УХВАЛА

іменем україни

3 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, відділу державної виконавчої служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції Донецької області, приватного підприємства «Нива - В.Ш.», ОСОБА_5, державного нотаріуса Першої Слов'янської державної нотаріальної контори Донецької області Леус С.М.; третя особа - реєстраційна служба Слов'янського міськрайонного управління юстиції Донецької області, про визнання прилюдних торгів нежитлової будівлі, свідоцтва про право власності недійсними, скасування державної реєстрації, визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 13 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від

21 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 7 вересня 2006 року вона уклала шлюб з ОСОБА_4 Фактичні сімейні відносини між ними припинені, вони проживають окремо. За час шлюбу ними за спільні кошти було придбано нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1. У березні 2014 року вона дізналась, у відділі Державної виконавчої служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції Донецької області (далі - ВДВС Слов'янського МРУЮ) відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за договорами позики, яке перебуває на стадії реалізації їх спільного майна - зазначеної нежитлової будівлі за ціною 57 420 грн та на 20 березня 2014 року призначено прилюдні торги, про що ні її, ні ОСОБА_4 повідомлено не було. Згідно з протоколом від 20 березня 2014 року про проведення прилюдних торгів переможцем торгів став ОСОБА_5, якому 25 березня 2014 року було видано свідоцтво і зареєстровано право власності на спірне майно у реєстрі речових прав. Вважала, що на момент проведення прилюдних торгів спірна будівля була спільною сумісною власністю подружжя і відповідно їй належала 1/2 частина цього майна.

Позивачка просила, з урахуванням уточнених позовних вимог, визнати прилюдні торги по реалізації нежитлової будівлі, які були проведені приватним підприємством «Нива-В.Ш.» 20 березня 2014 року, акт про проведені прилюдні торги від 24 березня 2014 року, свідоцтво про право власності на спірну будівлю недійсними; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на зазначену будівлю та визнати її спільною сумісною власністю подружжя; визнати за нею та ОСОБА_4 право власності на нежитлову будівлю по 1/2 частині за кожним.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від

13 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 21 січня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано спільною сумісною власністю подружжя - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 нерухоме майно, а саме - нежитлову будівлю з тамбуром, ґанком, контейнером і кіоском, яка позначена в плані БТІ літерами (А-1, а, а 1, а 2), площею 41,8 кв. м, розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано недійсним правочин з купівлі-продажу вказаного нежилого приміщення, оформлений протоколом від 20 березня 2014 року проведення прилюдних торгів по реалізації арештованого нерухомого майна, яке належить ОСОБА_4 та актом про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 24 березня 2014 року, затвердженого начальником відділу державної виконавчої служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції Сологуб С.А.

Визнано недійсними прилюдні торги щодо реалізації вищезазначеного нерухомого майна, які були проведені філією 05 приватного підприємства «Нива -В.Ш.» 20 березня 2014 року.

Визнано недійсним акт про проведені прилюдні торги від 24 березня

2014 року, складений державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції Донецької області Молжаніновою Р.М., згідно якого ОСОБА_5 визнано покупцем нежитлової будівлі з тамбуром, ґанком, контейнером і кіоском, яка позначена в плані

БТІ літерами (А-1, а, а 1, а 2), площею 41,8 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано недійсним свідоцтво, видане Першою Слов'янською державною нотаріальною конторою 25 березня 2014 року про те, що ОСОБА_5 належить на праві власності нежитлова будівля з тамбуром, ґанком, контейнером і кіоском, яка позначена в плані БТІ літерами (А-1, а, а 1, а 2), площею 41,8 кв. м, розташована за адресою: АДРЕСА_1 та скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на цю нежитлову будівлю.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на

1/2 частину вказаної нежитлової будівлі за кожним.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірна нежитлова будівля з тамбуром, ґанком, контейнером і кіоском є спільною сумісною власністю подружжя, тому без виділення частини майна боржника та без згоди іншого співвласника прилюдні торги не можна було проводити.

Апеляційний суд погодився з такими висновками та вважав, що оскільки спірне нерухоме майно придбане під час перебування сторін у шлюбі, то діє презумпція віднесення придбаного за час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя, яка не спростована.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 7 вересня 2006 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб. Фактичні сімейні відносини між ними припинені, вони проживають окремо, однак шлюб між ними не розірвано.

Суди виходили з того, що за час шлюбу за спільні кошти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було придбано нежитлову будівлю, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка складається з: нежитлової будівлі з тамбуром, ганком, контейнером та кіоском.

Також судами встановлено, що 10 листопада 2011 року державним виконавцем ВДВС Слов'янського МРУЮ винесені постанови про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_9 за договором позики 47 829 грн, 3 % річних від простроченої суми у розмірі 2 179 грн 65 коп. 3 серпня 2012 року державним виконавцем ВДВС Слов'янського МРУЮ винесені постанови про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_10 за договором позики 119 481 грн, 3 % річних від простроченої суми у розмірі 4 735 грн 37 коп. 15 листопада 2011 року державним виконавцем винесена постанова про арешт нерухомого майна боржника - спірної нежитлової будівлі, яку постановою державного виконавця від 16 грудня 2011 року описано.

Прилюдні торги по реалізації арештованого нерухомого майна були призначені на 20 березня 2014 року. Згідно протоколу від 20 березня 2014 року № 0514264-1 та квитанції від 21 березня 2014 року спірна нежитлова будівля продана переможцю торгів - ОСОБА_5, про що державним виконавцем ВДВС Слов'янського МРУЮ 24 березня 2014 року було складено акт про проведення прилюдних торгів.

25 березня 2014 року на підставі акту державного виконавця ОСОБА_5 Державним нотаріусом Першої Слов'янської державної нотаріальної контори Леус С.М. було видано свідоцтво і зареєстровано право власності у реєстрі речових прав.

Визнаючи прилюдні торги недійсними, суд першої інстанції виходив з того, що майно, реалізоване на прилюдних торгах, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому необхідна згода одного з подружжя для його реалізації, а також виділ частини майна в натурі. Оскільки ні стягувачі, ні державний виконавець відповідно до вимог закону не звертались до суду із заявами про виділення частки із спільного майна подружжя, є підстави вважати дії по проведенню торгів недійсними згідно зі ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

Однак суд першої інстанції наведене не врахував, не дав оцінку тому, чи наявні докази того, що спірне нерухоме майно було придбано за спільні кошти подружжя.

На вказані порушення звернув увагу ОСОБА_5 у своїй апеляційній скарзі, проте апеляційний суд цим доводам жодної правової оцінки не дав.

Так, відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Таким чином, у судовому рішенні апеляційний суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи апеляційної скарги, оскільки інакше буде порушено вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як мотивування судового рішення судом, який має право за певних обставин на дослідження нових доказів та переоцінку доказів.

Разом із тим на порушення зазначених положень закону апеляційний суд, відхиляючи апеляційну скаргу, обмежився лише узагальнюючою фразою про те, що висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, вимогам закону. Проте апеляційний суд узагалі не перевірив як доводів апеляційної скарги, так і законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції; не навів ніяких мотивів ухваленого ним судового рішення та обставин, які б спростовували доводи скарги.

Крім того, апеляційний суд не звернув увагу на наступне.

Судом встановлено, що спірну будівлю створено ОСОБА_4 протягом 2003-жовтня 2004 року. Вказане сторонами не спростовано. При цьому сторони зареєстрували шлюб 7 вересня 2006 року.

Апеляційний суд на вказане уваги не звернув та виходив з того, про право власності на спірне нерухоме майно виникло з дня його державної реєстрації - 16 березня 2009 року, тобто під час перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, а, відтак, це майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, апеляційний суд не дав оцінки тому, що спірне майно є магазином для здійснення роздрібної торгівлі, тобто призначеним для використання в підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку. Крім того, ОСОБА_4 був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 7 вересня 2004 року по 10 вересня 2014 року.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Відповідно до ст. 320 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності.

Окремою формою підприємницької діяльності є підприємництва діяльність фізичних осіб. Жодних спеціальних умов чи обмежень використання фізичною особою, яка перебуває у шлюбі, свого майна для здійснення підприємницької діяльності законом не встановлено.

У ч. 2 ст. 52 ЦК України зазначено, що фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

На підставі наведеного, а також норм ст. ст. 57, 61 СК України слід дійти висновку про те, що майно фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший з подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Стаття 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства проголосила свободу договору, свободу підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Результатом наділення юридичних осіб - приватних підприємств і фізичних осіб-підприємців свободою господарської діяльності та підприємництва є застосування ними цивільно-правових договорів як правової форми їх діяльності.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-79цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Апеляційний суд вказане не врахував, не дав оцінку тому, чи був на момент створення спірного нерухомого майна та набуття права власності ОСОБА_4 зареєстрований як фізична особа-підприємець та чи не використовував він це майно у підприємницькій діяльності, що є суттєвим для правильного визначення статусу спірної нерухомості, а також не визначився із часом будівлі нерухомості.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 21 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик