УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Горелкіної Н.А, Іваненко Ю.Г., Писаної Т.О., Маляренка А.В., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Шостої одеської державної нотаріальної контори, ОСОБА_7 про тлумачення заповіту та визнання спадкоємцем за заповітом, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - на рішення апеляційного суду Одеської області від 14 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_6 звернулася до суду із зазначеною позовною заявою, посилаючись на те, що в заповіті, складеному ОСОБА_9 15 липня 2005 року, була допущена помилка при написанні його тексту щодо номера будинку, в якому знаходиться квартира, яка належала ОСОБА_9 та яку вона заповіла позивачу. При зверненні до нотаріальної контори їй було відмовлено у зв'язку з розбіжностями, які містяться у правовстановлюючих документах та заповіті, в частині номера будинку і рекомендовано звернутися до суду.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 червня 2014 року позов ОСОБА_6 задоволено частково. Заповіт ОСОБА_9 від 15 липня 2005 року тлумачений таким чином: «Я, ОСОБА_9, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Азово Таврицького району Омської області, Російська Федерація (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та проживаю в АДРЕСА_1, на випадок моєї смерті роблю таке розпорядження: належну мені квартиру АДРЕСА_1, заповідаю ОСОБА_6 (російською мовою: ОСОБА_6), 1979 року народження».

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 14 жовтня 2014 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 червня 2014 року скасовано, ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - просив скасувати рішення апеляційного суду Одеської області від 14 жовтня 2014 року, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_9 Після її смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1, яку вона заповідала позивачу.

У заповіті від 15 липня 2005 року зазначено наступне: «Я, ОСОБА_9, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, в селі Азово Таврицького району Омської області Російська Федерація (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та проживаю в АДРЕСА_1, на випадок моєї смерті роблю таке розпорядження: належну мені квартиру АДРЕСА_1, заповідаю ОСОБА_6 (російською мовою: ОСОБА_6), 1979 року народження».

Позивач після смерті ОСОБА_9 у визначений законом строк звернувся до Шостої одеської нотаріальної контори для прийняття спадщини за заповітом.

Згідно з листом Шостої одеської нотаріальної контори від 25 лютого 2009 року за вихідним № 349/01-14 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва на право власності за заповітом у зв'язку з тим, що у заповіті та у правовстановлюючих документах є розбіжності, а саме: у правовстановлюючих документах зазначена квартира АДРЕСА_1, а у заповіті, посвідченому приватним нотаріусом Шостої одеської нотаріальної контори Нікітюк О.М. 15 липня 2005 року за реєстровим № т5-1951, зазначена квартира, що знаходиться в АДРЕСА_1, та роз'яснено позивачу його право на звернення до районного суду м. Одеси, якщо вважає, що була допущена помилка.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_9 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, виданого управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів від 14 вересня 1993 року на підставі розпорядження органу приватизації від 14 вересня 1993 року № 20207 та зареєстровано і записано в реєстрову книгу за № 8-1545.

12 січня 2009 року ОСОБА_7 звернувся до Шостої одеської державної нотаріальної контори та просив видати йому свідоцтво про право власності на спадщину за законом, яка відкрилася після померлої ОСОБА_9, а саме: на квартиру АДРЕСА_1, грошові вклади, які зберігаються у Відкритому акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ «Державний ощадний банк України»), а також на інше майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось.

26 травня 2009 року державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Лєсогоровим Д.О. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_7, що складається з грошових вкладів з усіма належними відсотками, індексаціями та компенсаціями, що знаходиться на зберіганні у філії відділення № 7860/0307 ВАТ «Державний ощадний банк України».

Колегія суддів апеляційного суду, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову повністю, виходила з того, що якщо в тексті заповіту була допущена помилка, то ОСОБА_9 протягом більше ніж трьох років мала можливість усунути зазначену помилку шляхом звернення до нотаріальної контори для внесення змін до заповіту, складеного 15 липня 2005 року, або складення нового заповіту.

Посилання позивача на наявність помилки в тексті заповіту не є підставою для його тлумачення відповідно до положень ст. ст. 213, 1256 ЦК України, оскільки помилки у правочині виправляються за заявою сторони у правочині.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що зміст заповіту містить буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів та дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, порівнянний з відповідною частиною правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, наміром сторони правочину.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, у заповіті від 15 липня 2005 року зазначено наступне: «Я, ОСОБА_9, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Азово Таврицького району Омської області, Російська Федерація (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та проживаю в АДРЕСА_1, на випадок моєї смерті роблю таке розпорядження: належну мені квартиру АДРЕСА_1, заповідаю ОСОБА_6 (російською мовою: ОСОБА_6), 1979 року народження.

Згідно з листом Шостої одеської нотаріальної контори від 25 лютого 2009 року за вихідним № 349/01-14 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва на право власності за заповітом у зв'язку з тим, що у заповіті та у правовстановлюючих документах є розбіжності, а саме: у правовстановлюючих документах зазначена квартира АДРЕСА_1, а у заповіті, посвідченому приватним нотаріусом Шостої одеської нотаріальної контори Нікітюк О.М. 15 липня 2005 року за реєстровим № т5-1951, зазначена квартира, що знаходиться в АДРЕСА_1, та роз'яснено позивачу його право на звернення до районного суду м. Одеси, якщо вважає, що була допущена помилка.

Судом першої інстанції також встановлено, що ОСОБА_9 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, виданого управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів від 14 вересня 1993 року на підставі розпорядження органу приватизації від 14 вересня 1993 року № 20207 та зареєстровано і записано в реєстрову книгу за № 8-1545.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, вищевикладеного не врахував, дійшов помилкового висновку про те, що немає підстав для тлумачення заповіту, оскільки під час розгляду справи було встановлено, що у власності заповідача була саме квартира АДРЕСА_1, а у заповіті була допущена помилка. Також апеляційним судом не взято до уваги, що у позивача не має іншого способу захисту свого порушеного права.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки у застосуванні процесуального закону, у зв'язку з чим рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 14 жовтня 2014 року скасувати, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 червня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна
Судді:Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко Т.О. Писана О.М. Ситнік