім'ї ОСОБА_4 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не можуть на даний час вважатися членами сім'ї власника спірного будинку, то вони також вважаються такими, що втратили право користування цим житлом з моменту його відчуження власником. При цьому, суд виходить з того, що право користування житлом членів сім'ї власника цього житла є похідним від права власності на нього у особи, членами сім'ї якої вони є. Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у Постанові №6-158цс14 від 05.11.2014 року.
Також, як встановлено судом, відповідачі не проживають в спірному житловому приміщенні з лютого 2012 року, тобто більше одного року, участі в оплаті комунальних послуг не приймають, що свідчить про втрату ними інтересу до спірного житлового приміщення як до свого постійного місця проживання.
Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 346, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про усунення перешкод в користуванні житлом, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя О.М. Мельник