У Х В А Л А

іменем україни

03 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В. П.,

суддів: Амеліна В. І., Остапчука Д. О.,

Дербенцевої Т. П., Савченко В. О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 02 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Хмельницької області від 18 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору від 03 березня 2008 року № HMТWGІ, звернулося до суду з позовом, у якому з урахування уточнень просило у рахунок погашення заборгованості за вказаним договором у розмірі 964 939 грн 56 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 124,2 кв. м, житловою площею 79,3 кв. м, який на праві власності належить ОСОБА_3, шляхом продажу цього предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням банком витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах та організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки; виселити відповідачів із вказаного житлового будинку та зняття їх з реєстраційного обліку.

Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 02 грудня 2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 03 березня 2008 року № HMТWGІ в розмірі 720 671 грн 64 коп., яка складається із: 297 463 грн 67 коп. заборгованості за кредитом, 254 261 грн 78 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом, 168 946 грн 19 коп. пені, звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 124,2 кв. м, житловою площею 79,3 кв. м, шляхом продажу цього предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням банком витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах та організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

Виселено ОСОБА_3 із житлового будинку АДРЕСА_1.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням цього ж суду від 16 грудня 2014 року встановлено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення дій з реалізації предмета іпотеки.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 18 лютого 2015 року рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 02 грудня 2014 року в частині задоволення позову скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалені у справі судові рішення просить скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 належним чином не виконує умови кредитного договору, тому відповідно до положень Закону України «Про іпотеку» та іпотечного договору іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення ОСОБА_3

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині задоволених позовних вимог та ухвалюючи у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не доведено наявності у позичальника боргу за кредитом і процентами за кредитним договором, внаслідок чого відсутні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення ОСОБА_3

Проте з такими висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 03 березня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № HMТWGІ, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 300 тис. грн зі сплатою 15 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 03 листопада 2029 року.

Цього ж дня із метою забезпечення виконання вказаного договору між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач надав в іпотеку банку належний йому на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 124,20 кв. м, житловою площею 79,30 кв. м.

26 червня 2008 року банк повідомив ОСОБА_3 про те, що з 03 серпня 2008 року банком в односторонньому порядку відсоткова ставка за кредитом підвищена до 25,08 % річних (а. с. 136).

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Частинами 1 та 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Аналогічні положення також містяться у п. п. 3.2, 3.3, 4.1 іпотечного договору від 03 березня 2008 року № HMТWGІ.

Обґрунтовуючи підстави позову, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що ОСОБА_3 зобов'язання за кредитним договором виконував неналежним чином, внаслідок чого станом на 15 серпня 2013 року виникла загальна заборгованість у сумі 964 939 грн 56 коп., яка складається із: 299 010 грн 40 коп. заборгованості за кредитом, 364 203 грн 11 коп. заборгованості за відсотками за користування кредитом, 240 626 грн 05 коп. пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 61 100 грн штрафу, яку позивач просив стягнути на свою користь шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до іпотечного договору та Закону України «Про іпотеку» (а. с. 129-132, т. 1).

Із наданого позивачем розрахунку кредитної заборгованості вбачається, що вказана заборгованість обчислена банком з урахуванням підвищеної процентної ставки в розмірі 25,08 % річних (а. с. 126-127 т. 1).

У той же час, відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що відповідач зобов'язання за кредитним договором виконує належним чином, а позивачем не дотримано встановлений договором порядок зміни розміру процентної ставки та не доведено наявність у ОСОБА_3 боргу за кредитом та процентами.

Між тим 09 січня 2009 року набрав чинності Закон України від 12 грудня 2008 року № 661-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку».

Зазначеним Законом ЦК України доповнено ст. 1056-1 «Проценти за кредитним договором», відповідно до ч. 2 та ч. 3 якої встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Вирішуючи спір по суті, апеляційний суд на зазначене уваги не звернув та не врахував, що підвищення банком відсоткової ставки за кредитом відбулося до встановлення законодавцем заборони на її збільшення в односторонньому порядку.

Пунктом 8.9 договору про іпотечний кредит передбачено обставини, за наявності яких кредитор може в односторонньому порядку збільшити розмір відсоткової ставки за договором та порядок її збільшення.

Зокрема, кредитор не пізніша ніж за 14 календарних днів до дня зміни розміру відсоткової ставки в сторону збільшення повідомляє позичальника про встановлення нової відсоткової ставки, із зазначенням її розміру та дати початку дії такої ставки, шляхом направлення поштою відповідного рекомендованого листа за адресою позичальника, що вказана у цьому договорі, або за іншою адресою, яку позичальник письмово повідомив кредитору при зміні адреси.

Такий новий розмір відсоткової ставки за цим договором починає застосовуватися з дати, що буде вказана у повідомленні кредитору до позичальника, без укладення сторонами відповідної угоди про внесення змін до цього договору.

У разі незгоди із встановленим згідно з умовами цього договору новим розміром відсоткової ставки, позичальник у строк не пізніше ніж за 7 календарних днів до дати початку дії нової ставки, вказаної у повідомленні кредитора, зобов'язується надати на зазначену у договорі адресу кредитору письмове повідомлення (відповідь) про свою незгоду із такою новою ставкою. Сторони погодили, що факт неподання позичальником на зазначену у договорі адресу банку у строк не пізніше ніж за 7 календарних днів до дати початку дії нової процентної ставки письмового повідомлення (відповіді) позичальника про його незгоду із такою новою ставкою, вважається згодою позичальника на встановлення банком такого нового розміру процентної ставки з дати, що зазначена у повідомленні банку (а. с. 8-зворот, т. 1).

Із матеріалів справи вбачається, що банком відповідно до п. 8.9 договору 26 червня 2008 року на адресу ОСОБА_3, яка зазначена ним в договорі про іпотечний кредит, рекомендованими листами направлено повідомлення за № № 20.1.3.2/6- 9098 та 20.1.3.3.2/6-7312 про збільшення відсоткової ставки за договором до 25,08 % річних з 03 серпня 2008 року (а. с. 136-137, 139-140 т. 1).

Вирішуючи спір по суті, апеляційний суд на зазначене уваги не звернув та не перевірив, за якою відсотковою ставкою після 03 серпня 2008 року ОСОБА_3 здійснював погашення відсотків за кредитним договором, та відповідно не перевірив, чи не свідчить сплата процентів у більшому розмірі про визнання останнім зміни умов договору щодо розміру процентів.

Відсутність даних про отримання ОСОБА_3 повідомлень про зміну розміру процентної ставки не свідчить про незаконність підвищення банком процентної ставки, оскільки ці повідомлення були направленні позивачем на адресу відповідача в обумовлений сторонами в договорі спосіб - рекомендованими листами.

Крім того, апеляційний суд не врахував, що зміни до кредитного договору про підвищення відсоткової ставки відповідачем не оскаржувались та у встановленому законом порядку незаконними не визнавалися. На таке було звернуто увагу апеляційного суду ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 квітня 2014 року, проте на порушення приписів ч. 4 ст. 338 ЦПК України при новому розгляді справи апеляційний суд на вказівки суду касаційної інстанції уваги не звернув.

Разом із тим на порушення приписів ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не перевірив наявність у відповідача заборгованості за кредитом без урахування підвищених відсотків у разі, якщо таке підвищення було незаконним.

Будь-які висновки з цього приводу в рішенні апеляційного суду відсутні.

Порушення апеляційним судом при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому ухвалене у справі рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 18 лютого 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В. П. Гончар

Судді: В. І. Амелін

Т. П. Дербенцева

Д. О. Остапчук

В. О. Савченко