АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 червня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Винту Ю.М., Кулянди М.І.

секретар Паучек І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 10 жовтня 2013 року,

встановила:

В липні 2013 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк) звернулося до суду з позовом.

Просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором в сумі 14 176 гривень 74 копійки.

Посилалося на те, що 5 травня 2006 року між сторонами було укладено кредитний договір №141. Згідно умов вказаного договору відповідач отримав кредит в сумі 9900 гривень строком до 3 травня 2008 року з відсотковою ставкою 21,5 процентів річних.

Внаслідок неналежного виконання обов'язків за кредитним договором у відповідача станом на 18 лютого 2013 року існує заборгованість перед банком в сумі 14 176 гривень 74 копійки, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 5 368 гривень, заборгованості по відсоткам в сумі 6 901 гривень 17 копійок, пені за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 823 гривні 47 копійок, пені за несвоєчасне повернення відсотків в сумі 968 гривень 13 копійок, інфляційний витрат за кредитом в сумі 53 гривні 68 копійок та інфляційний витрат за відсотками в сумі 62 гривні 28 копійок.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 10 жовтня 2013 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 14 176 гривень 74 копійки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що 5 травня 2006 року між сторонами було укладено кредитний договір №141. Згідно умов вказаного договору відповідач отримав кредит в сумі 9900 гривень строком до 3 травня 2008 року з відсотковою ставкою 21,5 процентів річних.

Внаслідок неналежного виконання обов'язків за кредитним договором у відповідача станом на 18 лютого 2013 року існує заборгованість перед банком в сумі 14 176 гривень 74 копійки, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 5 368 гривень, заборгованості по відсоткам в сумі 6 901 гривень 17 копійок, пені за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 823 гривні 47 копійок, пені за несвоєчасне повернення відсотків в сумі 968 гривень 13 копійок, інфляційний витрат за кредитом в сумі 53 гривні 68 копійок та інфляційний витрат за відсотками в сумі 62 гривні 28 копійок

Такі висновки суду першої інстанції є правильними.

Так, за змістом ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Згідно частини 1, 3 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно пункту 3 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи 5 травня 2006 року між сторонами було укладено кредитний договір №141. Згідно умов вказаного договору відповідач отримав кредит в сумі 9900 гривень строком до 3 травня 2008 року з відсотковою ставкою 21,5 процентів річних (а.с.5-6).

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що внаслідок неналежного виконання обов'язків за кредитним договором у відповідача станом на 18 лютого 2013 року існує заборгованість перед банком в сумі 14 176 гривень 74 копійки, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 5 368 гривень, заборгованості по відсоткам в сумі 6 901 гривень 17 копійок, пені за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 823 гривні 47 копійок, пені за несвоєчасне повернення відсотків в сумі 968 гривень 13 копійок, інфляційний витрат за кредитом в сумі 53 гривні 68 копійок та інфляційний витрат за відсотками в сумі 62 гривні 28 копійок.

Враховуючи зазначені вище обставини колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема помилковими є доводи скарги про безпідставність позову у зв'язку з тим, що відповідач не підписував вищевказаний кредитний договір, а також те що у вказаному договорі містяться реквізити паспорта ОСОБА_1, який був у нього викрадений.

В матеріалах справи відсутні докази про те, що підпис на кредитному договорі не належить відповідачу. Також відсутні докази, що підтверджують факт викрадення паспорта ОСОБА_1 з реквізитами, що внесені у кредитний договір.

Відповідно до правил ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З матеріалів справ вбачається, що позивач не звертався до суду з позовом про визнання кредитного договору від 5 травня 2006 року №141 недійсним з підстав, які зазначені в апеляційній скарзі.

Безпідставними є також доводи апеляційної скарги про те, що суд в порушення вимог ст. 224 ЦПК України не ухвалив заочне рішення.

З положень частини 1 статті 224 ЦК України вбачається, що ухвалення заочного рішення є правом суду, а не його обов'язком.

Ухвалення заочного рішення залежить від волі позивача.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 10 жовтня 2013 року без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: