АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/6400/2015 Головуючий в 1-й інстанції - Осаулов А.А.
Доповідач-Чобіток А.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого -Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В.,Шкоріної О.І.

при секретарі - Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про визнання дій такими, що порушують права споживача та визнання договору недійсним,-

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року позивач пред»явила позов до Публічного акціонерного товариства Всеукраїнський Акціонерний Банк (ПАТ «ВіЕйБі Банк») про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним.

В обгрунтування вимог зазначала,що 22.05.2007 року між нею та банком було укладено кредитний договір №93,за умовами якого вона отримала кредит у розмірі 70 000 доларів США строком до 21.05.2032 року зі сплатою 13 % річних.

27.11.2014 року під час відвідування відділення № 73 банку з метою оплати відсотків, відділення було зачинено і було повідомлено, що платежі не приймаються у зв»язку з введенням тимчасової адміністрації в банку.

Посилаючись на те, що банк належним чином не проінформував її про вказані обставини чим порушив ч.1 ст.6 , ч. 1 ст. 11, ст.15, ст. 18, 19, 21 ЗУ «Про захист прав споживачів» та не надав можливості щомісячної оплати кредиту та сум відсотків за його користування у передбачений п.2.4.2 та п.2.5.1 кредитного договору порядок та строк,внаслідок чого утворилося прострочення чергового платежу по кредиту,позивач просила визнати дії банку такими,що порушують права споживача та нечесною підприємницькою практикою і з вказаних підстав визнати недійсним кредитний договір.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове,яким позовні вимоги задовольнити. Зазначає , що судом однобічно розглянутий даний спір, з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.

Вислухавши доповідь судді,пояснення осіб, що з»явились в судове засідання ,обговоривши доводи апеляційної скарги,обставини справи,колегія суддів приходить до наступного.

Встановлено, що 22 травня 2007 року між сторонами був укладений кредитний договір № 93 , за умовами якого ОСОБА_3отримала у кредит грошові кошти в розмірі кредит у розмірі 70 000 доларів США строком до 21.05.2032 року зі сплатою 13 % річних , на проведення розрахунків по договору купівлі-продажу квартири, взявши при цьому на себе зобов»язання повернути отриманий кредит і сплатити нараховані відсотки за користування кредитом, комісію в розмірі та в терміни, що передбачені умовами договору ( п.п. 2.4.2 та 2.5.2.)

Відповідно до п.п. 2.5.1. договору сторони погодили, що позичальник зобов»язується щомісячно до дати, встановленої в Графіку, поповнювати свій Поточний рахунок шляхом внесення готівкових коштів через касу Банку або безготівковим перерахуванням, у сумі не меншій сумі чергового погашення відповідної частини Кредиту, процентів та інших плат, встановлених в Графіку.

Пред»явивши даний позов, ОСОБА_3 зазначала, 27.11.2014 року у відділенні № 73 ПАТ ВіЕйБі Банку, вона не змогла оплатити черговий платіж по кредитному договору, в зв»язку з тим, що на дверях відділення було вивішено повідомлення про введення в Банк строком на 3 місяці тимчасової адміністрації, а співробітниками Банку повідомлено, що платежі не приймаються. Будь-якої інформації при цьому Банком надано не було.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які посилається позивач як на підставу свого позову, зокрема, щодо невиконання банком свого обов»язку по прийманню платежів, і не надання інформації про причини цього, а також порушення відповідачем вимог п.4 ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 15, п. 2 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачі», не знайшли підтвердження в судовому засіданні, а вимога щодо визнання кредитного договору недійсним з підстав зазначених Позивачем не ґрунтується на вимогах чинного законодавства .

Такий висновок суду колегія суддів вважає відповідним обставинам справи та вимогам закону,що регулює правовідносини,які виникли між сторонами , доводи апеляційної скарги якого не спростовують.

Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Як вбачається з умов кредитного договору, укладеного між сторонами, то останній не містить посилань на обов»язок Позичальника сплачувати обов»язкові платежі за договором виключно через установи ПАТ «ВіЕйБанк».

Таким чином, у випадку закриття відділення № 73 ПАТ «ВіЕйБіБанк», позивач не була позбавлена можливості здійснити необхідні платежі через інші банківські установи.

Будь-яких письмових доказів того, що ОСОБА_3 зверталась до відповідача з заявою про надання їй інформації щодо неприймання платежів та її подальших дій в зв»язку з наведеним, останньою не надано.

Зазначаючи про те, що умови кредитного договору, укладеного нею з відповідачем містять несправедливі умови , будь-яких доказів того, що при підписанні даного договору та його умов її воля формувалась не вільно або не відповідала її волевиявленню, ОСОБА_3 не надала та на наявність таких не вказала.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що підписанням кредитного договору , а саме - пунктом 5.3. , розділ «Особливі умови», позичальник (ОСОБА_3.)підтвердила ту обставину, що вона у письмовій формі у повному обсязі отримала від Банка інформацію, визначену ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачі», а п. 7.2. позивач засвідчила, що спірний договір відображає повне розуміння Сторнами предмету цього Договору та інших питань, зазначених в ньому .

Крім того, посилаючись на порушення відповідачем Закону України «Про захист прав споживачів», позивач послалась на ч.1, ч. 2, ч. 4, ч. 6 ст.19 цього Закону , вважаючи що відповідач здійснює свою діяльність з використанням нечесної підприємницької практики та є агресивною,а тому кредитний договір , укладений між сторонами є недійсним.

Проте з такими доводами позивача колегія суддів погодитись не може виходячи з наступного.

Так, стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює заборону на нечесну підприємницьку діяльність, яка включає :

1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції;

2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агрессивною (ст.19 Закону ).

Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно:

1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару;

2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції;

3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг;

4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті;

5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди;

6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору (ч. 2 ст.19 Закону).

Забороняються як такі, що вводять в оману:

1) пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції;

2) пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої;

3) відмова від пред'явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку чи демонстрування дефектного зразка товару;

4) недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення;

5) пропонування до вільної реалізації продукції, яка вилучена з обігу або щодо обігу якої існують обмеження;

6) недостовірне твердження, що існуватиме загроза особистій безпеці споживача або його сім'ї, якщо він не придбає чи не замовить продукцію;

7) утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції;

8) використання повідомлення про розпродаж у зв'язку із припиненням суб'єкта господарювання, його структурного підрозділу або припинення відповідного виду господарської діяльності, тоді як це не відповідає дійсності.

Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним (ч. 3 ст.19 Закону).

Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції.

При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться:

1) час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції;

2) вживання образливих або загрозливих висловів;

3) використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача;

4) встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб'єктом господарювання;

5) загроза здійснити незаконні або неправомірні дії ( ч. 4 ст.19 Закону) .

Як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики:

1) створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати;

2) здійснення тривалих та/або періодичних візитів до житла споживача, незважаючи на вимогу споживача про припинення таких дій або залишення житла;

3) здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача;

4) вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання.

Перелік форм агресивної підприємницької практики не є вичерпним( ч. 5 ст.19 Закону) .

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними . Суб'єкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством ( ч. 6 ст.19 Закону) .

Будь-яких доказів того , що з боку відповідача на неї чинився примус, докучання або неналежний вплив , що істотно вплинуло чи могло вплинути на свободу іі вибору або її поведінку як споживача, ОСОБА_3 не надала та яким чином діяльність Банку ввела її в оману не вказала.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що до відповідача з метою отримання кредиту ОСОБА_3 звернулась особисто, маючи мету придбати квартиру, що виключає посилання позивача на агресивну підприємницьку діяльність ПАТ «ВіЕйБіБанк».

Не встановлено і будь-яких обтяжливих або непропорцінийх позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, оскільки як вже зазначалось вище позивач за умовами оспорюваного правочину не обмежена здійснювати платежі у будь-яких банківських установах.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість даного рішення суду .

Керуючись ст.ст.304,307,308,313-315,319 ЦПК України,колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - Судді -