УХВАЛА

іменем україни

3 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Аудиторсько-консалтингова група «Експерт», третя особа - ОСОБА_4, про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року та за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Аудиторсько-консалтингова група «Експерт» на рішення апеляційного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 2 липня 2007 року він працював асистентом аудитора в товаристві з обмеженою відповідальністю «Аудиторсько-консалтингова група «Експерт» (далі - ТОВ «АКГ «Експерт»). 19 грудня 2011 року його було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України. Зазначав, що у день звільнення відповідач не провів з ним повного розрахунку та не виплатив йому заборгованість по заробітній платі у розмірі 9 723 грн 83 коп., а також компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1 159 грн 04 коп. З урахуванням положень ст. 117 КЗпП України відповідач зобов'язаний сплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. Крім того, такими неправомірними діями відповідача йому завдано моральну шкоду, яку він оцінив у 4 тис. грн.

Позивач просив, з урахуванням уточнених вимог, стягнути на його користь з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 9 732 грн 83 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 32 008 грн 54 коп., заборгованість по виплаті компенсації за невикористану відпустку у розмірі 1 159 грн 04 та моральну шкоду у розмірі 4 тис. грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 2 грудня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «АКГ «Експерт» на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі за період з 1 січня 2011 року по 19 грудня 2011 року у розмірі 9 723 грн 83 коп., грошову компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1 159 грн 04 коп., моральну шкоду у розмірі 1 тис. грн та судові витрати, пов'язані з оплатою витрат на правову допомогу у розмірі 1 664 грн 96 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційних скаргах, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права: ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_5, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити; ТОВ «АКГ «Експерт» просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_5, підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга ТОВ «АКГ «Експерт» - відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факт наявності заборгованості перед ним по заробітній платі та не проведення з ним остаточного розрахунку при звільненні.

Скасовуючи рішення районного суду та частково задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що заробітна плата ТОВ «АКГ «Експерт» нараховувалась, однак відповідно до вимог трудового законодавства ОСОБА_3 виплачена не була, в той час як обов'язок по доведенню оплати праці лежить на роботодавцеві, а не працівнику. Відмовляючи у стягненні середнього заробітку, апеляційний суд послався на те, що такий середній заробіток складає меншу суму, ніж позивач отримав за новим місцем роботи.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що з 2 липня 2007 року ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ТОВ «АКГ «Експерт» і з 1 січня 2011 року його посадовий оклад становив 1 тис. грн.

Відповідно до наказу генерального директора ТОВ «АКГ «Експерт» від 19 грудня 2011 року № 57/11 ОСОБА_3 звільнено на підставі п. 1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням і того ж дня йому видано трудову книжку.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, апеляційний суд послався на п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у якій судам роз'яснено, що оскільки згідно зі ст. 235 КЗпП України оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. При присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток за період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

При цьому апеляційний суд не врахував, що у даному випадку вимушеного прогулу не було і вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачем не заявлялась, а заявлена вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства у своєчасному розрахунку при звільненні.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Апеляційний суд вказане не взяв до уваги та, встановивши, що позивачу нараховувалась заробітна плата, проте виплачена не була, і відповідачем відсутність вини не доведена, не стягнув на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні, посилаючись при цьому на ст. 235 КЗпП України, яка до цих правовідносин не підлягала застосуванню.

Отже, у порушення вимог ст. 212-214, 316 ЦПК України апеляційний суд на вказане уваги не звернув, не застосував норму матеріального права, яка підлягала застосуванню та дійшов до передчасного висновку про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено, його рішення в частині вирішення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При цьому касаційна скарга ТОВ «АКГ «Експерт» підлягає відхиленню, оскільки апеляційний суд, виконавши вимоги ч. 4 ст. 338 ЦПК України про те, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, виконав вказівки суду касаційної інстанції, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2014 року, стягнув невиплачену заробітну плату і компенсацію за невикористану відпустку. При цьому доказів отримання ОСОБА_3 цих виплат роботодавцем не надано.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Аудиторсько-консалтингова група «Експерт» відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У решті рішення апеляційного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик