Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/4406/15 Головуючий у 1 інстанції: Турбіна Т.Ф.
Є.У. № 334/9798/14-ц Суддя-доповідач: Крилова О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 вересня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Дзярука М.П.

Трофимової Д.А.

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Ойл-Експрес» про звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначало, що 30.11.2006р. між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є AT «Банк «Фінанси та Кредит», та ТОВ «Ойл-Експрес» був укладений договір про відновлювальну кредитну лінію №354-01 -06 (зі змінами та доповненнями), за умовами якого банк надав позичальнику кредитні ресурси на загальну суму 2700000,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 18% річних з дня видачі кредитних коштів до 07.08.2008р., 20% річних з 07.08.2008р. до 28.11.2008р., 30% річних з 28.11.2008р. до дня фактичного погашення позичкової заборгованості (у випадку порушення строків погашення відповідно до графіку).

Відповідно до п. 2.4 кредитного договору позичальник зобов'язується повернути кредитні кошти банку до 28.11.2008р., шляхом перерахування грошових коштів на позичковий рахунок відповідно до Графіку зниження ліміту.

Відповідно до п. 2.5 кредитного договору позичальник сплачує банку щомісячну комісійну винагороду у розмірі 0,1% від суми ліміту кредитної лінії, встановленої в п.1.1 цього договору, щомісячно, за цілий календарний місяць строку дії цього договору.

Відповідно до п. 7.1 кредитного договору за прострочення повернення кредитних коштів та/або сплати процентів позичальник сплачує пеню із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення.

З метою забезпечення виконання боржником зобов'язань за кредитним договором між AT «Банк «Фінанси та Кредит» та відповідачем ОСОБА_3. 30.11.2007р. був укладений договір іпотеки № 00771/1106, відповідно до умов якого відповідач передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме, будинок жилий недобудований, розташований за адресою АДРЕСА_1

У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору банк звернувся за захистом своїх законних прав та інтересів до суду з позовом про солідарне стягнення заборгованості з ТОВ «Ойл-Експрес» та ОСОБА_5, рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 13.11.2009р. позов задоволено в повному обсязі, стягнуто з відповідачів заборгованість у загальному розмірі 2260423,84 грн. рішення на теперішній час не виконане.

Крім того, рішенням апеляційного суду Запорізької області від 19.11.2013р. задоволено позовні вимоги банку і в рахунок погашення заборгованості, що утворилася станом на 24.06.2011р. за кредитним договором від 30.11.2006р. №354-01-06, у сумі 4396395,77 грн., звернуто стягнення на завершений будівництвом житловий будинок, розташований на земельній ділянці площею 0,1772 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, належний ОСОБА_3., із застосуванням процедури продажу, передбаченої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», з правом продажу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» предмета іпотеки від свого імені на підставі іпотечного договору від 30.11.2006р. будь-якій особі - покупцеві, за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Вказаним рішенням встановлено, що жилий будинок недобудований, розташований за адресою АДРЕСА_1, був завершений будівництвом, згідно розпорядження Ленінської райдержадмінісграції від 12.11.2008р. був прийнятий в експлуатацію і Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради 21.11.2008р. ОСОБА_3. було видано Свідоцтво на нерухоме майно НОМЕР_2. Загальна площа житлового будинку літ. М-2 становить 493,6 кв.м., житлова площа становить 133,1 кв.м.

На виконання рішення суду Банк 24.04.2014р. звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Нароха О.В. з проханням видати дублікат правовстановлюючих документів на підставі рішення суду, на що отримав відмову.

04.09.2014р. Банк звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Морозової С.В. з проханням посвідчити договір купівлі-продажу предмету іпотеки на підставі вищезазначеного рішення апеляційного суду та оригіналу іпотечного договору, по якому продавцем виступатиме ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Листом №01-16/716 від 04.09.2014р. приватний нотаріус повідомила, що посвідчення такого договору повинно здійснюватися за загальними правилами посвідчення договорів відчуження, тобто за умови надання документів, що підтверджують право власності (довірчої власності) на майно, та документів, що підтверджують реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують.

Посилаючись на зазначені обставини, просило суд, з метою погашення заборгованості за кредитним договором, яка станом на 03.09.2014р. становить 7346707,67 грн., з яких заборгованість за кредитом 2260423,84 грн., заборгованість за процентами 3960986,35 грн., заборгованість по комісії 150927,51 грн., пеня у сумі 974369,97 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; передати предмет іпотеки в управління AT «Банк «Фінанси та Кредит», визнати ОСОБА_3. такою, що втратила право користування предметом іпотеки; стягнути з відповідача судові витрати по оплаті судового збору.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2015 року позов задоволено частково.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки - завершений будівництвом жилий будинок, літ. М-2, загальною площею 493,60 кв.м., житловою площею 133,1 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 0,1772 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: Запорізька область АДРЕСА_1, належний ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_2, виданим Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради 21.11.2008р., в рахунок погашення заборгованості, що утворилася станом на 03.09.2014р. за кредитним договором від 30.11.2006 року № 354-01-06, укладеним між AT «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Ойл-Експрес», у сумі 7346707,67 грн. (сім мільйонів триста сорок шість тисяч сімсот сім гривень 67 копійок), з яких 2260423,84 грн. - заборгованість за кредитом, 3960986,35 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 150927,51 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 974369,97 грн. - пеня за прострочення заборгованості за період з 03.09.2013р. по 03.09.2014р., шляхом визнання за Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» права власності на завершений будівництвом жилий будинок, літ. М-2, загальною площею 493,60 кв.м., житловою площею 133,1 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 0,1772 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: Запорізька область АДРЕСА_1, за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь держави судовий збір у сумі 243,60 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» судові витрати по оплаті судового збору у сумі 243,60 грн.

Не погоджуючись з рішенням районного суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Стаття 308 ЦПК передбачає підстави для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. За її змістом Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

При вирішені спору, судом першої інстанції були правильно застосовані положення закону. Зокрема, за ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Пунктом 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що згідно виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що з урахуванням положень ч. З ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 1 б ЦК України має право вимагати застосування його судом.

Судом також були враховані положення укладеного між сторонами договору іпотеки . Згідно п. 8.4.3, п. 8.4.7 договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства України у разі, коли в момент настання терміну виконання боржником зобов'язань, забезпечених іпотекою за цим договором, вони не будуть виконані. У разі виникнення права на звернення стягнення на предмет іпотеки реалізувати його відповідно до вимог цього закону.

Пунктом 11 іпотечного договору встановлено, що за вибором іпотекодержателя застосовується один із наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: за рішенням суду, у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у пункті 11.3.1 цього договору (шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в порядку, встановленому ст. 37 Закону «Про іпотеку». Зазначена стаття передбачає, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Тому суд мав право вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір іпотеки був укладений з порушенням чинного законодавства, порушував права та інтереси неповнолітніх дітей, не можуть спростовувати оскаржуване судове рішення, тому що зазначений іпотечний договір є чинним, не оспорений відповідачем або іншими особами, не визнаний судом недійсним.

За ст. 204 ЦК, якою встановлена презумпція правомірності правочину, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Незважаючи на те, що відповідач в апеляційній скарзі зазначає про захист свого права шляхом визнання поруки припиненою, він разом з тим до часу розгляду справи таких позовних вимог не заявив.

Також безпідставними є посилання апелянта на те, що у відповідності до ч.4 ст. 559 ЦК порука є припиненою, тому що кредитор протягом шести місяців не заявляв вимог до поручителя, а основне зобов'язання було змінене без згоди поручителя.

Відповідно ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

За змістом ст. ст. 572, 575 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Таким чином, порука та застава (іпотека) є різними видами забезпечення і регулюються неоднаковими положеннями закону, у зв'язку із чим норми, що регулюють поруку (ст. ст. 553-559 ЦК України), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем (ст. ст. 572-593 ЦК України та Закони України "Про іпотеку та "Про заставу"), отже доводи апелянта про відсутність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки з посиланням на ч.1 та ч. 4 ст. 559 ЦК якою врегульовані питання припинення поруки є безпідставним.

В апеляційній скарзі апелянт також вказує на те, що судом першої інстанції не були з'ясовані обставини притягнення до відповідальності або звільнення від неї самого позичальника.

Виходячи з положень ст. 11 ЦПК про диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Притягнення до відповідальності Позичальника не є предметом дослідження в даній справі, розмір заборгованості відповідачем не оспорений.

Не суперечить закону та роз'ясненням постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" визначення розміру судового збору, на неправильність нарахування якого посилається апелянт.

Таким чином, вищезазначені апелянтом обставини не є підставою для скасування оскаржуваного рішення та відмови у позові.

Разом з тим, слушним є послання апелянта на те, що судом першої інстанції не було визначено вартість предмета іпотеки, за якою здійснено звернення стягнення.

Така вартість не була вказана у судовому рішенні, тому в цій частині воно підлягає зміні з зазначенням вартості предмета іпотеки. Так, у матеріалах справи містяться суперечливі відомості щодо вартості предмета іпотеки.

При апеляційному розгляді позивач надав звіт про оцінку предмета іпотеки від 6 липня 2015 року, за яким величина вартості, отримана в результаті оцінки становить 2 800 000 гр.

За звітом про оцінку того ж майна, наданим на апеляційний розгляд відповідачем, ринкова вартість об'єкту становить 10 159 600 гр.

Тож враховуючи суттєву різницю між двома висновками, наданими сторонами, в порядку реалізації положень ст. 10 ЦПК, за якими суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, судом було роз'яснено право сторін на заявлення клопотання про проведення експертизи.

Сторони відмовилися від проведення експертизи та вважали достатніми надані ними докази для вирішення спору.

Враховуючи, що сторони не дійшли згоди щодо вартості іпотечного майна, судова колегія вважає можливим визначити таку мінімальну вартість виходячи з ціни, узгодженої сторонами у договорі іпотеки.

Так, у договорі про внесення змін до договору іпотеки, підписаному сторонами 20 вересня 2007 року, зазначено, що узгоджена заставна вартість предмета іпотеки становить 4 380 446 гр. Тож звернення стягнення на предмет іпотеки має бути здійснене за ціною, що не є меншою за узгоджену сторонами заставну вартість.

Керуючись ст. ст.308, 309, 314, 315, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2015 року у цій справі змінити.

Доповнити рішення зазначенням про те, що звернення стягнення на іпотечне майно має бути здійснене за вартістю, визначеною на момент набуття права власності на підставі оцінки предмету іпотеки суб'єктом оціночної діяльності, але не меншою ніж 4 380 446 гр. (чотири мільйони триста вісімдесят тисяч чотириста сорок шість гр.).

В іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: