Справа № 487/8308/14-ц
Провадження № 2/487/170/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2015 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді - Щербини С.В., при секретарі - Шевиряєвої К.А., за участю представників - ОСОБА_2 і ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання майна об'єктом спільного сумісного майна подружжя, поділ майна подружжя та визнання права власності, зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

·

19.08.2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя - квартири АДРЕСА_1 визначивши частки по 1/2 за кожним та визнання за ним права власності на 1/2 частку вищевказаної квартири.

22.04.2015 року позивач уточнив свої просив визнати квартиру АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна визначити рівними по 1/2 частки та визнати за ним права власності на 1/2 частку вищевказаної квартири.

В позові позивач зазначив, що з 10.08.1991 року він перебував зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, який розірвано рішенням суду від 04.03.2014 року. Від шлюбу у них двоє дітей ОСОБА_6, 1996 року народження і ОСОБА_7, 2001 року народження. Під час шлюбу 13.08.1999 році на підставі договору купівлі-продажу ними була придбана квартира АДРЕСА_1 право власності на яку було зареєстровано за відповідачем. В 2007 році вони разом з відповідачем переобладнали спірну квартиру і прибудували веранду та на підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради відповідачу було видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру. Після розірвання шлюбу він продовжує проживати у спірній квартирі. У зв'язку з чим на підставі вимог чинного законодавства квартира є об'єктом спільного сумісного майна подружжя, підлягає поділу між подружжям в рівних частках та визнання за ним права власності.

26.02.2015 року ОСОБА_5 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_7 про визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 та стягнення з неї на користь ОСОБА_7 грошової компенсації за його частку у вищевказаної квартирі.

25.04.2015 року позивач за зустрічним позовом уточнила свої вимоги та просила суд відступи від рівності часток та визнати за нею право власності на 4/5 частки в квартирі АДРЕСА_1, а за ОСОБА_4 1/5 частку вказаної квартири.

В зустрічному позові ОСОБА_5 зазначила, що під час шлюбу з ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 13.08.1999 року нею була придбана квартира АДРЕСА_1 за 16000 грн., що на той час було еквівалентно 4150 доларів США. Спірна квартира купувалась за її особисті гроші у розмірі 6273,45 грн, що еквівалентно 1350 доларів США, які їй були подаровані її матір'ю у серпні 1999 року та складає 4/10 частин вартості квартири, а інша частка у розмірі 9727 грн. була сплачена із спільного сімейного бюджету. У зв'язку з чим 4/10 частки є її особистою власністю та не підлягають поділу після розірвання шлюбу, а підтягають поділу тільки 6/10 часток, тобто кожний із подружжя має право вимагати визнання права власності по 3/10 частки у порядку спільно нажитого майна. Проте, з нею проживають дві дочки ОСОБА_6, 1996 року народження і ОСОБА_7, 2001 року народження, які потребують матеріального забезпечення, а відповідач сплачує аліменти у розмірі 1200 грн. щомісячно, що є не достатнім для забезпечення фізичного та духовного розвитку дитини, оскільки дочки займаються у танцювальних школах, а молодша також займається малюванням. Тому коштів на охорону здоров'я та на навчання дітей а також за комунальні послуги не залишається. Відповідач приховує розміру отриманої заробітної плати ухиляється від оприлюднення фактично отриманого доходу, сплачує аліменти як не працюючий. Для стягнення з відповідача додаткових витрати на утримання дітей вона вимушена була звертатися до суду з позовом. Крім того, під час спільного проживання з 2011-2014 р.р. відповідач витрачав спільні кошти сім'ї у розмірі більш 1 млн. грн. на особисті потреби, будував будинок, який оформив на третю особу. У зв'язку з чим враховуючи те, що розмір аліментів, які сплачує відповідач не забезпечує фізичного та духовного розвитку дітей, просила відступити від засад рівності часток подружжя про поділі майна та визнати за нею право власності на 4/5 частку спірної квартирі, а за відповідачем на 1/5.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом уточнені позовні вимоги за первісним позовом підтримав в повному обсязі , підтвердив викладені обставини, просив позов задовольнити, уточнені вимоги за зустріним позовом не визнав у зв'язку з їх безпідставністю щодо відступлення від засад рівності часток подружжя, просив їх задоволенні відмовити, зазначивши, що спірна квартира була придбана лише за спільні кошти подружжя ОСОБА_4 та мати відповідача ніяких коштів на купівлю квартири не надавала, розписка нею написана вже під час слухання справи, при цьому на утримання дітей ОСОБА_4 сплачує аліменти у визначеному судом розмірі, хронічних захворювань у них не має.

Представник позивача за зустрічним позовом уточнені зустрічні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, підтвердив викладені обставини, просив про їх задоволення, уточнені позовні вимоги за первісним позовом визнав їх частково, визнав спірну квартиру спільним сумісним майном подружжя, але вважає необхідним відступити від засад рівності часток подружжя, з підстав зазначених у зустрічному позові.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного:

Як встановлено в судовому засіданні, сторони по справі ОСОБА_5 і ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.08.1991 року, який був розірваний рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04.03.2014 року. Від шлюбу у них двоє дітей - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають разом з матір'ю ОСОБА_5

За час перебування у шлюбі ОСОБА_5 і ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_5 було придбане майно: квартира АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 13.08.1999 року та право власності за ОСОБА_5 зареєстровано в ММБТІ 03.09.1999 р. за № 16235.

Згідно вказаного договору купівлі-продажу від 13.08.1999 року продаж квартири призведена за 16000 грн.

При цьому, спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя ОСОБА_4 у розмірі 9727 грн., а інша частка грошей у розмірі 6273,45 грн, що еквівалентно 1350 доларів США, були подаровані ОСОБА_5 її матір'ю ОСОБА_8 01.08.1999 року, що підтверджується розпискою копія якої міститься в матеріалах справи.

Для придбання вказаної квартири ОСОБА_8, разом з ОСОБА_9 і ОСОБА_10, продала належну їй 1/3 частку квартиру АДРЕСА_2, згідно договору купівлі-продажу від 06.08.1998 року.

Відповідно до розміру грошового внеску ОСОБА_5 у придбання спірної кварти, її частка в спірній квартирі складає 4/10.

Вказані обставини щодо передачі в дар ОСОБА_5 грошових коштів у розмірі 1350 доларів США в серпні 1999 року її матір'ю ОСОБА_8, в судовому засіданні підтвердили свідки, як сама ОСОБА_8, а також ОСОБА_11 і ОСОБА_12

В подальшому протягом 2007-2010 років спірна квартира була переобладнана, здійснено прибудову балкону, у зв'язку з чим на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради ОСОБА_5 було видано 05.05.2010 року свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини , чоловіка є майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно ч.7 ст. 57 СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному із подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Така позиція роз'яснена у п. п. 23,24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», якими визначено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу, за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності.

Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що в судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що 4/10 частки квартири АДРЕСА_1 придбані ОСОБА_5 за її особисті кошти у розмірі 6273,45 грн, що еквівалентно 1350 доларів США, за вилучені кошти за продану частку квартири, яка належала на праві спільної часткової власності матері позивача - ОСОБА_8, а тому є особистою приватною власністю позивача ОСОБА_5 .

Суд не приймає до уваги заперечення представника позивача за первісним позовом відносно того, що спірна квартира була придбана лише за спільні кошти подружжя ОСОБА_4 та мати відповідача ніяких коштів на купівлю квартири не надавала, розписка нею написана вже під час слухання справи, оскільки вони спростовуються дослідженими матеріалами справи та крім власних тверджень суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень.

Отже, з відрахуванням 4/10 частки спірної квартири, яка є особистою приватною власністю позивача ОСОБА_5, інша частка квартири, яка становить 6/10 є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу між ними.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, придбане сторонами в період шлюбу, є їх спільною сумісною власністю.

Згідно ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Між тим позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_5 просила відступити від рівності часток подружжя, відповідно до вимог ст.ст. 59, 70 ч. 3 СК України, визнати за нею право власності на 4/5 спірної квартири, а за відповідачем 1/5, посилаючись на те, що на її утриманні знаходяться дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, які потребують матеріального забезпечення, а відповідач сплачує аліменти у розмірі 1200 грн. щомісячно, що є не достатнім для забезпечення фізичного та духовного розвитку дітей. Також, зазначила, що відповідач ухиляється від оприлюднення фактично отриманого доходу, сплачує аліменти як не працюючий. Для отримання з відповідача додаткових витрат на утримання дітей вона вимушена була звертатися до суду з позовом. Крім того, під час спільного проживання з 2011-2014 р.р. відповідач витрачав спільні кошти сім'ї у розмірі більш 1 млн. грн. на особисті потреби, будував будинок, який оформив на третю особу.

Відповідно до ч. 3 ст. 70 Сімейного кодексу України, при розділі майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними, але за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Отже, за правилами частини 3 статті 70 СК України для збільшення частки майна одного із подружжя, з яким проживають діти, необхідно довести, що одержувані аліменти мають недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей розмір.

Згідно роз'яснень п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді спору про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

Тобто законом передбачено, що у виключних випадках можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі майна.

Проте, судом встановлено, що позивач за первісним позовом ОСОБА_4 сплачує на утримання дітей аліменти у розмірі 1/6 частки на кожну дитину, на повнолітню ОСОБА_6 на період її навчання та неповнолітню ОСОБА_7 до її повноліття, заборгованість по аліментам відсутня, згідно довідок Заводського ДВС ММУЮ від 22.04.2015 року.

Доказів на підтвердження того, що дти потребують додаткових витрат а також того, що відповідач за зустрічним позовом приховує фактично отриманий дохід, а розмір аліментів, які вона одержує, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей, позивач за зустрічним позовом суду не надала.

Отже, позивачем за зустрічним позовом не доведено згідно зі ст. ст. 10, 57, 60 ЦПК України наявність підстав для збільшення її частки у спільному майні подружжя, а також не наведено істотних обставин, за наявності яких можливо відступити від рівності часток подружжя.

Таким чином, на підставі викладеного, у суда не має підстав для збільшення частки позивача за зустрічним позовом у спільної сумісної власності подружжя, відповідно до вимог ч.3 ст. 70 СК України.

Згідно ст. ст.10,60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене суд вважає, що позовні вимоги за первісним позовом є необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають.

При цьому, зустрічний позов ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню, в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_5 Слід визнати право власності на 7/10 часткок квартири АДРЕСА_1, а за ОСОБА_4 на 3/10 часток вищевказаної квартири.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених вимог з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом підлягає стягненню документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 519,29 грн., судові витрати за первісним позовом віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст.10,60,211-215 ЦПК України,ст.ст. 60,70 СК України, суд -

ВИРІШИВ:

·

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання майна спільним сумісним майном подружжя, поділ майна подружжя та визнання права власності - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та визнання права власності - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на 7/10 часток квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 3/10 часток квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили через 10 днів після його проголошення тая може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва в строк і порядок, встановлений ст.ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя: С.В. Щербина