АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 600/1124/14-ц Головуючий у 1-й інстанції Боднарук Б.В.
Провадження № 22-ц/789/818/15 Доповідач - Демкович Ю.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2015 р.

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Демковича Ю.Й.

суддів - Козака І.О., Загорського О.О.

при секретарі - Танцюра О.В.

з участю сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тернополя

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 07 травня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобовязання звільнити житлове приміщення

та за зустрічним позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про визнання права власності на житловий будинок та господарські будівлі і споруди,-

ВСТАНОВИЛА:

18.05.15 апелянт звернувся зі скаргою на рішення суду першої інстанції від 07.05.15, вважаючи, що воно поставлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до відповідача.

Порушення вбачає в тому, що суд неповно зясував обставини справи, які мають значення для вірного вирішення спору, а саме: не взято до уваги того факту, що через проживання відповідача він, як власник будинку, не може володіти розпоряджатися та користуватись своєю власністю на власний розсуд.

Вказує, що ОСОБА_2 пропущено строк позовної давності при зверненні до суду із зустрічним позовом й суд не застосував наслідків пропуску даного строку.

Зазначає, що судом невірно трактовані докази, як от: під час розгляду справи ОСОБА_3, продавець спірного будинку, не підтвердив того факту, що саме ОСОБА_2 куплено оспорюваний будинок. ОСОБА_3 підтвердив лише той факт, що кошти йому передали ОСОБА_1Б та його дружина, які виступали покупцями за договором купівлі-продажу.

Вважає невірним висновок суду, що між сторонами спору досягнута усна домовленість про укладання договору довічного утримання.

Звертає увагу на те, що судом застосоване нове в цивільному законодавстві поняття «часткова належність права власності на майно в будинку», що є повним абсурдом в застосуванні закону про визнання права власності.

Рішенням Козівського районного суду від 07.05.15 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобов'язання звільнити житлове приміщення задоволено частково, зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловим будинком, що знаходиться в с. В.Плавуча по вул. Центральна № 45 Козівського району Тернопільської області.

У виселенні ОСОБА_2 зі згаданого будинку відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий будинок та господарські будівлі і споруди задоволено частково, визнано часткову належність права власності на майно за ОСОБА_2 в даному будинку, який зареєстрований за ОСОБА_1

У суді апеляційної інстанції апелянт та його представник підтримали вимоги скарги, пославшись на мотиви, зазначені в ній.

Відповідач та його представник скаргу не визнали та просили залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Заслухавши учасників судового процесу, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити частково з огляду на наступне.

У силу ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, у відповідності до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам процесуального закону рішення не відповідає з огляду на наступне.

Судом установлено, що ОСОБА_1 є власником будинку № 45 по вул. Центральна у с. Велика Плавуча Козівського району Тернопільської області, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Козівським районним бюро технічної інвентаризації від 27.06.08.

Власність виникла на підстав договору купівлі-продажу житлового будинку від 23.06.08, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1

У будинку зареєстрований позивач та його донька ОСОБА_4.

У 2008 році у вказаний будинок за згодою позивача вселився відповідач, який є його родичем (рідний брат батька позивача (дядько). Даного факту сторони не заперечують.

У 2014 році позивач висунув вимогу перед відповідачем про виселення із будинку, на що ОСОБА_2 не погодився.

У своїх позовних вимогах ОСОБА_1 просить зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні належним йому на праві приватної власності згаданим житловим будинком шляхом його звільнення.

Вирішуючи вказану позовну вимогу, суд першої інстанції виходив із того, що підстав для виселення відповідача не встановлено, тому позов задовольнив частково, зобовязавши відповідача не винити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні будинком й відмовив у його виселенні.

Однак із таким висновком колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

У силу ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Основною вимогою позивача є зобов'язання відповідача у відповідності до ст. 391 ЦК України усунути перешкоди у користуванні будинком шляхом його звільнення.

Суд першої інстанції вийшов за межі заявлених вимог, розглянувши питання про виселення відповідача, хоча така вимога не ставилася.

При цьому, судом не враховано того, що сторони є родичами, відповідач поселений у встановленому законом порядку зі згоди позивача, сторони ведуть спільне господарство.

Так, позивач у своїх показах не заперечив, що відповідач є його дядьком й був поселений у будинку в 2008 році з його згоди, де проживає постійно по даний час.

Із показів свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 установлено, що відповідач брав участь у переобладнання та ремонті будинку як особисто так і матеріальними ресурсами. Окрім цього документально підтверджено факт установлення відповідачем газового обладнання у будинку.

У апеляційній інстанції, позивач не заперечив того факту, що періодично проживає у с. В.Плавуча, оскільки його постійним місцем проживання є житло - квартира по пр. Злуки, 41/38 у м. Тернополі, й коли він буває у спірному будинку, то сторони ведуть спільне господарство.

Із розрахункових (абонентських) книжок по оплаті за природний газ та електроенергію встановлено, що відповідач проводить вказані оплати самостійно за період із 2008 року по даний час, рахунки відкриті на його імя (оригінали долучені до матеріалів справи).

У силу ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У силу ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Колегія суддів приходить до висновку, що відповідач є членом сімї позивача.

Так, до членів сім'ї власника ЖК УРСР відносить дружину власника, їх дітей і батьків. Членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство, ч. 2 ст. 64, ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР.

У відповідності до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Установлено, що відповідач належно виконував обовязки по утриманню будинку та оплаті витрат на комунальні послуги.

Згідно із ст. 157 ЖК України виселення члена сім'ї власника жилого будинку можливе у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

У свою чергу ч. 1 ст. 116 передбачає, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Із даних підстав позов не заявлявся.

Судом першої інстанції невірно встановлені правовідносини, які виникли між сторонами спору, а тому рішення в частині вимог ОСОБА_1 є незаконним й у силу ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з постановленням нового рішення, яким слід відмовити у задоволенні вимог останнього за безпідставністю.

При цьому судова колегія враховує, що ОСОБА_1 не довів, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні будинком, а з позовом про виселення останній не звертався.

Щодо вирішення судом першої інстанції зустрічного позову, то рішення в цій частині також є незаконним з огляду на таке:

Як зазначалося вище, позивач набув права власності на спірне житло на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 23.06.08, укладеного між ОСОБА_3 та останнім.

Указаний договір на час розгляду спору є дійсним і ніким не оспорювався.

У відповідності до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У силу ч.ч. 1, 2 ст 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Суд першої інстанції, визнавши за ОСОБА_2 часткову належність права власності на майно в згаданому будинку порушив зазначені вимоги ЦК України.

Згідно із зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 просив визнати право власності на спірний житловий будинок із надвірними господарськими будівлями та спорудами.

Аналізуючи резолютивну частину рішення, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції розглянув вимоги зустрічного позову із виходом за їх межі, оскільки позов про визнання права власності на майно у будинку відповідачем ОСОБА_2 не заявлявся.

Слід зазначити, що цивільне законодавство не передбачає терміну «визнання часткової належності права власності на майно».

Зміст права власності передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК).

У даному випадку є невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Тому, рішення суду в цій частині слід скасувати й постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні зустрічних вимог.

Апеляційна інстанція виходила із того, що відповідачем не доведено факту придбання ним будинку, оскільки є дійсним згаданий договір купівлі продажу, власником якого у силу ч. 3 ст. 334 ЦК України є позивач.

Ураховуючи вимоги ЦПК України щодо принципу диспозитивності судова колегія приходить до висновку, що рішення суду слід скасувати, як таке, що постановлене із порушенням норм матеріального та процесуального права й у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовів сторін за їх безпідставністю.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 309, 316, 324 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Козівського районного суду від 07 травня 2015 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобовязання звільнити житлове приміщення та відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий будинок та господарські будівлі й споруди.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_9