Справа № 317/2997/15-ц
№/п 2/317/1687/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2015 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді - Гончаренко П.П.,

при секретарі - Сучковій А.В.

розглянувши в попередньому судовому засіданні, в залі суду в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Запорізький РВ УДМС України в Запорізькій області, про усунення перешкод в здійсненні прав власника та визнання втратившим право користування жилим приміщенням, суд,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2, про усунення перешкод в здійсненні прав власника та визнання втратившим право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що вона є власником є єдиним власником житлового будинку АДРЕСА_1, який належить їй на праві власності на підставі договору дарування від 14.11.2002 року посвідченого Вартановою О.С., приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області за р. № 1348. На теперішній у позивача виникла гостра необхідність розпорядитися своїм будинком, однак перешкодою в цьому є те, що в її будинку залишається зареєстрованим відповідач, який у 2012 році добровільно залишив належний позивачу будинок та виїхав за межі України. Будь-яких речей які належали відповідачеві в будинку позивача не має. Житловий будинок АДРЕСА_1 знаходиться лише в повному користуванні та володінні позивача, але у зв'язку з тим, що на сьогодні відповідач є зареєстрованим в належному позивачу будинку та добровільно не виписується, тому за даних обставин позивач не може в повному обсязі користуватися належним їй на праві приватної власності будинку. Будь-яких договірних правовідносин між відповідачем та позивачем не існувало. Вказаними діями відповідач порушує право власності позивача, тому вона вимушена звернутися до суду та просить суд задовольнити його позовні вимоги.

У судове засідання позивач до суду не з'явилася натомість надала заяву, що просить суд розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги просить суд задовольнити.

Відповідач до суду не з'явився, натомість направив на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечує, обставини зазначені в позові підтверджує.

Представник третьої особи - Запорізького РВ УДМС України в Запорізькій області в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву в якій просить справу розглядати без їх участі, заперечень проти позову на надав.

Тому суд вважає за необхідне розглядати справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно з частиною 4 ст. 169 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.

У зв'язку з чим, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу.

Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію сторін, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Згідно ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2012 року обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1, який належить їй на праві власності на підставі договору дарування від 14.11.2002 року посвідченого Вартановою О.С., приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області за р. № 1348.

Згідно Акту про обстеження фактичного проживання громадянина за адресою його реєстрації від 07.09.2015 року, складеного комісією проведено обстеження будинку АДРЕСА_1 вбачається, що відповідач, який зареєстрований, однак не проживає за вищевказаною адресою на протязі останніх трьох років по теперішній час. Особисті речі відповідача в будинку відсутні.

Дані обставини повністю підтверджуються дослідженими в суді доказами.

Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Із зазначеного випливає, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком.

Таким чином, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника.

Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) (на відміну від договору найму (оренди) житла - ст. ст. 810, 814 ЦК України).

Натомість ч. 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, за умови збереження права власності на будинок цього самого власника, тобто при незмінності власника майна.

Згідно ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст.ст. 319, 321, 334 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його володінні.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ст.ст. 150, 155 Житлового Кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, будинок що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користуватися ним.

У відповідності до ст.ст. 383, 391 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Позивач на законних підставах набула право власності та до теперішнього часу залишається єдиним власником зазначеного будинку.

Зважаючи на те, що місце проживання відповідача у справі зареєстроване у належному позивачеві на праві власності будинку АДРЕСА_1, позивач не може вільно відчужити цей будинок, суд приходить до висновку про наявність перешкод у користуванні позивача житловим будинком.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» поняття реєстрації визначено як внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Ст. 11 Закону передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюють відповідні органи спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації в областях, містах, районах, районах у містах.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто позивач змушений нести витрати за комунальні послуги за себе та за зареєстрованих у його будинку відповідача.

За таких обставин, оскільки відповідач не є власником вказаного будинку, крім того не проживає в спірному будинку з 2012 року, витрати на його утримання не несе, за комунальні послуги не сплачує, суд вважає, що факт реєстрації відповідача в будинку позивача порушує його право як власника цього будинку, тому позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 60, 61, 208-209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 150, 155, 156 ЖК України, ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Запорізький РВ УДМС України в Запорізькій області, про усунення перешкод в здійсненні прав власника та визнання втратившим право користування жилим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 та зняття його з реєстрації за вказаною адресою.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя П.П. Гончаренко