Провадження № 22-ц/772/2696/2015Головуючий в суді першої інстанції Сичук М. М.
Категорія 44 Доповідач Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

Іменем України

15 вересня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Войтка Ю.Б., Денишенко Т.О.,

при секретарі судового засідання - Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою комунального підприємства "Вінницька транспортна компанія" на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 серпня 2015 року у справі за позовом комунального підприємства "Вінницька транспортна компанія" до ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - служби у справах дітей Вінницької міської ради про виселення з гуртожитку, -

встановила:

В січні 2015 року КП "Вінницька транспортна компанія" звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач з 12 грудня 2005 року працював у КП "Вінницьке трамвайно-тролейбусне управління" слюсарем по ремонту рухомого складу тролейбусного депо, а з 27 вересня 2010 року електромонтером контактної мережі.

На підставі Ордеру НОМЕР_1, виданого згідно рішення адміністрації та профкому Вінницького підприємства "Трамвайно-тролейбусне управління" від 28 грудня 2005 року, ОСОБА_2 було надано право зайняття ліжко-місця в гуртожитку по АДРЕСА_1, який перебуває на балансі підприємства.

Відповідно до наказу генерального директора Комунального підприємства "Вінницька транспортна компанія" №29 від 22 вересня 2014 року ОСОБА_2 з 21 червня 2014 року звільнено згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогули). Після свого звільнення відповідач не звільнив ліжко-місце і попередження про необхідність такого звільнення, направлене на його адресу, залишив без реагування.

Тому КП "Вінницька транспортна компанія" просила постановити рішення, яким виселити ОСОБА_2 з гуртожитку по АДРЕСА_1.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 серпня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням, позивач КП "Вінницька транспортна компанія" подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення і ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні представник позивача Семко В.А. вимоги апеляційної скарги підтримала на умовах, викладених у ній, і просила задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 і його представник - адвокат Чубенко С.М. проти вимог апеляційної скарги заперечували, просять залишити в силі.

Представник третьої особи служби в справах дітей Вінницької міської ради Марценюк Л.Є. при вирішенні справи покладається на розсуд суду за умови забезпечення прав дитини.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін і представника третьої особи, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення судом апеляційної інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що гуртожиток по АДРЕСА_1 перебуває на балансі позивача - Комунального підприємства "Вінницька транспортна компанія" (колишнього Комунального підприємства "Вінницьке трамвайно-тролейбусне управління").

Відповідач ОСОБА_2 з 12.12.2005 року працював у Комунальному підприємстві "Вінницьке трамвайно-тролейбусне управління" слюсарем по ремонту рухомого складу тролейбусного депо, а з 27 вересня 2010 року електромонтером контактної мережі (а.с. 4, 5).

На підставі Ордеру НОМЕР_1, виданого згідно Рішення адміністрації та профкому Вінницького підприємства "Трамвайно-тролейбусне управління" від 28.12.2005 року, ОСОБА_2 було надано право зайняття ліжко-місця в гуртожитку по АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Таким чином, ОСОБА_2 був вселений у кімнату НОМЕР_2 у гуртожитку Комунального підприємства "Вінницьке трамвайно-тролейбусне управління" по АДРЕСА_1.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 2 жовтня 2013 року позов Комунального підприємства "Вінницьке трамвайно-тролейбусне управління" до ОСОБА_2 про виселення залишено без задоволення. При цьому як було встановлено судом, останній був правомірно вселений у спірну кімнату на підставі ордеру.

Відповідно до наказу генерального директора Комунального підприємства "Вінницька транспортна компанія" №29 від 22 вересня 2014 року ОСОБА_2 звільнено з 21 червня 2014 року за прогули, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач на законних підставах вселився у гуртожиток, більше п'яти років зареєстрований в ньому та проживає, не має власного житла, а тому не може бути виселений без надання іншого житла.

Проте з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитися, так як він не відповідає дійсним обставинам справи й зроблений з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані положеннями Житлового Кодексу Української РСР (далі - ЖК України) .

Статтями 128, 129 ЖК України визначено порядок та умови надання жилої площі в гуртожитку.

Відповідно до статті 132 ЖК України працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Перелік осіб, які не підлягають виселенню з гуртожитку без надання іншого житла містить стаття 125 ЖК України.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 22 Постанови від 12.04.1985 року №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, крім інших питань, і питання щодо видачі відповідно до Примірного положення ордера на зайняття жилої площі в гуртожитку. Якщо гуртожиток надано у зв'язку з роботою, слід з'ясовувати вид трудового договору, укладеного між позивачем і відповідачем, і за яких підстав він був припинений, маючи на увазі, що згідно зі ст. 132 ЖК без надання іншого жилого приміщення можуть бути виселені сезонні, тимчасові працівники, які припинили роботу, особи, які працюють за строковим трудовим договором, а також інші працівники, які звільнилися за власним бажанням без поважних причин, або звільнені за порушення трудової дисципліни чи вчинення злочину. При припиненні трудового договору з інших підстав вони, як і особи, перелічені в ст. 125 ЖК, можуть бути виселені лише з наданням іншого жилого приміщення.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідач ОСОБА_2 був звільнений з роботи за порушення трудової дисципліни, на підставі до ч.4 ст.40 КЗпП України, а тому може бути виселеним із гуртожитку без надання іншого жилого приміщення, що не суперечить вимогам статті 132 ЖК України.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ордера НОМЕР_1, виданого ОСОБА_2 на підставі Рішення адміністрації та профкому ВП "ТТУ" останній має право на період роботи на підприємстві займати лише ліжко-місце в кімнаті гуртожитку. В ордері не зазначено житлову площу, право на яку за ним закріплюється.

При цьому суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин статтю 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Законом України від 04 вересня 2008 року №500-VI «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (Закон №500-IV) внесено зміни до Закону України від 19 червня 1992 року №2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду» та дозволено приватизувати житло в гуртожитках, що перебуває у власності територіальних громад.

Відповідно до статті 1 Закону №500-VI дія цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Тобто законом передбачено, що під захист підпадають особи, які дотримали певних умов, якими є: 1) відсутність у особи власного житла; 2) правомірність проживання в гуртожитку та користування гуртожитком; 3) реєстрація за місцем проживання у гуртожитку більше 5 років на законних підставах; 4) фактичне проживання протягом п'яти років за місцем реєстрації в гуртожитку.

Встановивши дотримання цих умов відповідачем, зокрема пославшись на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 жовтня 2013 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 18 листопада 2013 року, яким встановлено правомірність вселення ОСОБА_2 у гуртожиток на підставі ордеру, суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову в позові.

Разом з тим, судом першої інстанції не враховано, що статтею 1 Закону №500-VIвизначено також об'єкти, на які не поширюється його дія, та ті, які не можуть бути приватизованими, а тому розглядаючи справи цієї категорії, судам необхідно звертати увагу на те, чи є гуртожиток об'єктом приватизації.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України від 19.06.1992 року №2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду» до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону N 500-VI забезпечення реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього закону, здійснюється з дотриманням таких підходів:

1) передання та прийняття гуртожитків, що є об'єктами державної власності, у власність територіальних громад здійснюється відповідно до Закону N 147/98-ВР та з урахуванням особливостей, визначених цим нормативно-правовим актом;

2) передання гуртожитків (як цілісних майнових комплексів) у власність територіальних громад здійснюється за рішенням законного власника гуртожитку (чи уповноваженої ним особи) або за рішенням суду;

3) прийняття гуртожитків (як цілісних майнових комплексів) у власність територіальної громади здійснюється за рішенням відповідної місцевої ради (або за рішенням її виконавчого органу з наступним затвердженням цією радою);

4) передання гуртожитків, що є об'єктами приватної власності, у власність територіальних громад здійснюється на договірних умовах відповідно до чинного законодавства;

5) після прийняття гуртожитку у власність територіальної громади згідно з цим законом місцева рада приймає на сесії в межах своєї компетенції відповідне рішення щодо подальшого його використання, а саме: залишити цілісний майновий комплекс у статусі "гуртожиток" та дозволити приватизацію його житлових і нежитлових приміщень. У цьому разі здійснюється приватизація приміщень гуртожитку його законними мешканцями згідно з Законом N 500-VI.

Рішенням Вінницької міської ради від 28.11.2014 року №1901 (а.с. 37) будинок по АДРЕСА_1 залишено у статусі «гуртожиток» та дозволено мешканцям приватизацію житла у ньому (за винятком двадцяти кімнат, номери яких наведені у рішенні, в тому числі кімнати НОМЕР_2, ліжко-місце в якій фактично займає відповідач).

Оскільки кімната НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_1 залишається на балансі позивача й не підлягає приватизації, а відповідачеві у зв'язку з роботою на підприємстві надано у користування ліжко-місце без зазначення житлової площі, на відповідача не поширюються гарантії передбачені ст. 19 Закону №500-VI.

У зв'язку з тим, що відповідач користується в гуртожитку лише ліжко-місцем, а не кімнатою, не можуть бути прийняті до уваги й посилання відповідача і його представника на неможливість його виселення у зв'язку з проживанням разом з ним малолітньої дочки ОСОБА_6

Як встановлено рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02.10.2013 року в цьому ж гуртожитку, в кімнаті НОМЕР_3 проживає мати малолітньої ОСОБА_6 - ОСОБА_7, а її дочка ОСОБА_6, 19.03.2014 року зареєстрована в гуртожитку без вказівки конкретної кімнати за заявою батьків від 21.05.2014 року (а.с. 33, 64).

Суд першої інстанції зазначені обставини й виниклі між сторонами правовідносини не врахував, невірно визначився з характером правовідносин, що виникли мі ж сторонами та не застосував матеріальний закон - статті 125, 132 ЖК України, який поширюється на вказані правовідносини.

Порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Тому рішення суду відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу комунального підприємства "Вінницька транспортна компанія" задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 серпня 2015 року скасувати й ухвалити нове рішення.

Позов комунального підприємства "Вінницька транспортна компанія" до ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - служби у справах дітей Вінницької міської ради про виселення з гуртожитку задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 із гуртожитку, який розташований по АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:/підпис/ Стадник І.М.
Судді: З оригіналом вірно: Суддя апеляційного суду /підпис/ Войтко Ю.Б. /підпис/ Денишенко Т.О. Стадник І.М.