Ухвала

іменем україни

03 вересня 2015 року м. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ Євграфова Є.П.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2, подану ОСОБА_3 на рішення Ржищівського міського суду Київської області від

25 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від

28 травня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи: Реєстраційна служба Ржищівського міського управління юстиції, Ржищівське міське управління юстиції Київської області, Ржищівська міська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на земельну ділянку у зв'язку з набуттям права власності на частину житлового будинку,

в с т а н о в и в:

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи: Реєстраційна служба Ржищівського міського управління юстиції, Ржищівське міське управління юстиції Київської області, Ржищівська міська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на земельну ділянку у зв'язку з набуттям права власності на частину житлового будинку.

В обґрунтування позову позивачка посилалася на те, що 23 травня

2012 року між нею та відповідачкою було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1. Вказана квартира є частиною одноповерхового житлового будинку, має окремих вихід. Позивачка вказувала, що під час укладення договору дарування відповідачка запевнила її, що земельна ділянка, на якій розташована її частина будинку, ніким не приватизована, а тому вона зможе в будь-який час оформити на себе право власності. Проте, 08 листопада 2012 року, після укладення договору дарування, виявилося, що відповідачка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на спірну ділянку. Позивачка вважає, що має право вимоги на набуття права власності на спірну земельну ділянку. На підставі вищевказаного та з урахуванням уточнених позовних вимог позивачка просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 08 листопада 2012 року та визнати за нею право власності на вказану земельну ділянку з моменту укладення договору дарування.

Рішенням Ржищівського міського суду Київської області від

25 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 28 травня 2015 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку по

АДРЕСА_1 площею 0,0887 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за кадастровим номером НОМЕР_1, на якій розташована частина житлового будинку, загальною площею 81,8 кв. м, з моменту укладення договору дарування від 23 травня 2012 року.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0887 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за кадастровим номером

НОМЕР_1, на якій розташована частина житлового будинку, загальною площею 81,8 кв. м, видане ОСОБА_2 08 листопада 2012 року державним нотаріусом Ржищівської міської державної нотаріальної контори Отькало С.В., зареєстроване в реєстрі за № 3197.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_2 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того що, ОСОБА_4 у встановленому законодавством порядку, ст. ст. 328, 334 ЦК України, набула власності на квартиру на підставі правочину та дійшов вірного висновку про те, що з врахуванням положень ч. 1 ст. 120 ЗК України та ч. 1 ст. 377 ЦК України отримавши вказане нерухоме майно у дар та здійснивши реєстрацію цього права 31 травня 2012 року в Реєстрі прав власності на нерухоме майно до позивачки перейшло право власності на всю спірну земельну ділянку.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували правові норми та ухвалили правильні судові рішення, підстав для скасування яких не вбачається.

Доводи скарги такі висновки не спростовують і зводяться до оцінки доказів, їх належності та допустимості, проте, в силу ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ст. ст. 325, 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2, подану ОСОБА_3 на рішення Ржищівського міського суду Київської області від 25 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 28 травня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи: Реєстраційна служба Ржищівського міського управління юстиції, Ржищівське міське управління юстиції Київської області, Ржищівська міська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на земельну ділянку у зв'язку з набуттям права власності на частину житлового будинку відмовити.

Копію ухвали разом з доданими до касаційної скарги матеріалами направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого суду

України з розгляду цивільних

і кримінальних справ Є.П. Євграфова