Ухвала

іменем україни

3 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Писаної Т.О., Умнової О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 до товариства з обмеженою відповідальністю «СВФ КОЛО» про визнання договорів дійсними, визнання права власності на квартири за касаційною скаргою ОСОБА_18 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 17 грудня 2008 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 2 лютого 2015 року,

встановила:

У грудні 2008 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 звернулися до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з товариством з обмеженою відповідальністю «СВФ КОЛО» (далі - ТОВ «СВФ КОЛО») ними була досягнута домовленість про придбання квартир у №77а по вул. Жовтневій у

м. Полтаві. Зазначали, що умови договору вони виконали в повному обсязі, проте відповідач ухиляється від укладення, у зв'язку з чим вони звернулися до суду.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 17 грудня

2008 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 2 лютого 2015 року, позов задоволено.

Визнані такими, що відбулися договори купівлі-продажу нерухомого майна між ТОВ «СВФ КОЛО» і ОСОБА_3, ОСОБА_4,

ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17

Визнано право власності на квартири у будинку АДРЕСА_1: за ОСОБА_3 - №49, ОСОБА_4 - №42, ОСОБА_5 - №4, ОСОБА_6 - №40, ОСОБА_7 - №26, ОСОБА_8 - №16, ОСОБА_9 - №55, ОСОБА_10 - №2,

ОСОБА_11 - №72, ОСОБА_12 - №6, ОСОБА_13 - №79,

ОСОБА_14 - №25, ОСОБА_15 - №14, ОСОБА_16 - № 85, ОСОБА_17 - № 90.

У касаційній скарзі ОСОБА_18 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

До Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла заява ОСОБА_18 про відмову від касаційної скарги.

Листом суду ОСОБА_18 було роз'яснено наслідки відмови від касаційної скарги та запропоновано підтвердити повідомити про обізнаність наслідків закриття касаційного провадження у зв'язку з відмовою від касаційної скарги.

На адресу суду надійшла заява ОСОБА_18, у якій останній підтримав відкликання раніше поданої касацій ної скарги, проте на даній стадії процесу особа не може її відкликати в силу ч. 2 ст. 330 ЦПК України.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що

між ОСОБА_4 і ТОВ «СВФ КОЛО» фактично укладена і виконана угода купівлі-продажу квартири, проте відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення відповідної угоди.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Установлено, що з 8 липня 1995 року по листопад 2011 року

ОСОБА_18 та ОСОБА_19 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Згідно із договором про резервування квартири для передачі у власність від 9 січня 2008 року, укладеного між ОСОБА_19 та ТОВ «СВФ КОЛО», останнє резервує квартиру АДРЕСА_1 і зобов'язується передати її у власність

ОСОБА_19 після повної сплати нею у встановлений строк вартості облігацій, емітованих ТОВ «СВФ КОЛО».

Того ж дня між ОСОБА_19 і ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладений договір купівлі-продажу цінних паперів, за мовами якого ОСОБА_19 придбала у власність цінні папери - облігації ТОВ «СВФ КОЛО», на суму 628 320 грн.

Згідно нотаріально посвідченої заяви від 14 січня 2008 року

ОСОБА_18 надав згоду своїй дружині ОСОБА_19 на придбання квартири АДРЕСА_1, у зв'язку з чим погодився на укладення його дружиною угод та вчинення інших дій, необхідних для придбання вказаної квартири.

14 липня 2008 року між ОСОБА_19 і ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладений договір купівлі-продажу цінних паперів облігації ТОВ «СВФ КОЛО», на суму 26 880 грн.

15 вересня 2008 року між ОСОБА_4 і ТОВ «СВФ КОЛО» укладений договір про резервування квартири для передачі у власність, за умовами якого ТОВ «СВФ КОЛО» резервує квартиру АДРЕСА_1 і зобов'язується передати її у власність ОСОБА_4 після повної сплати останньою у встановлений строк вартості облігацій, емітованих ТОВ «СВФ КОЛО».

Того ж дня між ОСОБА_4 і ЗАТ КБ «Приватбанк» укладений договір купівлі-продажу цінних паперів, за умовами якого ОСОБА_4 придбала у власність цінні папери - облігації ТОВ «СВФ КОЛО», на суму 26 880 грн.

На підставі нотаріально завіреної заяви ОСОБА_19, 15 вересня

2008 року між нею та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладено додаткову угоду, згідно із якою сторони припинили дію раніше укладених угод від

9 січня 2008 року і від 14 липня 2008 року. Сторони домовилися, що сума у розмірі 26 880 грн зараховується як сплата коштів за договором купівлі-продажу цінних паперів від 15 вересня 2008 року ОСОБА_4, яка є матір'ю ОСОБА_19

Згідно акту від 24 жовтня 2008 року ТОВ «СВФ КОЛО» передало, а ОСОБА_4 прийняла квартиру АДРЕСА_1.

Визнаючи таким, що відбувся договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеним між

ТОВ «СВФ КОЛО» та ОСОБА_4, суд, керуючись положеннями

ст. 220 ЦК України, виходив із того, що остання набула у власність квартиру на підставі угод, які не є нікчемними та в установленому законом порядку недійними не визнавались.

Проте даний висновок не ґрунтується на законі.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

До такого правового висновку прийшов Верховний Суд України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-49цс13, яка в силу

ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України

Погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув та не врахував, що договір купівлі-продажу в силу ст. 657 ЦК України в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, тому не міг бути визнаний судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, і, відповідно, відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно.

Крім того, судом не було враховано, що однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину, чого судом у справі встановлено не було, а встановлений ним факт втрати продавцем правовстановлюючого документа на предмет відчуження за договором не може бути підставою для визнання договору дійсним.

Викладене свідчить, що при вирішені спору, апеляційним судом неповно встановлено фактичні обставин справи, не дано юридичної оцінки наданим сторонам доказами, відповідно до них не визначено правовідносини, що виникли між сторонами, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування постановленої апеляційним судом ухвали в частині позовних вимог ОСОБА_4 з направленням справи в цій частині на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_18 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 2 лютого 2015 року в частині позовних вимог ОСОБА_4 скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

Т.О. Писана

О.В. Умнова