Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 223/381/14Головуючий у 1-й інстанції Луньова О.Г.
№22-ц/778/2811/15Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Стрелець Л.Г.

суддів Каракуші К.В., Гончар М.С.

при секретарі Хомяк К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 11 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, який у подальшому уточнив (а.с.178-181) та в якому просив стягнути з відповідача на його користь суму коштів на утримання квартири в розмірі 4 727,65 грн. та за кредитом в сумі 7 185,22 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що перебував у шлюбі з відповідачем з 19.07.2003 року по 08.02.2010 року. Від шлюбу мають малолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1

01.12.2004 року за договором купівлі - продажу він придбав квартиру АДРЕСА_1. Для придбання цієї квартири 01.12.2004 року ним було укладено кредитний договір з ПАТ КБ «Приватбанк» на суму 16240,0 грн.

Після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 08.02.2010 року він продовжував виконувати свої обов'язки по кредитному договору і з лютого 2010 року до листопаду 2011 року сплатив залишок по кредиту в сумі 14 158,0 грн.

Станом на 03.11.2011 року він зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, заборгованості немає.

Оскільки це було спільне з ОСОБА_2 зобов'язання по виплаті кредиту, він вважав, що у нього виникло право вимоги до відповідача та стягнення з неї компенсації у розмірі 1/2 частки від цієї суми.

Рішенням Вугледарського міського суду від 25.11.2010 року за ним та ОСОБА_2 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 по 1/2 частці за кожним.

Після розірвання шлюбу 08.02.2010 року він одноосібно ніс усі витрати по утриманню спільного з відповідачкою майна (послуги з теплопостачання, газопостачання, постачання електроенергії, вивіз ТБВ, квартплату, водопостачання та водовідведення та ін.).

Тому позивач вважав, що відповідач, відповідно до своєї частки у квартирі, зобов'язана відшкодувати йому половину цих витрат.

Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 11 лютого 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за сплачені за кредитом суми в розмірі 7 185, 22 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за витрати, понесені на утримання квартири АДРЕСА_1 в сумі 4 727, 65 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 243, 60 грн.

Позивач ОСОБА_3 із зазначеним рішенням суду першої інстанції погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі просила рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

Позивач ОСОБА_3 подав апеляційному суду поштою письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу (а.с.225-226).

У судове засідання 09.06.2015 року належним чином повідомлені про час та місце розгляду цієї справи апеляційним судом (а.с.227-228) всі особи, які беруть участь у цій справі, не з'явились, про причини своєї неяки суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причини неявки у дане судове засідання всіх осіб, які беруть участь у цій справі, та ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх.

В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи уточнений позов позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 261, 358, 528 ЦК України, ст. ст. 61, 65 СК України, ст. ст. 10-11, 60-61, 79, 88, 212, 215 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доказаності уточнених позовних вимог позивача у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що сторони у цій справі - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 19.07.2003 року по 08.02.2010 року (свідоцтво про розірвання шлюбу, копія а.с.7).

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1

01 грудня 2004 року, тобто під час шлюбу у спільну сумісну власність подружжя, за договором купівлі - продажу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 придбали квартиру АДРЕСА_1, яку було оформлено на ім'я чоловіка - позивач ОСОБА_3 (копія договору а.с.8).

Для придбання цієї квартири 01 грудня 2004 року ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № DOU0GF40000002 із ПАТ КБ «Приватбанк» на суму 16 240,0 грн. (а.с. 9-10).

Станом на 05.10.2012 року ОСОБА_3 свої зобов'язання за кредитним договором № DOU0GF40000002 від 01.12.2004 року перед ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» виконав у повному обсязі і заборгованості немає (а.с.189-190).

Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 25 листопада 2010 року (а.с.147-149) у цивільний справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності у майні, придбаному під час шлюбу, були визначені ідеальні частки кожного із подружжя із подальшим визнанням права власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по ? частці квартири АДРЕСА_1 за кожним (а.с.147-149).

Відповідно до ст. 61 ч. 3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у які беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно із ст. 61 ч. 3 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересі сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договоре є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із довідкою ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» за час з 08.02.2010 року по 22.12.2014 року ОСОБА_3 сплачено за вищезазначеним кредитним договором №DOU0GF40000002 від 01.12.2004 року 14 370,44 грн. (а.с.38-45, 189-190) і станом на 03.11.2011 року він виконав зобов'язання позичальника у повному обсязі, заборгованості не має.

Оскільки, ОСОБА_3 особисто виконав спільні з ОСОБА_2 зобов'язання по виплаті кредиту суд першої інстанції правильно вважав, що з моменту повного виконання цього зобов'язання у позивача виникло право вимоги до відповідача ОСОБА_2 щодо стягнення на його користь компенсації у розмірі 1/2 частки суми, сплаченої ОСОБА_3 за кредитом після розірвання шлюбу, а саме - 7185,22 грн. (розрахунок: сума, сплачена ОСОБА_3 за кредитним договором за період з 08.02.2010 року по 22.12.2014 року 14370,44 грн./2 особи).

Відповідач ОСОБА_2 через свого представника за договором - адвоката (а.с.76) ОСОБА_5 подала у цій справі заяву про застосування до вимог позивача у цій справі позовної давності (а.с.174-175).

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у роки.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважні причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

В силу вимог ч. 6 ст. 261 ЦК України за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давно починається від дня виконання основного зобов'язання.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_3 звернувся до суду першої інстанції із вищезазначеним позовом у цій справі у квітні 2014 року (конверт з відмоткою поштового відділення від 18.04.2014 року а.с.46).

При вищевикладених обставинах, в силу вимог ст. 261 ч. 6 ЦК України початком строку позовної давності для звернення до суду є дата виконання позивачем ОСОБА_3 основного зобов'язання за кредитним договором - 03.11.2011 року.

Звідси, суд першої інстанції правильно вважав, що позов позивачем у цій частині вимог подано в межах строку позовної давності, а заява представника відповідача про застосування строку позовної давності відносно вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про грошову компенсацію за сплачені за кредитом суми є безпідставною.

Крім того, згідно наданих позивачем ОСОБА_3 квитанцій, останній особисто оплачував житлово-комунальні послуги по квартирі АДРЕСА_1 у вигляді утримання будинку та прибудинкової території (квартирної плати), теплопостачання, газопостачання, водопостачання, водовідведення, електроенергії, ТБВ та ін. за період з березня 2010 року по лютий 2014 року, сукупний розмір витрат позивача за зазначений період склав 16 109,27 грн. (а.с.11-37).

Згідно із Законом України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги» - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил: споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

В силу вимог п. 5 ч. З ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зазначає, що споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно із ч. 3 ст. 23 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі спільної власності кількох співвласників рішення щодо утримання на балансі та/або управління майном приймається відповідно до закону.

За змістом ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Позивачем ОСОБА_3 не було зазначено жодної причини пропуску трирічного строку на звернення до суду з вимогами про стягнення з ОСОБА_2 на його користь компенсації вищезазначених витрат по квартирі, понесених за період з березня 2010 року по березень 2011 року включно.

Звідси, суд першої інстанції правильно вважав, що позивачем ОСОБА_3 та його представником не було доведено у суді першої інстанції у цій справі, що трирічний строк на звернення до суду позивачем у квітні 2014 року (а.с.2) пропущено з поважних причин.

Крім того, з пояснень представників сторін та письмових доказів судом першої інстанції було правильно встановлено, що дійсно ОСОБА_3 увесь зазначений ним в позові період ніс витрати на утримання квартири АДРЕСА_1, пов'язані з утриманням будинку та прибудинкової території, газопостачання, водопостачання, електроенергії та опалення квартири.

Разом з тим, суд першої інстанції правильно вважав необхідним зменшити суму компенсації, оскільки позивач, як підземний працівник шахти у зазначений час отримував компенсацію за витратами на газ, опалення та електрику відповідно до норм ст. 43 Гірничого Закону України (а.с.183).

Загальна сума компенсації згідно із довідкою з місця роботи позивача за період з вересня 2011 року 2014 року склала 3 089,05 грн. (а.с.82).

Таким чином, остаточна сума витрат, понесених позивачем на утриманні вищезазначеної квартири за період з квітня 2011 року по лютий 2014 року становить 9 455,31 грн. (розрахунок: загальна сума витрат за час з березня 2010 року по лютий 2014 року 16109, 27 грн. - сума витрат позивача на квартиру з березня 2010 року по березень 20111 року поза межами трирічного строку позовної давності 3564,91 грн. - компенсація, отримана позивачем відповідно до норм ст. 43 Гірничого Закону України 3089,05 грн.).

Звідси, 1/2 частка цих витрат, яку має сплатити відповідач, складає 4727,65 грн.

У зв'язку із чим, у подальшому позивач ОСОБА_3 через свого представника за довіреністю (а.с.127) ОСОБА_6 уточнив свої позовні вимоги у цій справі (а.с.178-181) та саме останні у подальшому були предметом розгляду суду першої інстанції.

Тому, при вищевикладених обставинах суд першої інстанції правильно вважав за необхідне зазначені уточнені позовні вимоги позивача задовольнити, стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за сплачені за кредитом суми у розмірі 718,22 грн. та компенсацію за витрати, понесені на утримання квартири АДРЕСА_1 у сумі 4727,65 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідача, висловлену нею та її представником у запереченнях проти позову позивача у цій справі та яку вони вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Дійсно в силу вимог ст. 334 ч. 4 ЦК України, згідно внесених до неї змін Законом України № 1878-VI від 11.02.2010 року права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону («Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Проте, відсутність на час ухвалення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі державної реєстрації за ОСОБА_2 саме права спільної часткової власності на ? частку № АДРЕСА_1 на підставі рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 25.11.2010 року, не свідчить про відсутність у ОСОБА_2 права власності на цю квартиру у період, за який позивач просить стягнути компенсацію понесених витрат на цю квартиру у цій справі. Оскільки, ця квартира була придбана у спільну сумісну власність подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ще 01.12.2004 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, який було зареєстровано в реєстрі за № 2633 від 01.12.2004 року нотаріусом та в реєстрі прав власності на нерухоме майно ще 03.12.2004 року (а.с.8).

В силу вимог ст. 319 ч. 4 ЦК України власність зобов'язує.

ОСОБА_2, як співвласник зазначеної квартири чи на праві спільної сумісної власності подружжя, чи на праві спільної часткової власності у разі поділу майна подружжя у вигляді квартири лише на ідеальні частки, зобов'язана нести витрати по утриманню цієї квартири шляхом оплати житлово-комунальних послуг у вигляді витрат на утримання будинку та прибудинкової території, централізованого опалення, електроенергії, газу, гарячого та холодного водопостачання тощо.

Апелянт ОСОБА_2 наполягала на тому, що вона мешкала у вищезазначеній квартирі АДРЕСА_1 у період, за який стягнуті витрати за оскаржуємим рішенням суду, лише з 01.03.2012 року по 01.08.2013 року, при цьому, посилаючись на акт ОСББ «Ідеал-Вугледар» № 70 від 18.07.2014 року (а.с.81).

Проте, плата за утримання будинку та прибудинкової території, яка нараховується відповідно до площі квартири, та плата за централізоване опалення підлягають оплаті незалежно від того, користується чи ні власник своєю квартирою за цільовим призначенням, тобто проживає чи не проживає у цій квартирі.

Щодо решти комунальних послуг, то останні сплачуються згідно показів лічильників, якщо такі мають місце, чи за кількістю зареєстрованих осіб (власників).

Якщо відповідач ОСОБА_2 не мешкала у будь-який період у вищезазначеній квартирі, яка належить їй на праві власності, вона мала завчасно про це повідомляти постачальників відповідних комунальних послуг шляхом подання відповідної заяви про ненарахування на неї у цій квартирі цих послуг із наданням доказів, що вона мешкає за іншою адресою та сплачує там ці комунальні послуги. Рішення про ненарухування плати за будь-які комунальні послуги у певний період по конкретній квартирі на підставі заяви заявника приймається саме постачальниками цих послуг.

Однак, докази вищезазначеного у матеріалах цієї справи відсутні та апелянтом апеляційному суду до апеляційної скарги у цій справі не додані.

Наявність на руках у відповідача ОСОБА_2 деяких оригіналів платіжних квитанцій на оплату послуг по квартирі у тому числі за період з березня 2012 року по липень 2013 року на загальну суму 5 415,80 грн. по особовому рахунку, якій відкрито на ім'я позивача ОСОБА_3 по цій квартирі, без зазначення ОСОБА_2, як платника, в останніх, не є належним допустимим доказом у цій справі того, що останні сплачені саме відповідачем ОСОБА_2

Припинення шлюбу подружжя не припиняє права власності спільної сумісної власності подружжя на майно.

Апелянт на свій розсуд без урахування вимог закону, зокрема ст. 261 ч. 6 ЦК України, вираховує початок перебігу строку позовної давності у цій справі щодо вимог позивача про стягнення компенсації 1/2 витрат за виплачений кредит після розірвання шлюбу та припинення шлюбних відносин із відповідачем.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 58 ч. 1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення відповідача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_2 та представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень на уточнений позов позивача у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

При вищевикладених обставинах, доводи апелянта не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Також суд першої інстанції з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України вирішив питання про розподіл судових витрат між сторонами у цій справі.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови апелянту - відповідачу ОСОБА_2 у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок позивача ОСОБА_3 судових витрат у вигляді судового збору 121,80 грн. (а.с.206), понесених нею при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 11 лютого 2015 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Стрелець Л.Г.Каракуша К.В.Гончар М.С.