УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К., Колодійчука В.М., Умнової О.В.,
розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Стайл-Т», про стягнення кредитної заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 08 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2011 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулось до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнення позовних вимог, просило суд стягнути із ОСОБА_7 заборгованість за кредитним договором від 21 грудня 2007 року, яка виникла станом на 26 грудня 2013 року за відсотками у сумі 317 280 грн 70 коп. та пенею у сумі 99 721 грн 54 коп. Позовні вимоги мотивовані тим, що 21 грудня 2007 року між банком, товариством з обмеженою відповідальністю «Стайл-Т» (далі - ТОВ «Стайл-Т») та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 (далі - ФОП ОСОБА_7.) було укладено генеральний кредитний договір, відповідно до умов якого банк зобов'язувався надавати позичальникам банківські продукти у вигляді кредитів, кредитних ліній, овердрафтів та гарантій на суму, яка не повинна перевищувати 19 200 000 грн. Того ж дня в рамках генерального кредитного договору між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Стайл-Т» було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого банк відкрив позичальнику невідновлювальну кредитну лінію у сумі 15 000 000 грн, терміном до 18 грудня 2011 року зі сплатою до 15 липня 2008 року 14,75 % річних, а після цієї дати - 18 % річних. Також 21 грудня 2007 року в рамках генерального кредитного договору між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Стайл-Т» було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого Банк відкрив позичальнику невідновлювальну кредитну лінію у сумі 3 000 000 грн, терміном до 18 грудня 2011 року із сплатою до 15 липня 2008 року 14,75 % річних, а після цієї дати - 18 % річних. Крім цього, 21 грудня 2007 року в рамках генерального кредитного договору між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ФОП ОСОБА_7 було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого Банк відкрив позичальнику невідновлювальну кредитну лінію у сумі 1 200 000 грн, терміном до 18 грудня 2011 року із сплатою до 15 липня 2008 року 14,75 % річних, а після цієї дати - 18 % річних. Того ж дня між Банком та відповідачами було укладено договори поруки, відповідно до умов яких вони зобов'язалися відповідати перед позивачем за борговими зобов'язаннями позичальників. Рішеннями Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 жовтня 2012 року та від 19 листопада 2013 року порука ОСОБА_6 припинена. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 червня 2012 року та рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 18 липня 2012 року порука ОСОБА_7 була припинена в частині забезпечення кредитних зобов'язань ТОВ «Стайл-Т». Таким чином, порука ОСОБА_7 була припинена тільки за кредитними договорами ТОВ «Стайл-Т», а з виконання кредитних зобов'язань ФОП ОСОБА_7, поручителем залишився ОСОБА_7

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 червня 2014 року у задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 08 жовтня 2014 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову до ОСОБА_7, ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_7 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за генеральним кредитним договором від 21 грудня 2007 року та укладеним в його рамках кредитним договором від 21 грудня 2007 року станом на 26 грудня 2013 року у сумі 417 002 грн 24 коп., яка складається з заборгованості за відсотками у сумі 317 280 грн 70 коп. та заборгованості з пені у сумі 99 721 грн 54 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено розмір заборгованості за кредитним договором.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення районного суду в частині вимог до ОСОБА_7 та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог до нього, виходив з того, що оскільки він є поручителем за кредитним договором, тому він повинен відповідати в тому ж обсязі, що й боржник. Розмір заборгованості боржника міститься в розрахунках банку, у рішенні Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2012 року та рішенні апеляційного суду Миколаївської області від 14 березня 2013 року.

Проте погодитись з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до договору поруки ОСОБА_7 є поручителем за договором поруки від 21 грудня 2007 року, згідно з яким він поручився за належне виконання зобов'язань ФОП ОСОБА_7 за кредитним договором від 21 грудня 2007 року, укладеним у рамках генерального кредитного договору між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ФОП ОСОБА_7, згідно з умовами якого банк відкрив позичальнику невідновлювальну кредитну лінію у сумі 1 200 000 грн терміном до 18 грудня 2011 року із сплатою до 15 липня 2008 року 14,75 % річних, а після цієї дати - 18 % річних.

Станом на 23 травня 2012 року заборгованість ФОП ОСОБА_7 за кредитним договором становила 1 410 002 грн 24 коп., що складається з 885 000 грн - заборгованість за кредитом, 425 280 грн 70 коп. - заборгованість за відсотками та 99 721 грн 54 коп. - заборгованість за пенею, що підтверджується рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2012 року та рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 14 березня 2013 року (а. с. 124-130, 157-169, т. 2).

З виписок з рахунків заборгованості за указаним кредитним договором у період з 23 травня 2012 року по 26 грудня 2013 року заборгованість за тілом кредиту була погашена повністю, а за відсотками - на суму 108 000 грн (а. с. 116-123, т. 2).

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про те, що станом на 26 грудня 2013 року за кредитним договором заборгованість становила 317 280 грн 70 коп. - за відсотками та 99 721 грн 54 коп. - за пенею.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ст. 553 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Частиною 1 ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Крім того, у ч. 1 ст. 543 ЦК України зазначається, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Разом з тим судом апеляційної інстанції не було досліджено наявність або відсутність заборгованості ФОП ОСОБА_7 за зазначеним кредитним договором.

Вказані обставини також стали підставою для скасування постановою Вищого господарського суду України від 14 серпня 2014 року рішення господарського суду Миколаївської області від 24 грудня 2013 року та постанови Одеського апеляційного господарського суду від 03 червня 2014 року у справі за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ФОП ОСОБА_7 про стягнення коштів. Крім того, судом апеляційної інстанції не з'ясовано, на підставі яких внутрішніх документів банк змінив порядок погашення заборгованості за генеральним кредитним договором та кредитним договором, укладеним між сторонами (а. с. 190-195, т. 2).

З огляду на вищевикладене суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про стягнення з поручителя ОСОБА_7 заборгованості за кредитним договором з урахуванням відсутності розрахунку суми заборгованості ФОП ОСОБА_7, що відповідно до ст. 553 ЦК України унеможливлює покладення на поручителя обов'язку щодо погашення заборгованості без визначення суми заборгованості, належної до сплати боржником.

Крім того, апеляційний суд не звернув уваги на роз'яснення, викладені у п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», про те, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається не виконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України.

У порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України апеляційний суд не врахував наведені вище норми закону, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, дійсних прав і обов'язків, які випливають з договорів, укладених між сторонами, та дійшов передчасного висновку про задоволення позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 08 жовтня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька
М.К. Гримич
В.М. Колодійчук
О.В. Умнова