У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Мостової Г.І.,
Мартинюка В.І.,Наумчука М.І.,-
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомагістраль», третя особа - ОСОБА_7, про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомагістраль» на рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 02 червня 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 19 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2008 року ОСОБА_6 звернулась до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомагістраль» (далі - ТОВ «Автомагістраль») про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась за участю автомобілів під керуванням ОСОБА_8 та третьої особи ОСОБА_7, автомобілю позивача було завдано механічні пошкодження. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_6 посилалась на те, що їй на праві власності належить автомобіль Peugeot Boxer, реєстраційний номер НОМЕР_1, яким на момент дорожньо-транспортної пригоди керував ОСОБА_8, рухаючись по правій полосі автодороги Київ-Одеса у напрямку м. Одеса, на 422 км зіткнувся із автомобілем КРАЗ, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням третьої особи ОСОБА_7, який перетинав проїжджу частину автодороги Київ-Одеса. ОСОБА_7 під час дорожньо-транспортної пригоди перебував у трудових відносинах з відповідачем ТОВ «Автомагістарль», а отже останній повинен відшкодувати їй завдану майнову шкоду у розмірі 45 990 грн та моральну шкоду в розмірі 20 тис. грн.

Рішенням Ширяївського районного суду Одеської області від 02 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 19 листопада 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено. Стягнуто з ТОВ «Автомагістраль» на користь ОСОБА_6 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 45 990 грн, витрати за оплату оголошень в газеті 1 092 грн, витрати за надання юридичної допомоги 500 грн та моральної шкоди 10 тис. грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Автомагістраль» просить судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що винними діями третьої особи, який перебував у трудових відносинах з відповідачем, позивачу завдано матеріальну шкоду, яка виразилась у спричинені механічних пошкоджень автомобілю позивача, яка підлягає стягненню на підставі ст. 1172, 1188 ЦК України.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна виходячи з наступного.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 на праві власності належить автомобіль Peugeot Boxer, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с. 22).

На момент дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 19 жовтня 2007 року третя особа ОСОБА_7 перебував із відповідачем у трудових відносинах.

З довідки Іванівського РВ ГУ МВС України в Одеській області від 25 жовтня 2007 року №54/5710 вбачається, що автомобілю Peugeot Boxer, 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 19 жовтня 2007 року на 422 км автодороги Київ-Одеса спричинено механічні пошкодження у вигляді деформації переднього відсіку автомобіля, переднього лівого борту, деформації кабіни (а.с. 21). Факт пригоди зареєстрований за №1344 від 19 жовтня 2007 року, проведені необхідні експертні обстеження та наданий дозвіл на відновлення транспортного засобу.

Відповідно до висновку експертного, автотоварознавчого дослідження щодо встановленню матеріальної шкоди, завданої власнику транспортного засобу №148, складеного 12 листопада 2007 року (а.с. 10-20), сума матеріальних збитків, спричиненого власнику пошкодженого автомобіля Peugeot Boxer, реєстраційний номер НОМЕР_1, станом на 09 листопада 2007 року становить 44 600 грн.

Постановами Іванівського РВ ГУ МВС України в Одеській області від 04 квітня 2008 року (а.с. 204-205) відмовлено у порушенні кримінальної справи за фактом дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце на 422 км автодороги Київ-Одеса за відсутності у діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ст. 286 КК України.

За загальними правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам застосовується положення ч. 2 ст. 1188 ЦК України.

Згідно з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України убачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси.

У ч. 1 ст. 1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини.

Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

У ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Таким чином, ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача, проте не змінює відповідальну за відшкодування моральної шкоди особу, якою за змістом ст. 1167 ЦК України залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме - винний водій.

Аналіз положень ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо).

Правило генерального делікту закріплено у ст. 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди.

Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача.

За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.

Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб'єктного складу відповідальних осіб (коли обов'язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки .

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не є таким суб'єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст. 1187 ЦК України.

Положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

В такому випадку обов'язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія.

Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Таким чином, положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. 1167 ЦК України, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.

Зазначена вище позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року №6-108цс13, яка відповідно до положень частини першої статті 3607 ЦПК України, є обов'язкової для всіх судів України.

Враховуючи це, підставою виникнення зобов'язання із заподіяння шкоди є факт її завдання. Умовами відповідальності за завдану шкоду є протиправна поведінка особи, що завдала шкоду, наявність між нею та майновою шкодою безпосереднього причинно-наслідкового зв'язку, а також вина зазначеної особи.

Як вбачається з роз'яснень, викладених у п. 16 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 1 березня 2013 року (далі - Постанова), відповідно до статті 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

Оскільки відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку з'ясовується судом першої інстанції, у зв'язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції в порушення ст.ст. 212-215 ЦПК України, не перевірив у сукупності всі надані сторонами докази та не надав їм належної оцінки, зокрема, не з'ясував кому на праві власності належить автомобіль «КРАЗ», державний номерний знак НОМЕР_2, не перевірив чи була застрахована цивільно-правова відповідальність третьої особи ОСОБА_7 чи особи, якій належить цей автомобіль на праві власності.

Крім того, суд першої інстанції не перевірив чи був застрахований автомобіль належний позивачу, та не встановив, хто повинен відшкодовувати позивачу завдану шкоду і на якій підставі. Судом першої інстанції не з'ясовано чи притягувались водії транспортних засобів (ОСОБА_8, ОСОБА_7.) до адміністративної відповідальності за порушення відповідних положень Правил дорожнього руху України. Судом не встановлено ступеню вини кожного з учасників дорожньо-транспортної пригоди та в діях кого з них вбачаються ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України. Водночас, судом першої інстанції залишено поза увагою, що під час проведення перевірки дорожньо-транспортної пригоди органами дізнання відповідачем надавались докази щодо проведення на ділянці дороги, де було зіткнення, ремонтно-будівельних робіт, які проводило підприємство відповідача, що вбачається із постанови про відмову у порушенні кримінальної справи (а.с. 204-205), була досліджена медична документація, проте судом зазначене залишено поза увагою. Не перевірено чи досліджувалась безпосередньо вина водія ОСОБА_8 з урахуванням того, що на ділянці автодороги, де мала місце дорожньо-транспортна пригода було встановлено певний режим руху транспортних засобів.

Дійшовши висновку щодо доведеності вини відповідача у спричинені дорожньо-транспортної пригоди та завданні механічних пошкоджень автомобілю позивача, судом першої інстанції не виконано вимог, передбачених ч. 4 ст. 10 ЦПК України, не встановлено коло осіб, які повинні брати участь у справі та не вирішено питання щодо залучення їх до участі у справі, в порядку визначеному ст. ст. 32, 33 ЦПК України.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції та залишаючи судове рішення без змін, апеляційний суд в порушення ст.ст. 303, 315 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, не перевірив належним чином доводів апеляційної скарги.

За вказаних обставин судові рішення першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, який повинен урахувати викладене й залежно від установленого вирішити спір.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомагістраль» задовольнити частково.

Рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 02 червня 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 19 листопада 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
В.І. Мартинюк
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук