Справа № 360/592/15 Головуючий у І інстанції Додатко В.Д.
Провадження № 22-ц/780/4353/15 Доповідач у 2 інстанції Білоконь О. В.
Категорія 46 17.09.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

17 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Білоконь О.В.,

суддів - Савченка С.І., Даценко Л.М.,

з участю секретаря - Нагорної Г.О. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 19 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа державна реєстраційна служба Бородянського районного управління юстиції про визнання права власності на земельну ділянку, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на таке.

13 червня 2014 року між сторонами було укладено усний договір купівлі-продажу, згідно з яким позивач купує, а відповідач продає земельну ділянку площею 0,0100 га, що знаходиться в АДРЕСА_1.

У зв»яку з цим позивач ОСОБА_3, діючи на підставі довіреності від імені ОСОБА_4, замовив виготовлення земельно-технічної документації для виокремлення із земельної ділянки, яка належить на праві власності ОСОБА_4, земельної ділянки площею 0,0111 га, проте відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу.

Посилаючись на вимоги ст. ст. 526, 220, 334 та 638 ЦК України, просив суд визнати за ним право власності на спірну земельну ділянку, припинивши на неї право власності відповідача.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 19 травня 2015 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 0,0100 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1.

Припинено права власності ОСОБА_4 на вказану земельну ділянку.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, відповідач ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що він не мав наміру продавати частину належної йому земельної ділянки, а лише мав намір здавати її в оренду, за відсутності укладеного між сторонами договору купівлі-продажу нерухомого майна суд не мав права позбавляти його права власності на спірну земельну ділянку, визнаючи таке право за позивачем.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 ОСОБА_4 є власником земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1, площею 0,1802 га, з них для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд 0,15 га, для ведення підсобного господарства - 0,0302 га. З цієї земельної ділянки на підставі рішення виконкому Бабинецької селищної ради № 41 від 27 липня 2014 року відповідно до плану поділу виокремлена земельна ділянка площею 0,01 га за адресою АДРЕСА_1 а (а.с. 6-10,18).

Як вбачається із копії розписки від 13 липня 2014 року, ОСОБА_2 узяв у ОСОБА_3 в якості завдатку сітку-рабицю на суму 1273 грн., що входить у суму продажу однієї сотки земельної ділянки 13000 грн. за адресою АДРЕСА_1 ( а.с.13).

Відповідно до ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з ч. 1 ст. 125 ЗК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності, та його державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 132 ЗК України угоди про перехід права власності на земельні ділянки вважаються укладеними з дня їх нотаріального посвідчення, а за ч. 4 ст. 334 ЦК України якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Згідно із ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Із матеріалів справи вбачається, що письмовий договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки між сторонами не укладався, відповідно, даних про його нотаріальне посвідчення та державну реєстрацію матеріали справи також не містять. Ухвалюючи рішення про визнання за позивачем права власності на земельну ділянку на підставі усного договору купівлі-продажу спірної не звернув уваги на те, що правовстановлюючими документом щодо спірної земельної ділянки є саме письмовий договір купівлі-продажу земельної ділянки, не встановив момент переходу до відповідача права власності на земельну ділянку та дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

За таких обставин, висновок суду про набуття позивачем права власності на спірну земельну ділянку відповідно до вимог закону суперечити вимогам ст. 14 Конституції України, ст.ст. 132, 134 ЗК України, отже, рішення суду про задоволення позову в частині визнання права власності за позивачем на спірну земельну ділянку ухвалено з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинено за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк.

Матеріали справи не містять даних про наявність підстав, передбачених ст. 140 ЗК України для припинення права власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку, відповідно, рішення суду в цій частині суперечить вимогам ст.ст. 140 ЗК України, 378 ЦК України, отже, ухвалено з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Вказаним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Виходячи із заявлених позивачем вимог відповідно до положень ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд повинен був вирішити такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з п. 3 ст. 215 ЦПК України мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини; мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти; чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

У порушення зазначених процесуальних норм права, судове рішення не містить мотивувальну частину, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції не встановив усіх обставин справи, якими обґрунтовувались вимоги позивача, не визначив правовідносини, що склались між сторонами, не навів мотиви, з яких вважав встановленими факту купівлі - продажу у передбаченому законом порядку спірної земельної ділянки, у рішенні не зазначено правову норму, на підставі якої вирішено справу.

Отже, допущені судом першої інстанції порушення процесуальних норм права призвели до неправильного вирішення справи, судове рішення, що переглядається, ухвалено також і з порушенням норм матеріального права, тому відповідно до положень ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову, виходячи із таких міркувань.

Із матеріалів справи вбачається, що між сторонами всупереч вимогам ч. 3 ст. 132 ЗК України, ч. 4 ст. 334 ЦК України, угоди про перехід права власності на спірну земельну ділянку у письмовій формі не укладено, нотаріально не посвідчено, його державна реєстрація не відбулась.

За таких обставин, право власності на спірну земельну ділянку не перейшло від ОСОБА_4 до ОСОБА_3, тому законні підстави для визнання такого права за позивачем і припинення цього права у відповідача - відсутні, отже, у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 цієї ж статті, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Посилання позивача на вимоги ст. 220 ЦК України як на підставу задоволення своїх позовних вимог колегія суддів не бере до уваги, оскільки позивачем не заявлено вимоги про визнання усного договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки дійсним. Крім того, як роз'яснив у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

За таких обставин, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 слід відмовити за їх необґрунтованістю та на підставі ст. 88 ЦПК України стягнути з нього на користь ОСОБА_4 документально підтверджені судові витрати за сплату судового збору на загальну суму 243 грн. 60 коп. ( а.с. 61,87).

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 19 травня 2015 скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа державна реєстраційна служба Бородянського районного управління юстиції про визнання права власності на земельну ділянку, припинення права власності на земельну ділянку - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканця АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, мешканця АДРЕСА_3,судові витрати по сплаті судового збору на загальну суму 243 грн. 60 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його проголошення.

Головуючий :

Судді :