УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Горелкіної Н.А., Завгородньої І.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дійсним та визнання права власності на нерухоме майно, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 28 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із даним позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що з відповідачем у справі перебувала в шлюбі з 27 грудня 1995 року по 16 вересня 2014 року .

За час перебування в шлюбі сторонами було придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальна площа становить 51,80 кв. м.

Зазначає, що за час перебування у шлюбі відповідачу рішенням виконкому Олександрівської селищної ради від 30 травня 2002 року № 206 дозволено будувати гараж і кладову біля житлового будинку на присадибній ділянці по АДРЕСА_1 згідно з технічною документацією, одержаною у відділі архітектури та містобудування.

25 травня 2005 року державною інспекцією архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Олександрівської селищної ради на ім'я відповідача надано дозвіл за № 7 на будівництво вище вказаного гаража та кладової.

На підставі наданих дозволів у період перебування в шлюбі з відповідачем, ними побудовано гараж, два сараї та погріб за вказаною адресою, але не здано в експлуатацію.

30 вересня 2014 року між сторонами укладений договір розподілу майна, що є у спільній сумісні власності.

На підтвердження укладення між сторонами письмового договору розподілу майна, що є у спільній сумісній власності, ОСОБА_5 складена 30 вересня 2014 року власноручно розписка, відповідно до змісту якої відповідач зазначає, що в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя отримав від ОСОБА_4 свою долю у спільному майні, а саме кошти в сумі 10 000 доларів США за свою частину в квартирі АДРЕСА_1 та особисті речі, які рахує за потрібне, отримав у повному обсязі. Ніяких претензій до ОСОБА_4 не має.

Позивач зазначає, що повністю сплатила вартість Ѕ частки квартири відповідачу в розмірі 10 000 дол. США, що в еквіваленті станом на 30 вересня 2014 року складає 129 491 грн і хоча укладений між ними договір розподілу майна не відповідає встановленій законом формі, але вона вважає що він є дійсним, оскільки сторони домовились щодо істотних умов договору, що підтверджено розпискою, відбулось повне виконання договору, проте відповідач ухиляється від його нотаріального посвідчення.

За таких підстав просила визнати договір розподілу майна, що є у спільній сумісній власності, укладений 30 вересня 2014 року між сторонами дійсним та визнати право власності нею на квартиру з урахуванням господарських споруд, що входять до складу квартири, а саме гаражу, двох сараїв, погрібу.

Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 02 березня 2015 року позов було задоволено частково.

Визнано дійсним договір розподілу майна подружжя, укладений 30 вересня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 що є у їх сумісній спільній власності, а саме квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

У решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 28 травня 2015 року рішення місцевого суду скасовано. У задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 28 травня 2015 року, рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 28 травня 2015 року, оскільки воно законне та обґрунтоване.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що спірна квартира, як предмет поділу є об'єктом нерухомості, тому вона може бути поділена подружжям лише за нотаріально посвідченою угодою.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України <nau://ukr/435-15|st334> право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Згідно з роз'ясненням, викладеним у п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 <nau://ukr09> «Про судову практику розгляду цивільних справ про визначення правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню дійсним, судам необхідно врахувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України <nau://ukr/435-15|st220> не застосовується до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. 210 <nau://ukr/435-15|st210>, 640 ЦК України <nau://ukr/435-15|st640> пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про те, що позивач є єдиним власником квартири, оскільки здійснено добровільно поділ майна, нею сплачено відповідачу компенсацію за його частку в майні, є безпідставними .

Доводи касаційної скарги щодо того, що державній реєстрації підлягають саме права на нерухоме майно, а не правочин про поділ нерухомого майна не знайшли свого підтвердження, не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 28 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко Н.А. Горелкіна І.М. Завгородня