Справа № 152/845/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11 червня 2015 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді - Славінської Н.Л.,

з участю:

секретаря судового засідання - Бабиної І.Д.,

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті в м. Шаргороді Вінницької області в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини,

встановив:

02.06.2015 року ОСОБА_1 звернулася до Шаргородського районного суду з вказаним позовом, в якому зазначила, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 04.05.2014 року та проживала з ним однією сім'єю до серпня 2014 року. Від шлюбу вона та відповідач мають неповнолітню дитину: сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з нею та знаходиться на її утриманні.

Просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частки від всіх видів доходу відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, з часу звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття, зсилаючись на те, що спільне життя з відповідачем не склалося, відповідач з сім'єю не проживає, не приймає належної участі в утриманні сина, чим ставить її сім'ю у скрутне матеріальне становище. Відповідач працює на посаді електромонтера з експлуатації розподільних мереж СО «Жмеринські ЕМ», тому має змогу сплачувати аліменти на утримання дитини.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги, зсилаючись на ті самі обставини. Просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини щомісячно у розмірі 1/4 частки від всіх видів його доходу, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з часу звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. Суду пояснила, що син проживає з нею. З часу народження сина відповідач щомісячно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Після народження сина відповідач надав на його утримання всього 3000 грн. та 100 євро. Проте, витрати на утримання дитини дуже великі. Ухилення відповідача від утримання дитини щомісячно ставить її у скрутне матеріальне становище, так як вона не працює і не може забезпечувати дитину всім необхідним, а коштів в сумі 860-900 грн. на місяць, які виплачує держава, не вистачає для забезпечення потреб дитини. Відповідач працездатний, має регулярний дохід у вигляді заробітної плати, тому має змогу та повинен утримувати сина.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнав. Суду пояснив, що працює електромонтером в СО «Жмеринські ЕМ», має постійний дохід у вигляді заробітної плати, тому згоден і має змогу сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини від заробітку та не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Він здоровий, працездатний, непрацездатних осіб на утриманні не має. Крім того, він забезпечений житлом. На утримання сина ним було надано позивачці кошти в сумі 3000 грн. та 100 євро, з яких 2000 грн. та 100 євро ним надано при народженні дитини та 1000 грн. через три місяці.

Вирішуючи спір суд встановив, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 04.05.2014 року (а.с.3).

Від шлюбу позивачка та відповідач мають неповнолітню дитину: сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком якого в свідоцтві про народження зазначений відповідач, а матір'ю - позивачка, що вбачається із свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.4).

Дитина сторін - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає з матір'ю та знаходиться на її утриманні, що вбачається із довідок, виданих виконавчим комітетом Шаргородської міської ради від 21.05.2015 року за №№ 2115, 2114 (а.с.5-6).

Відповідач добровільно щомісячно коштів на утримання дитини не надає, що вбачається в судовому засіданні із пояснень позивачки, та не заперечується відповідачем, який пояснив в судовому засіданні, що кошти на утримання дитини від її народження надавав тільки двічі, тобто не регулярно.

Також, судом встановлено, виходячи із пояснень в судовому засіданні відповідача, що він здоровий, працездатний, працює на посаді електромонтера з експлуатації розподільних мереж, отримує заробітну плату, що також підтверджується довідкою СО «Жмеринські ЕМ» від 28.05.2015 року за №18 (а.с.7) та довідкою від 27.05.2015 року, з якої вбачається, що його заробіток на місяць в середньому складає 2800 грн. Вказані обставини не заперечуються позивачкою.

Крім того, з пояснень в судовому засіданні відповідача вбачається, що він не має на утриманні інших непрацездатних осіб.

Відтак, суд вважає, що відповідач не позбавлений можливості забезпечувати на рівні з позивачкою інтереси та утримання дитини, тобто може надавати допомогу на її утримання, оскільки, як вбачається з пояснень позивачки в судовому засіданні та досліджених у справі доказів, більший обсяг обов'язків, пов'язаних з утриманням сина, покладено на позивачку, з якою проживає дитина, що ставить останню в скрутне матеріальне становище та у нерівні умови.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач ухиляється від надання добровільної матеріальної допомоги на утримання сина ОСОБА_4.

Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України.

Так, відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття.

Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтями 180-183, 191 СК України, передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У разі ухилення батьків від утримання дитини, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються судом у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При призначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, і, враховуючи, що право позивачки на матеріальне утримання дитини з боку батька порушене та підлягає судовому захисту, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Позивачка в судовому засіданні наполягала на задоволенні позовних вимог про стягнення щомісячно аліментів на утримання сина в розмірі 1/4 частки від всіх видів доходу відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, з часу звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття, зазначаючи, що сама несе обсяг витрат на утримання сина, без належної участі відповідача, який від матеріального утримання сина ухиляється, хоча відповідач є працездатним, працює та має постійний заробіток.

Відтак, суд вважає, що відповідач не позбавлений можливості утримувати дитину.

З огляду на те, що судом встановлено той факт, що відповідач не приймає належної стабільної та регулярної участі у матеріальному утриманні дитини і більший обсяг обов'язків по її утриманню покладено на позивачку, то це ставить сторони у нерівні умови, тому позов підлягає задоволенню.

При визначенні розміру аліментів, суд вважає, що він повинен бути визначений у частці від доходу відповідача, оскільки відповідач має постійний заробіток (дохід), так як судом встановлено, що останній працює електромонтером з експлуатації розподільних мереж СО «Жмеринські ЕМ» на підставі наказу № 68-к від 03.07.2009 року.

До того ж, аліменти, які слід стягнути з відповідача на утримання дитини, слід визначити у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з 02.06.2015 року, тобто з часу пред'явлення позовної заяви до суду, відповідно до ст.191 СК України, до досягнення дитиною повноліття.

При цьому, суд виходить також із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання дитиною сторін коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина мала б тоді, коли б утримувалася обома батьками, оскільки визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) батька якраз і забезпечить надійний захист інтересів дитини і звільнить позивачку та відповідача в наступному від повторного звернення до суду із позовом про зміну розміру аліментів у разі збільшення чи зменшення розміру заробітку (доходу) платника аліментів і, таким чином, забезпечить отримання дитиною сторін надійного стабільного матеріального утримання з боку батька.

Відтак, позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 243,60 грн. відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 3, 6, 10, 11, 60, 88, 212-215, 218, 223 ЦПК України, на підставі ст.ст. 180-183, 191 СК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця та жителя АДРЕСА_1, працюючого електромонтером з експлуатації розподільних мереж СО «Жмеринські ЕМ» м. Жмеринка Вінницької області, на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частки від його заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 02.06.2015 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір в сумі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок в дохід держави (рахунок №0687).

Допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя