Справа № 372/1307/15-ц Головуючий у І інстанції Кравченко М.В.
Провадження № 22-ц/780/4253/15 Доповідач у 2 інстанції Приходько К. П.
Категорія 26 16.09.2015
УХВАЛА

Іменем України

16 вересня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого Приходька К.П.,

суддів Голуб С.А., Верланова С.М.

при секретарі: Якимчук Ю.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 травня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до Обухівського районного відділення Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання договору недійсним, стягнення коштів,-

встановила:

в березні 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

В позові просив визнати недійсним кредитний договір №6 від 04.09.2008 року, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2, стягнути з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на його користь сплачені проценти за вказаним кредитним договором в розмірі 29 568,63 доларів США, що еквівалентно на курсом НБУ 694 862 грн. 80 коп. Обґрунтовуючи позов позивач посилається на порушення законодавства в сфері валютних операцій при укладенні кредитного договору, порушення прав позивача як споживача фінансових послуг, відсутність індивідуальної ліцензії НБУ при видачі кредиту в іноземній валюті.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 29 травня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 травня 2015 року та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі. Зазначив, що рішення ухвалене в результаті неправильного застосування норм матеріального та процесуального права.

Також зауважив, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, окрім того суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 31 січня 2007 року між публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №6, за яким позивачеві було видано кредит в розмірі 61000 доларів США на строк 72 місяці, що підтверджується копією договору.

Вказаний кредитний договір було укладено в письмовій формі, що відповідає вимогам ч.1 ст.1055 ЦК України.

Заявою на видачу готівки, іншими матеріалами справи підтверджується факт одержання позивачем передбачених кредитними договорами коштів, ініціювання процедури укладення договорів саме ним, а також його добровільної згоди на визначені договором умови і порядок видачі кредиту, в тому числі щодо валюти зобов'язання.

Позивач прийняв до виконання умови договору, здійснював передбачені договором платежі щодо погашення кредиту, що підтверджується квитанціями.

В свою чергу відповідач станом на час укладення оспорюваних правочинів та на цей час має банківську ліцензію, генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій, передбачений законом дозвіл Національного банку України для здійснення валютних операцій за обставин спірних правовідносин між сторонами, а саме - видачі кредитів фізичним особам у іноземній валюті, що підтверджується відповідними ліцензіями та дозволами.

Статтею 11 ЦК України передбачені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч.2 ст.14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Судом першої інстанції встановлено, що не було повідомлено даних про відсутність вільного волевиявлення позивача при укладенні договорів, правочин протягом семи років не оспорювались жодною стороною як в цілому, так і в його окремих положеннях, визначені в них умови є обов'язковими для виконання обома сторонами правочину і були прийняті до виконання, виконувались сторонами протягом тривалого часу, а станом на час подання позову, граничний строк погашення кредиту (до 04.09.2014 року) вже сплинув. Враховуючи викладене, суд не вбачає достатніх підстав вважати порушеними права позивача як боржника у грошовому зобов'язанні.

Крім того доводи позову суперечать чинному законодавству України, а також постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року, пунктами 10,11 якої визначено, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028).

У відповідності до п.1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповіднихліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

У відповідності до ч.ч.1,3 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У відповідності до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна з сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Крім того ст. 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями ч.ч.1-3,5,6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Позовні вимоги про застосування наслідків недійсності правочину - стягнення виплачених за його умовами коштів є похідними від інших вимог про визнання недійсним кредитного договору, тому не підлягають задоволенню з огляду на відмову у задоволенні основної вимоги.

Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

За таких обставин, колегія судів, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного відмовивши в задоволенні позову.

Оскільки рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційні скарги і залишити рішення суду без змін.

Керуючись: ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України колегія суддів, -

ухвалила :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді