У Х В А Л А

іменем україни

9 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права власності на 1/2 частину автомобіля та стягнення грошової компенсації за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 28 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що у березні 2007 року разом з ОСОБА_4 придбали автомобіль «MERCEDES-BENZ VITO», 1997 року випуску, фургон малотоннажний білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1, який було зареєстровано за ним, а у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу внесено запис про те, що співвласником автомобіля також є відповідач. Вони мали спільний бізнес та періодично використовували автомобіль для перевезення товару. У 2013 році між ними виникли непорозуміння, на його пропозицію добровільно поділити автомобіль відповідач відмовився. З цього часу він одноособово використовує автомобіль, який перебуває в його повному володінні та користуванні.

З урахуванням наведеного, оскільки виділ частки в натурі є неможливим, позивач на підставі ст. 364 ЦК України просив стягнути на його користь з відповідача грошову компенсацію вартості 1/2 частки зазначеного вище автомобіля у розмірі 34 114 грн 39 коп., припинити його право власності на цю частку майна, визнавши за ОСОБА_4 право власності на належну йому частку автомобіля.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 квітня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Припинено за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину автомобіля «MERCEDES-BENZ VITO», 1997 року випуску, фургон малотоннажний білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1. Визнано за ОСОБА_4 право власності на належну ОСОБА_3 1/2 частину указаного автомобіля. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 1/2 частини указаного автомобіля у розмірі 34 114 грн 39 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 28 травня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано й ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірний автомобіль, який належить сторонам на праві власності у рівних частках, є неподільним, вони не домовились про порядок користування ним, автомобілем користується відповідач, а тому наявні підстави для застосування ст. 364 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові, апеляційний суд виходив із того, що позивач не довів, що автомобіль фактично знаходиться у користуванні відповідача, оскільки останній цей факт заперечує і стверджує, що автомобіль знаходиться саме у позивача, а, крім того, вартість автомобіля визначена експертом на запит адвоката і така оцінка не є належним та допустимим доказом у справі.

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено та сторонами не заперечується, що 31 березня 2007 року ОСОБА_3 спільно з ОСОБА_4 придбали автомобіль «MERCEDES-BENZ VITO», 1997 року випуску, фургон малотоннажний білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1. Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію цього транспортного засобу він зареєстрований за позивачем, ОСОБА_3, із записом про те, що співвласником автомобіля є ОСОБА_4 Довідкою приватного нотаріуса Кременчуцького нотаріального округу Лінькової І.Б. від 13 серпня 2014 року засвідчено справжність підписів сторін у справі на заяві начальнику Кременчуцького МРЕВ ДАІ УМВС України в Полтавській області про те, що згідно з договором купівлі-продажу транспортного засобу від 31 березня 2007 року автомобіль їм належить у рівних частках і вони просять його записати за ОСОБА_3, а ОСОБА_4 - співвласником.

Таким чином, спірний автомобіль належить сторонам у справі на праві сумісної власності у рівних частках. Сторони мали спільний бізнес для перевезення товару. На час пред'явлення позову вони спільно бізнес не ведуть, позивач зазначав, що автомобілем фактично володіє та користується відповідач, а відповідач, у свою чергу, заявляв, що автомобіль знаходиться у володінні позивача.

Апеляційний суд, відмовляючи в позові, послався на те, що позивач не довів, що автомобіль фактично знаходиться у відповідача, а тому, вимагаючи грошову компенсацію за його частку у майні, він може порушити права відповідача, маючи і автомобіль, і отримати компенсацію за нього.

Разом з тим, на думку колегії суддів, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 179, 212-214, 303, 316 ЦПК України фактично не визначився з предметом доказування у справі, яким є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги. Отже, виходячи з предмету та підстави позову ОСОБА_3, предметом доказування є не витребування майна із чужого незаконного володіння, при якому в обов'язковому порядку слід довести фактичне знаходження майна у володінні відповідача, а стягнення грошової компенсації із співвласника майна у зв'язку з неможливістю його реально поділити.

Апеляційний не навів відсутність умов та підстав для застосування до правовідносин, що виникли між сторонами, положень ст. 364 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки, що є у спільній частковій власності. За неможливості такого виділу у зв'язку з неподільністю речі (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу) співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Виходячи з аналізу зазначеної норми права у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 316, 317, 319, 358, 361 ЦК України слід дійти висновку, що право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому його праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов'язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду судом справи.

Так, зазначеною нормою права передбачено, що обов'язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про виділ частки. При цьому не передбачається обов'язковість згоди інших співвласників на такий виділ та залежність від мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ.

Крім того, іншою обставиною у справі, яка має бути встановлена, і яка хоча і не є визначальною умовою для застосування ст. 364 ЦК України, але має значення для правильного вирішення спору, є встановлення фактичного знаходження спірного майна, автомобіля. При цьому така обставина підлягає встановленню на підставі доказів, поданих сторонами згідно з вимогами ст. ст. 57-59 ЦПК України і які згідно з правилами ст. 212 ЦПК України мають бути оцінені у взаємному зв'язку та їх сукупності.

У порушення наведених норм процесуального та матеріального права, поза увагою апеляційного суду взагалі залишились доводи і твердження позивача про фактичне знаходження спірного автомобіля у володінні та користуванні відповідача, тобто власне рішення суд належним чином не мотивував, доводи позивача не спростував, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Так, суд не надав оцінки доказам, наданим позивачем, про те, що після того, як зник автомобіль, він звернувся до правоохоронних органів і Кременчуцьким МВ УМВС України в Полтавській області розпочато кримінальне провадження за ст. 190 КК України. У ході цього провадження саме ОСОБА_4 надав слідчому свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, що, на думку позивача, свідчить про знаходження автомобіля у відповідача. Суд не надав жодної правової оцінки і показанням свідків, допитаних зі сторони позивача, про те, що фактично спірним автомобілем користується саме відповідач.

Посилання апеляційного суду на те, що оцінка вартості автомобіля, визначена експертом за адвокатським запитом, не є належним доказом у справі, не відповідає вимог ст. ст. 57, 58, 64 ЦПК України, оскільки такий висновок є письмовим доказом, який містить інформацію щодо предмета доказування (вартості спірного майна). При цьому, якщо відповідач оспорює таку вартість, то саме він повинен її спростувати у спосіб, передбачений нормами ЦПК України.

Таким чином колегія суддів доходить висновку про те, що апеляційний суд, пославшись на формальні процесуальні підстави, безпідставно спір по суті не вирішив.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 28 травня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик