Ухвала ІМЕНЕМ УКРАЇНИ03 червня 2015 рокум. КиївКолегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоГвоздика П.О.,суддів: Горелкіної Н.А., Євграфової Є.П., Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи - ОСОБА_10, ОСОБА_11, Московський РВГУДМСУ в Харківській області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Харківської області від 10 лютого 2015 року,в с т а н о в и л а:У травні 2014 року позивач звернулась до суду з даним позовом, зазначивши на його обгрунтування, що 06 березня 1974 року Виконавчим комітетом Орджонікідзевської Ради народних депутатів трудящих м. Харкова діду позивача - ОСОБА_13 видано ордер серії А № 86695 на право зайняття трикімнатної квартири АДРЕСА_1 У вказаній квартирі було зареєстровано п'ять осіб - ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_10, ОСОБА_15 (знята у 1981 році з реєстраційного обліку) та ОСОБА_8. (у зв'язку з одруженням змінила прізвище на ОСОБА_8), яка з 1983 року мешкала у квартирі свого чоловіка - ОСОБА_17 за адресою: АДРЕСА_2 разом з дітьми - ОСОБА_8 та ОСОБА_7 (двоюрідні брати позивача). У спірному житловому приміщенні склався наступний порядок: житлову кімнату площею 12 кв. м займали ОСОБА_13 та ОСОБА_14, кімнату площею 18 кв. м - її батьки: ОСОБА_10 та ОСОБА_11, вона та її брат ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_14 померла, після смерті якої житловою кімнатою площею 18 кв. м користувалася ОСОБА_6, в іншій кімнаті було встановлено тимчасову перегородку, де періодично 2-3 рази на рік ночували ОСОБА_8 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_13, після смерті якого кімната площею 12 кв. м знаходилась у користуванні ОСОБА_8 та ОСОБА_7, а вона з батьками та братом проживали в одній кімнаті. Рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради від 22 травня 2013 року № 336 її визнано наймачем спірної квартири. Посилаючись на те, що відповідачі у спірній квартирі не проживають з 2013 року, не приймають участь в оплаті комунальних послуг, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, внаслідок чого припинено послуги з водовідведення та газопостачання, просила суд визнати їх такими, що втратили право користування житлом на підставі ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР.Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2014 року позов задоволено. Ухвалено визнати ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 Зобов'язано Московський РО ГУДМСУ в Харківській області зняти ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 з реєстраційного обліку з квартири АДРЕСА_1 Рішенням апеляційного суду Харківської області від 10 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції змінено. У позові ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи - ОСОБА_10, ОСОБА_11, Московський РВГУДМСУ в Харківській області про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі понад шість місяців без поважних причин не проживають у спірній квартирі, а тому дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову на підставі ст. 71 ЖК Української РСР. Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з відсутності доказів непроживання відповідачів у спірній квартирі або вибуття їх на постійне місце проживання за іншою адресою, зазначивши, що позов заявлено на підставі ст. 107 ЖК Української РСР, у зв'язку з чим дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна. За вимогами статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. Вказаних вимог судом не дотримано. Вирішуючи спір, апеляційний суд послався на роз'яснення, які містяться у п. 2 постанови пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування Житлового кодексу України» (із змінами та доповненнями) (далі - Постанова), відповідно до якого суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише на одній з вказаних підстав, яка передбачена ст. 71 або ст. 107 ЖК Української РСР, і зміна підстав позову можлива лише за згодою позивача. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивач, звертаючись до суду з позовом, просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житлом, на підставі ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР і підстав позову не змінювала. Відповідно до ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Як роз'яснено у п. 10 Постанови у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлений строк. В разі їх поважності (перебування у відрядження, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Встановивши, що відповідачі не проживають у спірній квартирі більше, ніж шість місяців без поважних причин, позивач не створювала перешкоди їм у користуванні житлом, самостійно погашала заборгованість за житлово-комунальні послуги, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позову. Натомість при вирішення спору апеляційний суд помилково послався на норми ст. 107 ЖК Української РСР, зазначивши про відсутність належних та допустимих доказів вибуття відповідачів на постійне місце проживання за іншою адресою, не звернувши увагу, що позов пред'явлено саме з підстав відсутності відповідачів за місцем проживання без поважних причин понад встановлені законом строки на підставі ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР. Крім того, навівши мотиви для скасування рішення суду першої інстанції в частині вимог про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, суд апеляційної інстанції, водночас, у резолютивній частині рішення зазначив протилежний висновок щодо вказаних вимог, що є порушенням ст. 316 ЦПК України. За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України, із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справу х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.Рішення апеляційного суду Харківської області від 10 лютого 2015 року скасувати, рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2014 року залишити в силі. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий П.О. Гвоздик Судді: Н.А. Горелкіна Є.П. Євграфова І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко