У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, державний нотаріус Першої Одеської нотаріальної контори Шатілова Олена Володимирівна, про визнання договору дарування квартири недійсним та визнання права власності на квартиру за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 5 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2009 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 грудня 1996 року йому належала двокімнатна квартира площею 45,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_2, м. Одеса. 22 травня 2007 року між ним та ОСОБА_4 укладений договір дарування зазначеної квартири, який посвідчено державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Шатіловою О.В. та зареєстровано 5 червня 2008 року в бюро технічної інвентаризації, проте він помилявся щодо правової природи правочину і його правових наслідків та вважав, що уклав договір довічного утримання.

Ураховуючи викладене, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд визнати недійсним договір дарування квартири від 22 травня 2007 року та визнати за ним право власності на квартиру на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 грудня 1996 року.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 8 листопада 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 22 травня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Визнано за ОСОБА_3 право власності на вказану квартиру на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 грудня 1996 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 5 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що позивач як особа похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги , погоджувався на передачу нерухомого майна у власність ОСОБА_4 лише на умовах довічного утримання й, укладаючи договір дарування, помилявся стосовно обставин, які мають істотне значення, оскільки вважав цей правочин договором довічного утримання. При цьому фактично передача квартири не відбулась і позивач продовжує мешкати в ній та самостійно сплачувати комунальні послуги.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають матеріалам справи й вимогам закону, а наданим сторонами доказам суд дав належну правову оцінку (ст. 212 ЦПК України).

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи в позові, суд апеляційної інстанції виходив із того, що оспорюваний договір дарування відповідав внутрішній волі ОСОБА_3, а похилий вік, подальше проживання у відчуженій квартирі за погодженням з відповідачем, якого позивач вважав своїм сином, не можуть вважатися помилкою в розумінні ст. ст. 203, 229, 717 ЦК України.

Проте погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 грудня 1996 року ОСОБА_3 належала двокімнатна квартира площею 45,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2, м. Одеса. 22 травня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений договір дарування зазначеної квартири, який посвідчено державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Шатіловою О.В. та зареєстровано 5 червня 2008 року в бюро технічної інвентаризації.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

У ч. 1 ст. 229 ЦК України розкривається також зміст помилки, яка може призвести до недійсності правочину. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений.

Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо.

З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року № 6-69цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Проте апеляційний суд не звернув уваги на те, що всупереч вимогам ч. 1 ст. 229 ЦК України рішення апеляційного суду не містить переконливих висновків про відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення та залишив поза увагою, що ОСОБА_3 є інвалідом І групи з вадами зору та слуху, має медичний діагноз - інцефолопатія судин головного мозку, який впливає на розумову діяльність та прийняття усвідомлених рішень, при цьому хвороби з таким діагнозом розвиваються поступово і ІІ групу інвалідності позивач отримав ще в 2005 році. Крім того, позивач має чотири класи освіти й не розуміє різниці між довічним утриманням та заповітом або даруванням.

Отже, переїзд дітей відповідача після укладення договору з ОСОБА_3 був прийнятий як факт того, що вони і будуть його доглядати, надаючи матеріальну та психологічну підтримку.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції, що позивач, укладаючи договір дарування, вважав цей правочин договором довічного утримання є законним, обґрунтованим і справедливим.

Суд першої інстанції встановив всі обставини справи, надав їм належну правову оцінку та ухвалив правильне рішення.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 5 березня 2015 року скасувати, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 8 листопада 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик