АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Категорія : визнання права Доповідач - Швецова Л.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2011 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Швецової Л.А.

суддів - Малінської С.М., Піддубного Р.М.

при секретарі - Подпрядовій В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Ізюмського міжрайонного прокурора на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26 травня 2008 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до виконкому Заводської сільської ради про визнання права власності на самочинно зведені будівлі ,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2008 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що після смерті ОСОБА_2 залишилась спадщина у вигляді житлового будинку з надвірними пристроями, та земельна ділянка, розташовані по АДРЕСА_1.

Рішенням Ізюмського районного суду Харківської області від 19 лютого 2007 року був встановлений факт проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_2, за зазначеною адресою.

На теперішній час ОСОБА_3 так і продовжує мешкати у вказаному будинку на правах члена сім'ї та у звязку з тим, що нікого з родичів померлої не залишилося, він є єдиним спадкоємцем.

У березні 2007 року ОСОБА_3, як власник цього житла, земельної ділянки та пристроїв, які розташовані на ній, по усній домовленості з ОСОБА_1, дав останньому письмову згоду на будівництво житлового будинку на земельній ділянці.

Отримавши таку письмову згоду ОСОБА_1 і почав самовільно будувати там житловий будинок, де практично його збудував.

У зв'язку з викладеним, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок, самовільно збудований, що розташований по АДРЕСА_1.

Відповідач, ОСОБА_3, проти позову не заперечував.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26 травня 2008 року в позовні вимог ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі, визнано за ним право власності на самочинно зведений будинок розміром 10x11 м., розташований в АДРЕСА_1.

Не погодившись з вказаним рішенням прокурор Ізюмського району звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги прокурор зазначив про те, що в результаті перевірки було встановлено, що на землях державного лісового фонду розташований будинок розміром 10x11 м., право власності на який, визнано рішенням Ізюмського міськрайонного суду, за ОСОБА_1 Державний акт на право постійного користування земельними лісовими ділянками в ДП «Ізюмське лісове господарство» відсутній. Таким чином, прокурор вступає у розгляд справи, шляхом внесення апеляційного подання на рішення Ізюмського міськрайонного суду по даній справі

Судова колегія, вислухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як передбачено ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, районний суд виходив з того, що збудовані споруди, на підставі технічного висновку можуть експлуатуватися, і тому визнав за ОСОБА_1 право власності на новостворене нерухоме майно.

Однак погодитися з таким висновком суду не можна, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи та судом не правильно застосовані норми матеріального права і тому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне на підставі п.п. З і 4 ст. 309 ЦПК України, рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове про відмову в задоволенні позову із наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно ( житлові будинки, споруди, тощо) виникає з моменту завершення будівництва ( створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Судовим розглядом встановлено, що по усній домовленості ОСОБА_3, який є власником житлового будинку по АДРЕСА_1, ОСОБА_1 був побудований самовільно житловий будинок. Даних про те, що роботи було виконано без розробки проекту та отримання відповідного дозволу на початок будівельних робіт матеріали справи не містять, також відсутні данні що будівництво проведено з додержанням будівельних та санітарних норм і норм.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм чи правил.

Цією нормою передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України)

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно ( ч. З ст. 376 ЦК); за особою власником ( користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб ( ч. 5 ст. 376 ЦК ).

Частина 2 ст. 59 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Ст. 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Апеляційним судом при розгляді справи було з' ясовано, що позивачем в судове засідання суду першої інстанції не було надано документів, на підставі яких можливо б було встановити правовий статус земельної ділянки на якій здійснено будівництво, а також не надано доказів належності земельної ділянки позивачу.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що районним судом необгрунтовано було задоволено позовні вимоги щодо визнання права власності на житлову будівлю, оскільки земельна ділянка, на якій був побудований самочинно житловий будинок находиться у постійному користуванні ДП «Ізюмське лісове господарство»

Крім цього, відповідно до ст. ЗО Закону України „ Про планування і забудову територій, ст. 18 Закону України „ Про основи містобудування" будівництво об'єктів містобудування незалежно від форм власності здійснюється з дозволу відповідних рад, які можуть делегувати це право відповідним виконавчим органам, закінчені будівництвом об"єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 1 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою кабінету міністрів України від 22 вересня 2004 року № 1243, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об'єктів нового будівництва, зокрема, як житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерних мереж та споруд, їх інженерно-техничного оснащення відповідно до проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.

Встановивши, що житлова будівля до експлуатації не прийнята, у встановленому законом порядку не зареєстрована, земельна ділянка під збудоване нерухоме майно у встановленому порядку у власність не передавалась, суд першої інстанції помилково дійшов до висновку про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок.

На підставі вищевикладеного, судова колегія приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 301,302, п.п.З і 4 ст. 309, 312,313,317 ЦПК України, судова колегія судової палати, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Ізюмського міжрайонного прокурора задовольнити.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26 травня 2008 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до виконкому Заводської сільської ради про визнання права власності на самочинно зведені будівлі відмовити.

Рішення набирає законної сили після проголошення але протягом 20 днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий - суддя - Судді -