СОЛОМ'ЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2015 року суддя Солом'янського районного суду м. Києва Кицюк В.С., за участю секретаря Божкова В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, відділ державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції в м. Києві (далі - ВДВС), про визнання особи добросовісним набувачем на квартиру та визнання права власності на квартиру за цією особою, мотивуючи свої вимоги тим, що 17.11.2004 року між ОСОБА_5, яка є матір`ю позивача, та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який 22.11.2004 року було зареєстровано в КМБТІ.

В свою чергу, позивач зазначає, що ОСОБА_6 спірна квартира належала на момент укладання вищезазначеного договору на підставі договору купівлі-продажу, укладеного ним із ОСОБА_4 04.10.2004 року.

Обидва договори посвідчені нотаріально, що, на думку, позивача, є безумовною підставою для тверджень про те, що під час посвідчення цих правочинів нотаріусом було перевірено і повноваження осіб, які виступали їх сторонами, і чинність правовстановлюючих документів.

Натомість до ОСОБА_5 звернувся відповідач, який повідомив, що укладений нею із ОСОБА_6 договір купівлі-продажу спірної квартири він не визнає, оскільки останній нібито «скасований» рішенням суду.

Також позивач зазначає, що прокуратурою району з 2005 року проводиться досудове розслідування кримінального провадження, в рамках якого накладено арешт на спірну квартиру, що підтверджується відповіддю із прокуратури Солом`янського району м. Києва.

Позивач також посилається на положення ст.330 ЦК України, якими передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Так, якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі якщо воно було загублено власником або особою, якій він передав майно у володіння, було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

05.07.2010 року ОСОБА_5 померла. Позивач акцентує увагу суду на тому, що єдиними спадкоємцями ОСОБА_5 є позивачі по справі. Весь цей час позивачі зареєстровані та проживають в цій квартирі разом із своїми дітьми. Відтак, посилаючись на ст.15 ЦК України, зокрема, на те, що в разі порушення, невизнання або оспорювання свого цивільного права, кожна особа має право звернутися в суд із відповідним позовом, позивачі просять суд визнати в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 за ними право власності по ? частині на квартиру АДРЕСА_1.

19.05.2015 в порядку ст. 151 ЦПК України ОСОБА_2 подано заяву про забезпечення позову, отриману головуючим у справі 20.05.2015, в якій зазначено, що йому стало відомо, що на даний час у ВДВС на виконанні перебуває виконавчий лист, виданий Солом`янським районним судом м. Києва, на підставі якого відкрито виконавче провадження про примусове виселення позивачів із спірної квартири. Наполягаючи на тому, що про зазначені обставини позивачі дізналися від нещодавна, вважаючи, що їх право власності на спірну квартиру не визнається відповідачем по справі, просить забезпечити позов шляхом заборони проведення ВДВС будь-яких дій в рамках зазначеного виконавчого провадження, оскільки вони разом із двома малолітніми дітьми зареєстровані та проживають у спірній квартирі, і є добросовісними набувачами, до вирішення цієї цивільної справи по суті і визнання в судовому порядку їх права власності на спірну квартиру.

Ухвалою суду від 21 травня 2015 року заявнику відмовлено у її задоволенні із посиланням на те, що за викладених позивачами обставин справи, один суд не може призупиняти примусове виконання рішення іншого суду, яке набуло чинності. В разі наявності заочного рішення суду, з яким сторони не погоджуються, вони не позбавлені можливості оскаржити його в передбаченому законом порядку, що само о собі призведе до принаймні призупинення його виконання.

10.09.2015 ОСОБА_2 знову звернувся до суду із аналогічною заявою.

Відповідно до ч.1 ст.153 ЦПК України сторони в судове засідання не викликалися.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Так, статтею 151 ЦПК України передбачено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 152 ЦПК України позов може бути забезпечений шляхом заборони вчиняти певні дії.

З матеріалів справи вбачається, що 04.10.2004 року приватним нотаріусом КМНО Чумак І.М. було посвідчено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, які відповідно перший продав, а другий придбав зазначену квартиру.

17.11.2004 року ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_5 придбала зазначену квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО СоколовимО.Є.

Позивачі відповідно до наданих свідоцтв про народження є відповідно сином та донькою померлої 05 липня 2010 року ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть, відтак є її спадкоємцями. Позивачі наполягають на тому, що від моменту придбання квартири вони разом із своїми дітьми проживали у спірній квартирі і лише в квітні 2015 року дізналися про те, що ВДВС Солом`янського РУЮ в м. Києві проводиться примусове виконання рішення суду про їх виселення із спірної квартири.

Натомість, суд звертає увагу позивачів на те, що в даному випадку один суд не може призупиняти примусове виконання рішення іншого суду, яке набуло чинності. В разі наявності заочного рішення суду, з яким сторони не погоджуються, вони не позбавлені можливості оскаржити його в передбаченому законом порядку, що само о собі призведе до принаймні призупинення його виконання. В даному випадку, позивачі обрали неналежний спосіб захисту, звертаючись із даною заявою.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 151, 152, 153 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову, - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: В.С. Кицюк