АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/4191/15 Головуючий 1-ї ін-т. - Сорока О.П.
Справа № 646/423/15-ц Доповідач - Пилипчук Н.П.
Категорія - договірні
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - судді: Пилипчук Н.П.

суддів: Піддубного Р.М., Гуцал Л.В.

за участю секретаря - Шабас О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_3, на рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 03 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про визнання договору кредиту недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_3 звернулась до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що між ним та ПАТ «УкрСиббанк» 20.09.2007 р. був укладений договір кредиту №0, проте, під час укладання договору їй не було надано повну інформацію про умови договору, валютні ризики та сукупну вартість кредиту, вважає умови договору несправедливими, які закріплюють дисбаланс прав та обов'язків сторін договору. Наполягає, що в порушення п.3.6 постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 р. з нього була стягнута комісія в розмірі 20 доларів США за надання кредиту.

Рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 3 лютого 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

У відповідності до статті 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги.

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, що з'явились, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 20.09.2007 р. між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 було укладено договір кредиту №0, згідно якого позичальник отримав кошти в сумі 84860 доларів США шляхом зарахування на рахунок позичальника.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що умови договору щодо сплати споживачем комісії баку у розмірі 20 доларів США не відповідають вимогам п.3.6. Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 року, проте позивач не заявляла вимог про визнання недійсною окремої частини договору, або повернення суми комісії.

Судова колегія з таким висновком суду в повній мірі погодитись не може.

Позивач наполягає, що під час укладення договору відповідач застосував нечесну підприємницьку практику, позивач не мала спеціальних знань для укладення договору, втім договір їй було надано лише для підписання, вона була позбавлена отримати повну інформацію про кредит в іноземній валюті, їй не була повідомлена інформація про орієнтовну сукупну вартість кредиту та супутніх послуг. Наполягає, що умови договору є несправедливими і його умови містять істотний дисбаланс договірних прав та обов*язнів на шкоду споживача. Вважає, що оспорюваний договір не відповідає вимогам ст. ст. 11, 15, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. 1, ч. 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, є договори та інші правочини.

Відповідно до статей 203, 215 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках у відповідності до ст. 215 цього Кодексу робить правочин нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність за судовим рішенням.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, а саме, коли: зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин не має необхідного обсягу цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі; недотримано встановленої законом форми правочину; правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи.

Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб'єктів.

Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв'язку.

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Такі суттєві умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

Істотні умови відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов'язкової сили для сторін.

Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобов'язання - під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Підписи позивача на договорі та додатках свідчать про те, що позивач ознайомився із змістом договору та додатками, та погодився із умовами викладеними у договорі.

Таким чином, кредитний договір №0 від 20.09.2007 р. укладений сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, які були ним обумовлені. Будь-які підстави вважати, що правочин суперечить ЦК України чи іншим актів цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, судом не встановлені.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Судовою колегією не встановлено наявності одночасно всіх вказаних ознак.

Доводи позивача про те, що відповідач займається нечесною підприємницькою діяльністю є необґрунтованими, судом не встановлено дій відповідача, які б підпадали під визначені ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів" заборони.

Відповідно до п.3.6 Постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою становлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього мін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Пунктом 1.3.4. оспорюваного договору передбачено, що позичальник в день видачі кредиту сплачує Банку комісію за надання кредиту в сумі 20 доларів США.

Судова колегія вважає, що умови п. 1.3.4. не є такими, що суперечать п.3.6 Постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року, оскільки сплата комісії за оспорюваним договором передбачена одноразово за видачу кредиту, та не є платежем, який споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь або за дії, що їх вчиняє банк або споживач з метою становлення, зміни або припинення правовідносин.

За змістом ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення Кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

З матеріалів справи вбачається, що позивач під час укладення кредитного договору була ознайомлений з усіма його умовами, в тому числі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням, у тому числі, процентної ставки, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, пов'язаних з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту. Позивач з указаними умовами погодилася, про що свідчить підписання нею кредитного договору.

За таких обставин, підстав для визнання договору недійсним судовою колегією не встановлено.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України суд апеляційної інстанції вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції підставою для чого, згідно п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права. Необхідно ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 209, 218, п. 2 ч. І ст.307, п. 4 ч. І ст. 309, ст. 313, ч.2 ст. 314, 316, 317,319, ЦПК України, судова колегія, -

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 03 лютого 2015 року скасувати, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити з інших підстав.

Рішення апеляційного суду Харківської області набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя -

Судді колегії -