У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, треті особи: Головне управління Державного агентства земельних ресурсів України в Запорізькій області, Департамент архітектури та містобудування Запорізької міської ради, Державна реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції, про визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 19 січня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на житловий будинок літ. А, погріб літ. «пг» під А, прибудову літ. «а», ганок до прибудови літ. «а», прибудова «а-1», ґанок літ. «кр» до прибудови «а-1», замощення № І, ворота № 3, хвіртку № 4, паркан № 5, паркан № 6, зливну яму № 7, що розташовані по АДРЕСА_1 та зобов'язати Державну реєстраційну службу Запорізького міського управління юстиції зареєструвати за нею право власності на вказане нерухоме майно.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної ради народних депутатів від 13 лютого 1992 року № 45/24 «Про надання земельної ділянки під індивідуальне будівництво в районі АДРЕСА_1» її чоловіку ОСОБА_4 була надана земельна ділянка АДРЕСА_1 площею 600 кв.м, на яку в 1992 році був виданий паспорт. Зазначала, що вони з чоловіком провели будівництво житлового будинку, а саме у 1995 році були збудовані житловий будинок літ.А з погрібом літ. «пг», прибудова літ. «а» з ганком. ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року і не встиг оформити право власності на вказані споруди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2010 року за нею визнано права та обов'язки забудовника в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 та встановлено, що на підставі розпорядження Шевченківської районної адміністрації від 3 грудня 2007 року № 3637 недобудованому житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1, присвоєна поштова адреса: АДРЕСА_1.

Зазначала, що за час володіння вищевказаним нерухомим майном в 2008-2010 роках нею були проведені будівельно-реконструкційні роботи, в результаті чого були перебудовані вказані старі будівлі, а також добудовані: прибудова літ. а-1 з ганком літ. кр, замощення № 2, огорожа (ворота, паркан) №№ 3-6, яма зливна № 7. Вказувала, що з 2008 року вона є єдиним користувачем вказаного житла, проживає в будинку, утримує його та сплачує необхідні платежі. 8 грудня 2010 року було проведено інвентаризацію будівель та видано технічний паспорт на житловий будинок, в якому вона, на підставі рішення суду, вказана користувачем будинку, та встановлені фактичні споруди, які розташовані на земельній ділянці.

Технічним висновком Запорізької філії Київського державного науково - дослідницького проектно - вишукувального інституту «ДНДпроектреконструкція», складеним у березні 2013 року, була підтверджена відповідність житлового будинку літ.А з прибудовами літ. «а» та «а-1» по АДРЕСА_1 та інших споруд вимогам державного стандарту, будівельним нормам та правилам, нормативним актам протипожежної безпеки, санітарному законодавству, можливість використання його за призначенням, а тому, посилаючись на ст. 95 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_589/ed_2013_01_05/pravo1/T012768.html?pravo=1>, ст.ст. 331 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843377/ed_2013_05_16/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 376 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843425/ed_2013_05_16/pravo1/T030435.html?pravo=1> просила позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2013 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок літ. А, погріб літ. «пг» під А, прибудову літ. «а», ганок до прибудови літ. «а», прибудова «а-1», ґанок літ. «кр» до прибудови «а-1», замощення № І, ворота № 3, хвіртку № 4, паркан № 5, паркан № 6, зливну яму № 7, що розташовані по АДРЕСА_1.

В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 11 листопада 2014 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на вищевказане рішення суду першої інстанції на підставі ч. 3 ст. 297 ЦПК України.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять ухвалу апеляційного суду скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для вирішення питання поновлення строку та відкриття апеляційного провадження у справі.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Апеляційний суд, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, виходив із того, що заявники без поважних причин пропустили строк апеляційного оскарження рішення суду.

Проте, такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов із порушенням норм процесуального права.

Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st292> сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Цим правом, яке гарантується ст. 129 Конституції України <nau://ukr/254к/96-ВР|st129> та ст. 13 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st13>, скористались ОСОБА_3 та ОСОБА_2

З матеріалів справи убачається, що 31 жовтня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2013 року та клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 11 листопада 2014 року визнано неповажними підстави для поновлення строку апеляційного оскарження, наведені заявниками, запропоновано заявникам надати інші докази або навести інші підстави для поновлення строку та залишено апеляційну скаргу без руху.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 19 грудня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 продовжено строк для звернення до суду з заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду з зазначенням інших підстав для поновлення строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 <nau://ukr/1618-15|st73>, ч. 3 ст. 294 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st294> апеляційний суд за заявою особи може поновити пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження у разі наявності поважних причин пропущення цього строку.

При цьому ЦПК України <nau://ukr/1618-15> не містить вичерпного переліку поважних причин, які можна враховувати при вирішенні питання про поновлення пропущеного процесуального строку; вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

Зокрема, апеляційний суд не звернув уваги на те, що, особа, яка бажає оскаржити таке рішення, не отримавши повного тексту судового рішення, позбавлена можливості мотивувати апеляційну скаргу, як того вимагає ст. 295 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st295>.

З матеріалів справи убачається, що копію оскаржуваного рішення суду першої інстанції отримав представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 12 березня 2015 року.

Апеляційний суд, вищевказаного не врахував, не взяв до уваги те, що необхідною умовою здійснення стороною права на апеляційне оскарження є її обізнаність про зміст оскарженого судового рішення, що дає можливість викласти свої вимоги і вказати суть неправильного застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права, не врахував, що заявники не були залучені до участі у справі, та дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 пропустили строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Таким чином, ураховуючи викладене та положення п. 2 ч. 1 ст. 342 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st342>, оскаржувана ухвала апеляційного суду не може вважатись законною та підлягає скасуванню, а справа передачі до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Керуючись ст. ст. 336 <nau://ukr/1618-15|st336>, 342 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st342>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 19 січня 2015 року скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

В.А. Черненко

С.П. Штелик