Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючої судді - Гордійчук С.О.,

суддів: Буцяка З.І.., Оніпко О.В.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_2 до Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства «Рівнеоблводоканал» про вирішення переддоговірного спору, розбіжностей, що виникли між сторонами при укладенні договору та зобов'язання відповідача ліквідувати вимагання оплати надуманого боргу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 14 липня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Додатковим рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 липня 2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» про вирішення переддоговірного спору, розбіжностей, що виникли між сторонами при укладенні договору та зобов'язання відповідача ліквідувати вимагання оплати надуманого боргу.

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі позивач вказує на його незаконність, оскільки рішення постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що судом не встановлено обставин, які мають значення для справи та не досліджено оригінали розрахунків відповідача за послуги водопостачання та водовідведення з лютого по червень 2014 року. Судом не враховано, що виставлена відповідачем заборгованість за вказаний період не відповідає показникам перевірки водолічильників холодної та гарячої води станом на 09 січня 2014 року.

Зазначає про безпідставність нарахування боргу за споживання води з розрахунку середнього споживання на 1 особу за період з лютого по червень 2014 року, оскільки таке нарахування має проводитись відповідно до показників лічильника. Вважає, що вимога про погашення заборгованості за споживання гарячої води не може бути пред'явлена відповідачем, оскільки послуги з підігріву води надаються ТзОВ «Рівнетеплоенерго».

Судом не досліджено проект договору №1644 від 01 липня 2014 року та не розглянуто питання про невідповідність вказаного договору вимогам ст. 203 ЦК України.

Вказує, що судом для врегулювання спірних відносин не застосовано ст. 21, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Просить рішення скасувати та постановити нове про задоволення позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 1875 - IV від 24 червня 2004 року) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Разом з тим ст. 4 Закону № 1875-ІV від 24 червня 2004 року передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

ЦК України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи 21 липня 2014 року РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» надав ОСОБА_2 проект договору № 1644 від 01 липня 2014 року про надання послуг з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Однак, позивач з умовами договору не погодився та надав свої розбіжності та зауваження до вказаного договору.

Відповідно до ч. 5 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем) для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення.

Таким суб'єктом господарювання у м. Рівне, в тому числі по АДРЕСА_1 є РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал»

Згідно з п. 8 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Із тексту договору про надання послуг з централізованого постачання холодної води і водовідведення №1644 від 01 липня 2014 року вбачається , що він складений на основі Типового договору, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 .

З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року, постанови №630 убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст. 649 ЦК України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом.

Відповідно до ст. 648 ЦК України зміст договору, укладеного на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, обов'язкового для сторін (сторони) договору, має відповідати цьому акту, тобто типовому договору про надання послуг з централізованої опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Частиною 7 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що договір про надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення, що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб'єктом господарювання, є договором приєднання.

Виходячи із змісту ст. 634 ЦК України договір приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

З наявних в справі матеріалів вбачається, що позивач не надав докази на підтвердження того, що запропонований відповідачем договір позбавляє його прав, які він звичайно мав, а також, що договір виключає чи обмежує відповідальність відповідача, як сторони договору, за порушення зобов'язань або містить інші умови, які явно обтяжливі для позивача. Матеріали справи також не вказують на наявність таких обставин.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про те, що запропонований відповідачем договір №1644 від 01 липня 2014 року не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України не заслуговують на увагу та спростовуються вищенаведеним. Висновки суду в цій частині є правильними.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача ліквідувати оплату надуманого боргу суд першої інстанції виходив з того, що позивач не виконав свого обов'язку щодо повірки лічильника гарячої води, у зв'язку з чим не повірені засоби обліку до експлуатації не допускаються.

Проте, з таким висновком суду погодитись не можна.

Із матеріалів справи вбачається, що повірка водолічильників в квартирі позивача проводилось 03 грудня 2013 року. 09 січня 2014 року було проведено пломбування лічильника холодної води, а пломбування лічильника гарячої води - 04 червня 2014 року. Проведення повірки та пломбування лічильників води здійснювалось за кошти споживача, що стверджується копіями чеків. (а.с.12)

Оскільки пломбування лічильника гарячої води було проведено лише 04.06.2014 року нарахування оплати за водопостачання за період з 28 лютого по 03 червня 2014 року відповідачем проводилось згідно норм споживання на одну особу, в результаті чого утворилась заборгованість в сумі 69,53 грн.

За цей період, позивач сплачував за спожиті послуги за показниками лічильника, що стверджується розрахунками (а.с.41)

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 41 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» облік у сфері питного водопостачання здійснюється підприємствами питного водопостачання і споживачами за допомогою технічних засобів, що внесені до державного реєстру засобів вимірювальної техніки. У разі відсутності таких технічних засобів облік питної води тимчасово здійснюється розрахунковим шляхом згідно з установленими нормами.

Пунктом 9 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила) встановлено, що квартирні засоби обліку, встановлені за рахунок споживача, беруться виконавцем на абонентський облік. Періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) квартирних засобів обліку проводяться за рахунок виконавця.

Відповідно до п. п. 4 п. 32 Правил, виконавець послуг зобов'язаний контролювати установлені міжповірочні інтервали, проводити періодичну повірку засобів обліку, їх обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж).

Аналогічний зміст містить ч. 3 ст. 28 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність».

З огляду на викладене, обов'язок здійснення контролю дотримання міжповірочних інтервалів та проведення повірки засобів обліку споживання води покладено на виконавця послуг з централізованого постачання води і водовідведення, тобто на відповідача.

Матеріали справи не містять даних про те, що виконавець послуг забезпечив своєчасне пломбування засобу обліку води, встановленого у будинку позивача, після його повірки з дотриманням міжповірочних інтервалів.

За змістом п. 10 Правил Оплата послуг за показаннями квартирних засобів обліку провадиться лише у разі здійснення обліку в усіх точках розбору холодної та гарячої води у квартирі незалежно від наявності засобів обліку на вводах у багатоквартирний будинок.

Справляння плати за нормативами (нормами) споживання за наявності квартирних засобів обліку без урахування їх показань не допускається, за винятком випадків, передбачених абзацом п'ятим пункту 16 цих Правил. Виконавець і споживач не мають права відмовлятися від врахування показань засобів обліку.

Згідно вказаного п. 16 Правил у разі виникнення сумнівів щодо правильності показань квартирних засобів обліку споживач в установленому порядку може проводити їх позачергову повірку за власні кошти, про що інформує виконавця. Якщо виявлена у показаннях помилка виходить за межі, передбачені у паспорті квартирного засобу обліку, виконавець повинен здійснити перерахунок плати за споживання води та/або теплової енергії з дня останньої повірки або встановлення засобу обліку, якщо його повірка не проводилась, шляхом зменшення плати на відсоток, який перевищує встановлені межі точності для цього типу засобу обліку, до моменту виявлення помилки.

Крім того, випадки коли плата за послугами нараховується за нормативами споживання передбачені: п.п.15 та 21 Правил і є вичерпними.

На період проведення періодичної повірки, який не перевищує один місяць, при цьому плата вноситься за середньомісячними показаннями приладів обліку за попередні три місяці (п. 15 Правил).

Відповідно до норм процесуального права передбачається, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності; в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки відповідачем не надано доказів, несправності засобів обліку води, що містяться у квартирі позивача, наявність вини споживача у не своєчасному проведенні повірки лічильників, суд апеляційної інстанції, враховуючи наведені норми матеріального права, дійшов висновку про те, що відповідач безпідставно нараховував позивачу плату за послуги з централізованого водопостачання за нормативами споживання.

Разом з тим, не підлягає до задоволення позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди з таких підстав.

Згідно з ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування моральної шкоди.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів", передбачено право споживача на відшкодування моральної шкоди лише у випадках, коли така заподіяна небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією.

У відповідності до ч. 2 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" та п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів" при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У відповідності до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" спори про відшкодування завданої фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку що підстав для відшкодування моральної передбачених Законом "Про захист прав споживачів» немає, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.307, 308, 309,316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 14 липня 2015 року в частині відмови зобов'язання відповідача відмінити оплату нарахованого боргу та моральної шкоди - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства «Рівнеоблводоканал» про зобов'язання відмінити оплату нарахованого боргу задовольнити частково.

Визнати незаконним нарахування Рівненським обласним виробничим комунальним підприємством водопровідно-каналізаційного господарства «Рівнеоблводоканал» боргу за період з 28 лютого 2014 року по 04 червня 2014 року за нормами споживання в сумі 69,53 грн. за особовим рахунком ОСОБА_2 НОМЕР_1 та зобов'язати відповідача провести перерахунок відповідно до показників водолічильника за це період.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди відмовити.

В решті рішення залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :