Справа № 635/4170/15-ц
Провадження по справі № 2/635/2096/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2015 року Харківський районний суд Харківської області у складі:

Головуючий суддя Бобко Т.В.,

секретар судових засідань - Щербак Є.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в с. Покотилівка Харківського району Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу та трьох процентів річних за договором позики, -

В с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із позовом, яким просить стягнути з відповідача на його користь суму основного боргу у розмірі 14000 доларів США в гривневому еквіваленті за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення по справі, три проценти річних у розмірі 456,33 доларів США в гривневому еквіваленті за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення по справі та сплачений судовий збір. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що між ним та ОСОБА_3 05 квітня 2013 року був укладений договір позики, за яким позивачем були передані останньому грошові кошти у розмірі 1000 доларів США з кінцевим строком повернення до 12 травня 2014 року, також за зазначеним договором відповідач зобов'язався сплатити 4000 доларів США за користування вищевказаними грошовими коштами. Однак в строки, визначені договором позики, відповідач не виконав своїх зобов'язань щодо повернення позичених коштів, у зв'язку з чим заборгованість відповідача за договором позики від 05 квітня 2013 року становить: сума основного боргу - 14000 доларів США, 3% річних від простроченої суми за договором позики - 456,33 доларів США.

Позивач у судовому засідання позовні вимоги підтримав у повному обсязі, пояснив про обставини, викладені вище.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги у повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

У ході судового розгляду справи були встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

05 квітня 2013 року між сторонами був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 10000 доларів США, які ОСОБА_3 зобов'язався повернути в строк до 12 травня 2014 року, про що останнім була складена розписка.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦПК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В ході судового розгляду судом встановлено, що відповідач не виконав свої зобов'язання за договором позики від 05 квітня 2013 року.

Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Підстави припинення зобов'язання передбачені ст. ст. 599 - 601, 604 -609 ЦК України, зокрема за ст. 599 ЦК зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 25. 04. 2012 року в справі № 6 -24 цс 12 про стягнення боргу, яка згідно зі ст. 360 - 7 ЦПК України є обов'язковою для судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність до його рішення.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів . Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх доводів щодо виконання зобов'язання за договором позики від 05 квітня 2013 року, відповідачем в ході судового розгляду суду не надано, в ході судового розгляду відповідач визнав факт невиконання своїх зобов'язань за зазначеним договором позики.

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених речовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася на його банківських рахунок.

Враховуючи викладене, а також ту обставину, що відповідач не заперечував факту неповернення грошових коштів за договором позики від 05 квітня 2013 року в ході судового розгляду, суд задовольняє позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення з відповідача суми боргу за договором позики від 05 квітня 2013 року у межах заявлених позовних вимог у сумі 10000 доларів США основного боргу.

Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 02.07. 2014 року (справа №6-36цс14), у ч.1 ст.1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця в разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в ч. 2 ст.1048 ЦК. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Зі змісту зазначеного договору позики вбачається, що відповідач зобов'язався повернути ОСОБА_2 також 4000 доларів США за користування позиченими грошовими коштами, що по суті є процентами за користування чужими грошовими коштами, а тому договір позики від 05 квітня 2013 року, укладений між сторонами суд визнає процентним.

Враховуючи визнання відповідачем позову в тому числі в частині стягнення з ньому суми процентів за користування грошовими коштами у розмірі 4000 доларів США, суд задовольняє позовні вимоги в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до умов договору позики від 05 квітня 2013 року, відповідач зобов'язаний був повернути позивачеві суму боргу до 12 травня 2014 року.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

В зв'язку з встановленим вище простроченням виконання позивачем зобов'язань за договором позики суд приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання від відповідача трьох процентів річних від простроченої суми.

Судом не встановлено існування домовленості між сторонами про виконання простроченого грошового зобов'язання без урахування річних процентів.

При цьому, суд розраховує суму трьох процентів річних від простроченого суми боргу, саме з дня такого прострочення, а саме - з 13 травня 2014 року.

Враховуючи викладене, суд частково задовольняє позовні вимоги про стягнення трьох процентів річних за час прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики від 05 квітня 2013 року у межах позовних вимог, виходячи з наступного.

Станом на 02 червня 2015 року виконання грошового зобов'язання за договором позики від 05 квітня 2013 року було прострочено на 386 днів.

Таким чином, сума трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов'язання, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за договором позики від 05 квітня 2013 року складає 317,26 доларів США (10000 Х 3 Х 386 / 365 / 100). З наданим позивачем розрахунком трьох процентів річних від простроченої основної суми боргу суд погоджується.

Разом з тим, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача трьох процентів річних, нарахованих на процент за користування грошовими коштами з наступних підстав, оскільки три проценти річних повинні нараховуватися на суму основного боргу без урахування вже нарахованих процентів за користування чужими грошовими коштами, якщо в обов'язкових для сторін правилах чи договорі немає прямої вказівки щодо іншого порядку нарахування процентів .

Суду не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов'язання, відповідно до ст. 617 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно ч. 3 зазначеної статті, використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч.2 ст.192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Таким чином, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України.

Як роз'яснено у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Таким чином, враховуючи вимогу позивача про стягнення сум за договором позики в національній валюті України - гривні за курсом, встановленим на день ухвалення, суд визначає суми за договором позики, що підлягають стягненню з відповідача в гривні за офіційним курсом Національного банку України на день ухвалення рішення, при цьому сума боргу за договором позики від 05 квітня 2013 року відповідно даних Національного банку України щодо офіційного курсу валют станом на 08 вересня 2015 року (на день ухвалення рішення по справі) становить 221100 гривень (10000 доларів США х 22,11), проценти за користування грошима - 88440 гривень, три проценти річних від простроченої суми за період з 13 травня 2014 року по 02 червня 2015 року - 7014,62 гривень.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивачем при пред'явленні позову до суду були сплачені судові витрати у розмірі 3048 гривень (№0.0.392891060.1 від 03 червня 2015 року).

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України: судові витрати суд стягує з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог.

Як вбачається зі змісту позовних вимог, загальна сума заявлених позовних вимог складає 319629,46 гривень, загальна сума задоволених позовних вимог складає 316554,62 гривень, що складає 99,03 % ціни позову.

При таких обставинах з відповідача на користь позивача стягуються судові витрати у сумі 3018,51 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 60, 61,79, 84, 88, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу та трьох процентів річних за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 05 квітня 2013 року в розмірі 309540 (триста дев'ять тисяч п'ятсот сорок) гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 три проценти річних від простроченої суми за договором позики від 05 квітня 2013 року за період з 13 травня 2014 року по 02 червня 2015 року в розмірі 7014 (сім тисяч чотирнадцять) гривень 62 (шістдесят дві) копійки.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті судового збору у сумі 3018 (три тисячі вісімнадцять) гривень 51 (п'ятдесят одна) копійка.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: