АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Поливач Л.Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Головачова Я.В., Побірченко Т.І.

при секретарі Бугай О.О.

за участю осіб: представника позивача ОСОБА_2

представника ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» Грабовського О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії» про стягнення коштів;

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії», поданою представником Ліпською Оленою Віталіївною

на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 25 червня 2015 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 25.06.2015 року позов ОСОБА_5 задоволено. Зобов'язано ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» видати ОСОБА_5 готівкою одноразовою операцією через касу валютні кошти в розмірі 2 404 959, 58 доларів США, які знаходяться на поточному рахунку № НОМЕР_1. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 суму заборгованості за договором поруки від 11.03.2013 року в розмірі 5148 грн. 16 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, Ліпська О.В., діючи в інтересах ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову до ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» в повному обсязі. Посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що представник банку в судовому засіданні 25.06.2015 заявляв клопотання про передачу справи за підсудністю за місцезнаходженням банку до Шевченківського районного суду м. Києва, але в задоволенні клопотання судом було відмовлено. Вважає, що справа була розглянута неповноважним Дарницьким районним судом міста Києва.

Апелянт вказує на те, що Національний банк України безпідставно не був залучений до участі в справі.

В мотивувальній частині рішення зазначено, що «з пояснень представника позивача в судовому засіданні вбачається, що банк відмовив в задоволенні заяв позивача, посилаючись на Постанову Правління Національного банку України «Про врегулювання ситуації на кредитно-грошовому і валютному ринках України» від 03.03.2015 № 160, відповідно до п. 10 якої уповноважені банки зобов'язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів клієнтів через каси та банкомата в межах до 15000 гривень на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційний курсом Національного Банку України. Тобто, відповідач ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» вказав на неможливість виконання вимоги позивача та видачу йому коштів готівкою одноразовою операцією у відповідній валюті та сумі через касу відділення банку. На письмові звернення позивача щодо видачі готівкою належної йому суми валютних коштів відповідач відповіді не надав»; «разом з тим, як встановлено в судовому засіданні та підтверджується поясненнями сторін, на звернення позивача щодо отримання своїх коштів з рахунку відповідач, посилаючись на положення п. 6 п. 10 Постанови правління НБУ «Про врегулювання ситуації на кредитно-грошовому і валютному ринках України» від 03.03.2015 № 160, відмовив у даному проханні позивача, а саме, видати йому грошові кошти готівкою одноразовою операцією у відповідній валюті та сумі через касу відділення банку»; стороною відповідача ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» не заперечувалося про те, що сума коштів 2 404 959,58 доларів США дійсно була б виплачена відповідачем за умови відсутності для нього обмежень, які викладені в Постанові Правління Національного банку України «Про врегулювання ситуації на кредитно-грошовому і валютному ринках України» від 03.03.2015 № 160». Проте, зазначене спростовується як матеріалами справи, так і поясненнями сторін, що підтверджується відповідним журналом судового засідання від 25.06.2015.

Відповідно до Заяви про уточнення позовних вимог і внесення змін до предмету позову від 25.06.2015 Позивач просив суд зобов'язати Банк видати йому готівкою одноразовою операцією через касу валютні кошти в розмірі 2 404 959,58 доларів США, які знаходяться на поточному рахунку НОМЕР_2.

В якості підтвердження порушення своїх прав Позивач надав лише копію свого звернення на ім'я керуючого Київським відділенням №42 Банка від 15.06.2015. При цьому, всуперечст.27 ЦПК України,зазначене звернення було надано до суду після початку розгляду справи по суті, що свідчить про порушення відповідної процедури та було проігноровано судом. Проте, зазначене звернення не може бути взяти до уваги в якості належного та допустимого доказу, оскільки стосується суми 2 396 800,00 доларів США (а не суми в розмірі 2 404 959,58 доларів США, яку задовольнив до видачі суд), Позивач не надав доказів того, що звертався до банку з вимогою щодо видачі йому коштів в сумі 2 404 959,58 доларів США та Банком було надано відповідну відмову. Відповідні позовні вимоги є необґрунтованими та передчасними.

Незважаючи на заперечення банку проти слухання справи за відсутності ОСОБА_6, суд продовжив слухання справи за її відсутності, що сприяло не з'ясуванню відповідних обставин по справі, що мають значення (в тому числі і тих, що стосуються нікчемного Договору поруки).

Суд прийняв рішення про подвійне стягнення 243,09 доларів США (5 148,16 грн.) з відповідачів, що суперечить принципам цивільного судочинства.

Рішенням зокрема зобов'язано Банк видати Позивачу готівкою одноразовою операцією через касу валютні кошти в розмірі 2 404 959,58 доларів США, які знаходяться на поточному рахунку № НОМЕР_1. Але Банк жодним чином не порушував права Позивача, а відтак вимоги останнього є необґрунтованими.

В суді апеляційної інстанції представник ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» Грабовський О.М. підтримав подану апеляційну скаргу в повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені в ній. Представник позивача ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухваленого судом рішення. Позивач ОСОБА_5, відповідачка ОСОБА_6 в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, оскільки в судове засідання з'явились їх представники. Колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до умов Договору № 2620/05/391595 від 11.03.2013 позивачем було розміщено на вкладному рахунку відповідача ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» суму 24 309,24 доларів США. Строку або інших обмежень для зняття коштів договором не встановлено.

11 березня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено Договір поруки, згідно з яким остання поручилась перед позивачем за виконання своїх зобов'язань відповідачем ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії», що виникли з Договору вкладного рахунку (вклад «Ощадний») № 2620/05/391595 від 11.03.2013. За договором поруки ОСОБА_6 як поручитель відповідає перед вкладником за виконання зобов'язання Банком, згідно Основного Договору у сумі, що дорівнює 1 відсоток від суми вкладу 24 309.24 доларів США (двадцять чотири тисячі триста дев'ять доларів США, 24 центи), що складає 243,09 доларів США.

04.02.2015 між позивачем та ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» було укладено договір про відкриття Депозитного рахунку № 263/05/700696 (вклад «Традиційний»), строк дії якого встановлений 1 місяць. Після закінчення строку дії обох договорів № 2620/05/391595 (вклад «Ощадний») та № 263/05/700696 (вклад «Традиційний») вкладені за цими договорами кошти були переведені банком на поточний рахунок позивача № НОМЕР_1. Станом на 16.06.2015 року на зазначеному поточному рахунку позивача зберігалось 2 404 959,58 доларів США, що підтверджується довідкою № 152/7/50-46 від 16.06.2015, виданою ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії».

Зазначені кошти на даний час знаходяться на поточному рахунку позивача, відкритому на підставі договору з ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» № 2620/05/391595 від 11.03.2013.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_5 позовних вимог, виходячи з наступного.

У відповідності до ч. 1 ст. 1066 та ч. 1 ст. 1067 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

Згідно з положенням ч. ч. 1-3 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Як зазначає позивач, на його звернення до банку щодо отримання своїх коштів з рахунку відповідач, посилаючись на положення п. 6 п. 10 Постанови правління НБУ «Про врегулювання ситуації на кредитно-грошовому і валютному ринках України» від 03.03.2015 № 160, відмовив видати йому грошові кошти готівкою одноразовою операцією у відповідній валюті та сумі через касу відділення банку.

Так, дійсно п. 6 п. 10 Постанови правління НБУ «Про врегулювання ситуації на кредитно-грошовому і валютному ринках України» від 03.03.2015 № 160 встановлено, що уповноважені банки зобов'язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті або банківських металів з поточних і депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомата в межах до 15 000 гривень на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України.

Але, посилання ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» на Постанови правління НБУ «Про врегулювання ситуації на кредитно-грошовому і валютному ринках України» від 03.03.2015 року № 160 та № 354 від 03.06.2015 року, як на підставу для відмови позивачу у поверненні його коштів в повному обсязі, є безпідставними, оскільки в даному випадку правовідносини між сторонами, в першу чергу, регулюються законом та двостороннім договором, укладеним між ними, а відмова у видачі коштів порушує права позивача, регламентовані, у тому числі, ст. 41 Конституції України.

Відповідно до правової позиції, викладеній в постанові ВСУ № 6-140 цс/13 від 25.12.2013, зазначено, що відповідно до змісту ст.ст. 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак не надання вкладнику можливості використання цих коштів зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним.

Відповідно до ст.8 Конституції України нормативно-правові акти приймаються на підставі Конституції України.

Згідно зі ст. 56 ЗУ «Про Національний банк України», нормативно-правові акти Нацбанку не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актами України.

Ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Як вірно зазначив в своєму рішенні суд першої інстанції, ч.ч. 1, 2, ст. 319 та ч. 2 ст. 386 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

При цьому, положеннями ст. 1074 ЦК України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Однак, відповідачем не надано до суду належних доказів, які б свідчили про достатність підстав для зупинення фінансових операцій щодо видачі належних позивачу коштів.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, трактування змісту Постанов НБУ № 160 та № 354 як заборони на видачу клієнтам, тобто громадянам, коштів в валюті в межах 15000 грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ, викликає обов'язок НБУ подати вказаний Акт на державну реєстрацію з огляду на вимоги Указу Президента України від 03.10.1992 № 493/92 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств і інших органів виконавчої влади», оскільки згідно з цим документом державній реєстрації підлягають будь-які нормативно-правові акти, які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян.

Таким чином,оскільки Конституція України має найвищу юридичну силу, Закони України мають більшу юридичну силу ніж Постанови НБУ, а тому суд першої інстанції законно та обґрунтовано ухвалив рішення суду саме на підставі Конституції України і зазначених вище норм ЦК України.

Щодо посилання апелянта на порушення судом першої інстанції правил підсудності та розгляду справи неповноважним судом, то зазначений довід не відповідає дійсності.

Так, відповідно до ст. 113 ЦПК України, позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, пред'являються за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

Враховуючи те, що місце проживання ОСОБА_6 знаходиться в Дарницькому районі м. Києва, справа правомірно була розглянута Дарницьким районним судом м. Києва. Підстав для передачі справи на розгляд до іншого суду у суду першої інстанції не було.

Доводи апелянта про нікчемність договору поруки не ґрунтуються на законі, оскільки договір поруки було укладено між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за їх волевиявленням. Сторони договору досягли згоди з усіх його істотних умов, отже договір поруки є укладеним, його нікчемність не передбачена нормами ЦК України, а дійсність його жодною із сторін договору в судовому порядку не оспорювалась.

Відповідно до параграфу 3 глави 49 ЦК України, при укладенні договору поруки не вимагається згода боржника, яким у даних правовідносинах є банк, на таке укладення, а також не передбачений обов'язок кредитора (позивача) повідомляти боржника про укладення договору поруки.

Щодо прийняття рішення без участі третьої особи - Національного банку України.

Посилання банку на обов'язковість залучення НБУ в якості третьої особи є необґрунтованим. Так, відповідно до ст. 34 ЦПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до ухвалення судом рішення, якщо рішення в справі може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї із сторін.

Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про Національний банк України», Національний банк не відповідає за зобов'язаннями інших банків, а інші банки не відповідають за зобов'язаннями Національного банку, крім випадків, коли вони добровільно беруть на себе такі зобов'язання.

Враховуючи викладене, правові підстави для залучення НБУ до участі у справі в якості третьої особи, у суду першої інстанції були відсутні.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду обставинам справи та порушенням норм матеріального права. Щодо розміру позовних вимог.

Наявність чи відсутність в матеріалах справи письмової вимоги (звернення) позивача до банку, а також будь-які розбіжності у сумах, зазначених у вимозі та у позові, не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки звернення позивачем до суду - це реалізація позивачем права на судовий захист прав і свобод людини гарантованого Конституцією України.

Норма прямої дії, закріплена в ст. 55 Конституції України, кореспондується зі ст. 3 ЦПК України, про те, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, чим у встановлений законом спосіб скористався позивач. Невизнання банком позовних вимог ОСОБА_5, оскарження рішення суду першої інстанції свідчать про те, що банк не погоджується з вимогою позивача про видачу йому усієї суми коштів, які знаходяться на його поточному рахунку без будь - яких обмежень.

Та обставина, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності ОСОБА_6 не свідчить про порушення судом норм процесуального права та про ухвалення незаконного рішення. Так, правила участі сторін у справі визначаються нормами процесуального, а не матеріального права.

Відповідно до ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності, чим і скористалась ОСОБА_6 Обов'язкова явка сторони для участі у процесі чинним ЦПК України не передбачена. Таким чином, розглянувши справу без участі в судовому засіданні відповідача ОСОБА_6 за наявності відповідної заяви від останньої, суд діяв в межах своїх повноважень, та жодним чином не порушив норм процесуального чи то матеріального права.

Щодо подвійного стягнення грошової суми - 5 148,16 грн., то колегія суддів не погоджується з таким доводом апелянта.

Так, відповідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Суть солідарного зобов'язання законодавець визначив в ст. 543 ЦКУ, обумовивши, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Постановивши рішення про стягнення з ОСОБА_6 суми боргу, забезпеченої порукою, суд застосував норми матеріального права, які регулюють солідарну відповідальність боржника та поручителя у зобов'язанні, забезпеченому порукою. Таким чином, суд солідарно з Банком, стягнув з ОСОБА_6 лише ту суми, за яку вона відповідала перед ОСОБА_5

Відповідно до ст.217 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, про що зазначає в рішенні. Так, суд першої інстанції зобов'язав ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» видати ОСОБА_5 готівкою одноразовою операцією через касу валютні кошти в розмірі 2 404 959, 58 доларів США, які знаходяться на його поточному рахунку № НОМЕР_1, тобто суд визначив порядок виконання даного рішення суду. Рішення суду, в цій частині повністю відповідає вимогам закону та захищає інтересам позивача, оскільки порушення його прав і є в тому, що банк не видає кошти у повному обсязі. Рішення суду, в цій частині, не суперечить вимогам Закону України «Про виконавче провадження», оскільки таке право суду надано ст. 217 ЦПК України.

Отже, твердження апелянта про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії», подану представником Ліпською Оленою Віталіївною відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 25 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: