Провадження № 22-ц/780/3597/15 Доповідач у 2 інстанції Кашперська Т. Ц.
Категорія 46 22.09.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

22 вересня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи Управління Держземагентства в Києво-Святошинському районі Київської області, Головне управління Держземагентства у Київській області, Перша Київська обласна державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федоренко Олена Ігорівна про визнання недійсними договорів, державних актів на право власності на земельну ділянку, витребування майна, визнання права власності, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_6, третя особа ОСОБА_4 про захист честі, гідності, відшкодування шкоди,

заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про визнання недійсними договорів, державних актів на право власності на земельну ділянку, витребування майна, визнання права власності, посилаючись на те, що в січні-лютому 2014 року втратив державний акт на право власності на земельну ділянку, яка розташована по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Право власності на дану земельну ділянку він набув від свого діда ОСОБА_7 згідно договору дарування від 27 червня 2008 року, в свою чергу, дана земельна ділянка належала ОСОБА_7 на підставі дублікату державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого Тарасівською сільською радою 23 червня 2008 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер. В лютому 2014 року, звернувшись до Управління Держземагентства для отримання копії державного акту з архіву, він дізнався про відмову у видачі копії, аргументоване тим, що на дану земельну ділянку з одним і тим же кадастровим номером існує два акти. Як йому стало відомо, незаконним власником даної земельної ділянки став його родич ОСОБА_3, який набув право власності на земельну ділянку згідно договору дарування від 28 жовтня 2010 року, дарувальником за яким виступив його дід ОСОБА_7, а документом, що посвідчував право власності, став державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2 від 10 лютого 2004 року, який на той час вважався втраченим і замість нього був виготовлений дублікат. Право власності на спірну земельну ділянку було зареєстровано за ОСОБА_3 18 вересня 2013 року; того ж дня той самий приватний нотаріус посвідчив договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, за яким право власності на земельну ділянку перейшло від ОСОБА_3 до ОСОБА_4 Просив визнати недійсним договір дарування від 28 жовтня 2010 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3, та державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 10 лютого 2004 року та скасувати його державну реєстрацію; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 18 вересня 2013 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, та скасувати державну реєстрацію права власності на ОСОБА_4 на земельну ділянку; витребувати від ОСОБА_4 як добросовісного набувача на користь ОСОБА_2 земельну ділянку пл. 0,1517 га. по АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_2 право власності на дану земельну ділянку, покласти на відповідачів судові витрати.

В лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом про захист честі, гідності, відшкодування шкоди, посилався на те, що позов ОСОБА_2 вважає необґрунтованим та безпідставним, а поведінку ОСОБА_2 щодо обставин, пов'язаних із його намаганням заволодіти земельною ділянкою, недобросовісними та протиправними; викладена в позові ОСОБА_2 інформація та висновки є неправдивою інформацією, яка принижує його честь та гідність та порочить його ділову репутацію, фактично звинувачуючи його у вчиненні неправомірних та злочинних дій, в тому числі і щодо нього, якими порушуються його права позивача. Просив визнати, що інформація щодо нього, поширена ОСОБА_2 у його позовній заяві від 08 липня 2014 року, поданій до Києво-Святошинського районного суду, не відповідає дійсності, а відтак є недостовірною та наносить шкоду його особистим правам, інтересам та шкодить його діловій репутації; зобов'язати ОСОБА_2 публічно вибачитися перед ним, стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на його користь грошову компенсацію за заподіяну йому моральну шкоду у розмірі 60900 грн., покласти на відповідачів судові витрати.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 квітня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 та зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Позивач ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 квітня 2015 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що суд першої інстанції при доведеності всіх обставин, що є підставами для витребування майна ОСОБА_2 від добросовісного набувача ОСОБА_4, встановлених ст. 388 ЦК України, протиправно відмовив позивачу у задоволенні його позовних вимог. Він не знав про укладення оспорюваних договорів і його волі на передачу права володіння земельною ділянкою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не було, про що також свідчить звернення ним до суду у липні 2014 року, чим було перервано перебіг строку позовної давності, та листопаді 2014 року із даним позовом для захисту свого права на земельну ділянку. Також судом у оспорюваному рішенні не було розглянуто його вимогу про визнання за ним права власності на спірну земельну ділянку.

Відповідач ОСОБА_3, також не погоджуючись із рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 квітня 2015 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 квітня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким закрити провадження по справі за позовом ОСОБА_2 в частині позовних вимог про визнання недійсним договору дарування від 28 жовтня 2010 року та державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування його державної реєстрації, в іншій частині позову відмовити, зустрічний позов ОСОБА_3 задовольнити. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що позивач не довів, а суд не перевірив, чи існували на момент вчинення договору дарування від 28 жовтня 2010 року будь-які обставини, які могли унеможливити його укладення, не надав оцінки документам, які відповідач надав нотаріусу під час укладання договорів дарування; вказавши, що договір дарування укладений з порушенням вимог ст. 203 ЦК України, суд не вказав, якій саме частині цієї статті договір є невідповідним; частина позовних вимог ОСОБА_2 розглядалася раніше і по ним було ухвалене рішення, а тому в цій частині провадження мало бути закрите; позивач не надав суду достатніх та належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Розглядаючи зустрічний позов ОСОБА_3, суд не взяв до уваги доводи та аргументи, наведені ним; відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд вважав, що поширена ОСОБА_2 недостовірна інформація нібито є оціночним судженням, що не відповідає дійсності. Крім того, зустрічний позов містить кілька позовних вимог, в тому числі про відшкодування моральної шкоди, але суд розглянув по суті лише одну.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що 10 лютого 2004 року ОСОБА_7 отримав державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку пл. 0,1517 га. за адресою АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів за № 2229.

Рішенням Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 24 січня 2008 року надано дозвіл на виготовлення дублікату державного акту на право власності на земельну ділянку пл. 0,1517 га. ОСОБА_7, що знаходиться на території АДРЕСА_1.

23 червня 2008 року на ім'я ОСОБА_7 було видано дублікат державного акту серія НОМЕР_4 на право власності на земельну ділянку пл. 0,1517 га. за адресою АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів за № 01.

27 червня 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 укладено договір дарування земельної ділянки пл. 0,1517 га. за адресою АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Договір посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федотовою О.В., при цьому в договорі вказано, що земельна ділянка належить дарувальнику на підставі дублікату державного акту серія НОМЕР_1.

19 лютого 2009 року ОСОБА_2 отримав державний акт серія НОМЕР_5 на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства пл. 0,1517 га. за адресою АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів за № 30.

В подальшому 28 жовтня 2010 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 укладено договір дарування земельної ділянки пл. 0,1517 га. за адресою АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Договір посвідчений державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори, при цьому в договорі вказано, що земельна ділянка належить дарувальнику на підставі державного акту серія НОМЕР_2.

Рішенням Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 10/1 від 22 червня 2012 року надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо зміни використання земельної ділянки пл. 0,1517 га. ОСОБА_3 з ведення особистого селянського господарства на будівництво та обслуговування житлового будинку та господарських будівель; на підставі вказаного рішення на ім'я ОСОБА_3 26 вересня 2012 року було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку пл. 0,1517 га. із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

18 вересня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки пл. 0,1517 га. за адресою АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Договір посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федоренко О.І.; 18 вересня 2013 року проведено державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_4

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28 жовтня 2010 року; оскаржуваний державний акт отриманий ОСОБА_7 в передбаченому законом порядку і не підлягає скасуванню; позивач не довів в судовому засіданні факт вибуття майна з його володіння не з його волі, не вказав, яким саме чином майно вибуло з його володіння; підстави відмови в задоволенні вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 18 вересня 2013 року та визнання права власності на спірну земельну ділянку судом першої інстанції не мотивовані взагалі.

Разом із тим рішення суду першої інстанції в цій частині даним вимогам закону не відповідає.

Відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Із матеріалів справи вбачається, що договір дарування земельної ділянки від 28 жовтня 2010 року був укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 відносно земельної ділянки пл. 0,1517 га. за адресою АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3, яка 27 червня 2008 року вже була відчужена позивачу ОСОБА_2 на підставі договору дарування, укладеного з цим же дарувальником, після чого позивач зареєстрував право власності на вказане майно.

Таким чином, при укладенні договору дарування від 28 жовтня 2010 року було порушено ч. 1 ст. 203 ЦК України, а саме зміст правочину суперечить ст. 319 ЦК України щодо розпорядження майном його власником, яким ОСОБА_7 на момент укладення договору вже не був.

Із цих підстав колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо правомірності договору дарування і документів, наданих для його нотаріального посвідчення, оскільки комплектація документів сама по собі не свідчить про відповідність договору вимогам закону.

При цьому суд встановив, що при укладенні договору від 28 жовтня 2010 року дарувальник не мав права розпоряджатись спірною земельною ділянкою, яка є предметом виконаного зобов'язання, тобто договір укладений з порушенням вимог ст. 203 ЦК України, однак, застосувавши наслідки спливу позовної давності за заявою відповідача ОСОБА_4 (а. с. 220 т. 2), відмовив в цій частині позову.

Відповідно до ст. 261, 267 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Висновків щодо пропуску позовної давності суд дійшов, виходячи із того, що позивач на спірній ділянці бував час від часу, не бачив там спірного будівництва, не повідомив суду, коли був втрачений його державний акт, не пам'ятає, чи сплачував будь-які податки на землю, сусідів по межі не знає, доказів використання земельної ділянки за цільовим призначенням не надав.

Таким чином суд першої інстанції лише визначив, що позивач не користувався спірною земельною ділянкою, однак зв'язку даних обставин з тим, що позивач із часу укладення договору дарування 28 жовтня 2010 року довідався або міг довідатися про порушення свого права, судом не встановлено.

Одночасно суд встановив, що відповідно до наданого будівельного паспорту ОСОБА_4 розпочав будівництво житлового будинку в 2014 році.

На думку колегії суддів, за таких обставин позивач до вказаного часу не мав підстав для сумніву, що його права власника земельної ділянки порушуються даним відповідачем.

Отже, помилковими є висновки суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду із даним позовом, тому в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_7 про визнання договору недійсним рішення має бути скасоване.

Враховуючи, що ОСОБА_7 не мав права розпоряджатися майном, яке до того подарував ОСОБА_2, вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають задоволенню.

Оцінюючи висновки суду в частині вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акту, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до п. 5 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43, при втраті (псуванні) державного акта на землю власнику або землекористувачу видається відповідний дублікат. Для отримання дубліката власник утраченого (зіпсованого) державного акта на право власності на земельну ділянку письмово звертається до відповідного органу, яким було видано зазначений державний акт. У заяві вказується: де, коли і за яких обставин утрачено (зіпсовано) зазначений державний акт. Власник також дає повідомлення про втрату зазначеного державного акта в місцевих засобах масової інформації. Якщо протягом місяця з дня публікації ніяких повідомлень власнику не надійшло, то відповідний орган, яким було видано зазначений державний акт, дає доручення місцевому державному органу земельних ресурсів Держкомзему України виготовити дублікат утраченого (зіпсованого) зазначеного державного акта. На титульній сторінці дубліката робиться запис або ставиться штамп «Дублікат. Видано замість N ___ серія __», вказується дата видачі дубліката.

Таким чином, виходячи із наведеної норми, видача дублікату державного акту спричиняє недійсність його оригіналу, який вважається зіпсованим або утраченим, при цьому законодавець не передбачає одночасного документообігу державного акту на право власності на земельну ділянку та дублікату, що видається замість нього.

Суд першої інстанції не піддав ґрунтовному аналізу дані вимоги закону і помилково вважав, що оскільки ОСОБА_7 у встановленому порядку отримав державний акт серії НОМЕР_2, саме на підставі якого у нього виникло право власності та виданий в подальшому дублікат, то підстав для визнання його недійсним немає. При цьому суд не врахував можливості втрати чинності державним актом після видачі.

Крім того, колегія суддів враховує, що земельна ділянка, право власності на яку посвідчувалося державним актом, вже була відчужена її попереднім власником ОСОБА_7 на підставі дублікату державного акту, на що суд першої інстанції уваги не звернув і прийняв необґрунтоване рішення про відмову в задоволенні даних позовних вимог, яке підлягає скасуванню із вищенаведених підстав.

Оскільки державний акт, що посвідчує право власності ОСОБА_7 на спірну земельну ділянку, втратив чинність після видачі його дублікату, а право власності на земельну ділянку, посвідчене ним, перейшло до позивача, колегія суддів приходить до висновку, що даний державний акт підлягає визнанню недійсним із скасуванням його державної реєстрації.

Колегія суддів не може погодитися із доводами апеляційної скарги ОСОБА_3 про необхідність закриття провадження у справі щодо позовних вимог ОСОБА_7 про визнання недійсним договору та державного акту на право власності на земельну ділянку із наступних підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе лише за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Нетотожність хоча б одного елементу не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовом і не дає суду підстав закривати провадження у справі.

Так, рішенням Києво-Святошинського міськрайонного суду Київської області від 22 вересня 2014 року розглянуто позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Управління Держземагентства у Києво-Святошинському районі Київської області про визнання недійсним договору дарування, визнання недійною реєстрації державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та скасування його, яким в задоволенні позову відмовлено. При цьому позивач посилався на те, що набув право власності на земельну ділянку згідно договору дарування, а відповідач порушує його права як власника земельної ділянки, вільно користуватися нею і використовувати на власний розсуд.

Оскаржуваним рішенням Києво-Святошинського міськрайонного суду Київської області від 30 квітня 2015 року розглянуто позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи Управління Держземагентства в Києво-Святошинському районі Київської області, Головне управління Держземагентства у Київській області, Перша Київська обласна державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федоренко Олена Ігорівна про визнання недійсними договорів, державних актів на право власності на земельну ділянку, витребування майна, визнання права власності. При цьому підставою позову ОСОБА_2 заявлено відсутність зареєстрованого права власності на земельну ділянку у ОСОБА_7 на момент вчинення ним правочину та реєстрацію права власності на вказану ділянку на той час за позивачем.

Тобто підстави та предмет позову є відмінними від попередньої справи, а відтак, тотожності позовних вимог не було.

За таких обставин не можна вважати правильними доводи апелянта ОСОБА_3 про існування двох протилежних рішень, які суперечать між собою.

Оцінюючи вимоги ОСОБА_2 в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 18 вересня 2013 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, та в частині витребування земельної ділянки, колегія суддів враховує наступне.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до п. п. 21, 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Відтак, колегія суддів вважає суперечливими висновки суду першої інстанції, що позивач не довів в судовому засіданні факт вибуття земельної ділянки із його володіння не з його волі, не вказав, яким чином майно вибуло з його володіння, оскільки самим судом встановлено обставини укладення 28 жовтня 2010 року договору дарування спірної земельної ділянки між ОСОБА_7 та ОСОБА_3, а 18 вересня 2013 року - договору купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, стороною яких ОСОБА_2 не був і не знав про їх існування, що беззаперечно свідчить про вибуття земельної ділянки, яка є предметом даних договорів, із володіння позивача поза його волею.

Разом із тим, об'єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов'язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень гл. 83 ЦК України.

Колегія суддів враховує, що належна ОСОБА_2 земельна ділянка мала цільове призначення для ведення особистого селянського господарства і право власності на неї підтверджувалося державним актом НОМЕР_5, виданим на підставі договору дарування земельної ділянки, а земельна ділянка, яку він просить витребувати у відповідача ОСОБА_4, має інше цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, і право власності на неї посвідчене державним актом НОМЕР_6 на підставі рішення Тарасівської сільської ради № 10/1 від 22 червня 2012 року.

При цьому колегія суддів також враховує, що спірна земельна ділянка не є вільною, оскільки власником ОСОБА_4 під час перебування земельної ділянки в його власності було здійснено будівництво житлового будинку відповідно до будівельного паспорту № 533 (а. с. 213 - 220 т. 1).

Таким чином, оскільки спірна земельна ділянка під час перебування в чужому володінні була перероблена та втратила індивідуальні характеристики, витребувати її в порядку ст. 388 ЦК України неможливо, а позовних вимог із застосуванням зобов'язально-правових способів захисту права власності відповідно до положень гл. 83 ЦК України ОСОБА_2 не заявляв, його порушене право в межах пред'явленого позову захисту не підлягає.

Позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 18 вересня 2013 року також задоволенню не підлягають, виходячи із вищенаведених п. п. 21, 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Згідно роз'яснення п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Разом із тим позивачем не доведено, що виданий йому державний акт від 09 лютого 2009 року було втрачено і відмовлено у видачі нового свідоцтва про право власності на земельну ділянку, тобто що з даного приводу існує спір із органами державної влади. Заявлений позов ОСОБА_2 обґрунтовував саме тим, що він є власником спірної земельної ділянки, яка вибула із його власності поза його волею, та просив захистити його право власності як порушене.

Відтак, колегія суддів вважає достатнім і таким, що повністю захищає права власника задоволення позову в наведеній вище частині без додаткового визнання права власності, що не ґрунтується на вимогах закону, утворює подвійність і є надмірним способом захисту.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про захист честі та гідності, ділової репутації та відшкодування завданої моральної шкоди, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до ст. 200 ЦК України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Суб'єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями. Згідно ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація, ім'я (найменування), інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

До способів захисту немайнових прав відноситься, зокрема, спростування недостовірної інформації, заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права. Відповідно до ст. ст. 201, 277 ЦК України, особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про інформацію», під інформацією цей Закон розуміє документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Відповідно до ст. 14 вказаного Закону поширення інформації - це розповсюдження, обнародування, реалізація у встановленому законом порядку документованої або публічно оголошеної інформації.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про інформацію» джерелами інформації є передбачені або встановлені Законом носії інформації: документи та інші носії інформації, які являють собою матеріальні об'єкти, що зберігають інформацію, а також повідомлення засобів масової інформації, публічні виступи. При цьому, юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі, гідності, ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Отже, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно положень статті 40 Конституції України та з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей), усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, а не поширення недостовірної інформації.

У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що інформація, зазначена у позовній заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах може бути підставою для захисту гідності, честі, чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою для пред'явлення позову і стосувались його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленим процесуальним законом.

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_3 зазначав, що ОСОБА_2 у своєму позові називав його «незаконним власником», звинувачував у викраденні державного акту «для вчинення незаконного правочину та заволодіння чужим майном», з вчиненні шахрайських дій та маніпуляцій злочинного характеру.

Оскільки зазначена позивачем інформація була визначена в процесуальному документі - позовній заяві, і ця інформація була визначена підставою для пред'явлення позову, була предметом розгляду суду, об'єктивно носила зміст обґрунтування відповідачем факту порушення, на його думку, прав власника земельної ділянки з метою їх відновлення, а зазначені обставини зводились до захисту вказаних інтересів, то в такому випадку мала місце реалізація відповідачем права звернення до суду із позовом, навіть якщо така інформація не знайшла свого підтвердження, і тому відсутні підстави для захисту гідності, честі, чи ділової репутації позивача.

Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено факт відсутності недостовірної інформації у позові ОСОБА_2

Також колегія суддів враховує, що у позовних вимогах ОСОБА_3 не зазначено конкретно, які слова, словосполучення або речення позовної заяви ОСОБА_2 він просить визнати недостовірною інформацією, а також що публічне вибачення не передбачене в якості способу захисту права. Це підкреслюється у п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», а саме суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Оскільки судом не було встановлено факту поширення недостовірної інформації ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3, а отже не було встановлено неправомірних дій з боку відповідача, також не підлягали задоволенню, як похідні, і позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, а також не мало бути здійснено розподілу судових витрат відповідача.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 в цій частині висновків суду не спростовують, оскільки аналогічні доводам зустрічного позову, які повно та належно оцінені судом першої інстанції при ухваленні рішення.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що апелянт при обґрунтуванні своїх доводів в цій частині посилається на постанову Пленуму Верховного суду України від 28 вересня 1990 року № 7 «Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій», яка втратила чинність.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові ОСОБА_2 ухвалене в результаті неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставами для його скасування в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову шляхом визнання недійсним договору дарування від 28 жовтня 2010 року та державного акту на право приватної власності на земельну ділянку від 10 лютого 2004 року із скасуванням його державної реєстрації.

В іншій частині рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України колегія суддів стягує із ОСОБА_3, ОСОБА_4 із кожного на користь позивача судові витрати пропорційно задоволених позовних вимог в розмірі 444,86 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 квітня 2015 року скасувати в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи Управління Держземагентства в Києво-Святошинському районі Київської області, Головне управління Держземагентства у Київській області, Перша Київська обласна державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федоренко Олена Ігорівна про визнання недійсними договорів, державних актів на право власності на земельну ділянку, витребування майна, визнання права власності задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування, укладений 28 жовтня 2010 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори та зареєстрований за № 1-1977.

Визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 10 лютого 2004 року на земельну ділянку пл. 0,1517 га. (кадастровий номер НОМЕР_3), яка розташована по АДРЕСА_1 Київської області, та скасувати його державну реєстрацію.

В іншій частині позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 квітня 2015 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_3, ОСОБА_4 із кожного на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 444,86 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Фінагєєв В.О.

Яворський М.А.