АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач Кравець В.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Кравець В.А.,

суддів Ящук Т.І., Немировської О.В.

за участю секретаря Попандопало Ю.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Генеральної прокуратури України на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_2 в особі представника до Генеральної прокуратури України, Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна контора» «Центральна» про припинення арешту нерухомого майна та повернення майна з відповідального зберігання,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2014 року представник позивача звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив припинити арешт, накладений постановою слідчого в особливо важливих справах і генеральної прокуратури України Баклан Т.В. від 05 жовтня 2012 року в рамках кримінальної справи 49-3288, об'єднаної із кримінальною справою 49- 800, про визнання речовим доказом, про заборону відчуження або вчинення інших правочинів щодо майна та про передання майна для відповідального зберігання, на квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_2, та зняти заборону на її відчуження і вчинення інших правочинів щодо цього майна, повернути від Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна контора «Центральна» Шевченківської районної у м. Києві ради з відповідального зберігання квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2

Свої вимоги обґрунтовував тим, що позивач є власником даної квартири згідно судових рішень, що набрали законної сили, однак зареєструвати своє право законний власник не може через існування запису про арешт цієї квартири на підставі постанови слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України від 05.10.2012 року, коли згідно інформації з державних реєстрів власником квартири значиться інша особа, яка не є законним власником (ОСОБА_4), що порушує гарантоване законом право власності.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Припинено арешт накладений постановою слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України Баклан Т.В. від 05.10.2012р. про визнання речовим доказом, заборону відчуження або вчинення інших правочинів щодо квартири АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_5 та знято заборону на її відчуження і вчинення інших правочинів щодо цього майна.

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник Генеральної прокуратури України подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та постановити ухвалу про закриття провадження у справі, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки не відповідають обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.

Вказує, що суд дійшов до безпідставного висновку про те, що Генеральною прокуратурою України порушено право позивача на володіння квартирою АДРЕСА_1, оскільки відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Вважає, що Генеральною прокуратурою України лише тимчасово обмежено право розпоряджання квартирою на час провадження в кримінальній справі.

Також, на думку апелянта, судом не враховано, що відповідно до ст. ст. 78, 79, 80, 81, 324 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту, речові докази зберігаються до набрання вироком законної сили або до закінчення строку оскарження постанови чи ухвали про закриття справи.

Зазначив, що після набрання чинності КПК України 2012 року кримінальну справу № 49-800 зареєстровано у Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0000398, у кримінальному провадженні слідство продовжується. Постанова слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України Баклана Т.В. про визнання речовим доказом від 05.10.2012 у порядку кримінально-процесуального закону не скасовувалася та наразі є чинною. Речовий доказ - квартира АДРЕСА_1 яку постановою слідчого Генеральної прокуратури України від 05.10.2012 р., визнано речовим доказом та передано на відповідальне зберігання КП «ЖЕК «Центральна», - може бути повернута її володільцю до вирішення справи в суді, якщо це можливо без шкоди для успішного провадження в кримінальній справі.

Разом з тим, арешт на зазначену квартиру в порядку ст. 126 КПК України 1960 року накладено постановою слідчого з особливо важливих справ Генеральної прокуратури України Матьовки Ю. від 09.03.1998 р., яка у порядку кримінально-процесуального закону не скасовувалася та наразі є чинною. Натомість, заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва у від 24.12.2014 припинено арешт квартири за постановою слідчого Генеральної прокуратури України Баклан Т.В. від 05.10.2012, зміст якої накладення такого арешту не передбачає взагалі. Питання щодо визнання речовим доказом квартири АДРЕСА_1 та її передачі на відповідальне зберігання не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

В судовому засіданні представник відповідача Генеральної прокуратури України свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав:

Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що порушені права позивача підлягають судовому захисту саме у спосіб припинення арешту, накладеного постановою слідчого та шляхом зняття заборони на його відчуження, оскільки підстави для накладення арешту у межах кримінальної справи, ініційованої саме позивачем, відпали, а також відсутня необхідність визнання права власності на квартиру.

Проте, в повній мірі з таким висновком суду погодитись неможливо, оскільки такого висновку суд дійшов, не з'ясувавши дійсні обставини спору, не перевіривши доводи і заперечення сторін та без належної оцінки доказів.

Зазначені порушення норм матеріального та процесуального права є підставою відповідно до ст. 309 ЦПК України до скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті заявлених позовних вимог.

З матеріалів справи убачається, що 09.03.1998 року постановою слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України Матьовкою Ю.С. накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 яка належить ОСОБА_2, до вирішення питання по кримінальній справі у судовому порядку(а.с.122).

Постановою від 08.10.2011 року про об'єднання кримінальних справ, кримінальну справу, порушену 08.10.2011 року за фактом підроблення і використання за попередньою змовою групою невстановлених осіб офіційних документів та заволодіння шляхом обману чужим майном - квартирою АДРЕСА_1 вчиненому в особливо великих розмірах, за ознаками складу злочинів, передбачених ч.ч. 3,4 ст. 358 та ч.4 ст. 190 КК України об'єднано в одне провадження з кримінальною справою №49-3288 (а.с.103).

14.11.2011 року постановою слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України відмовлено у визнанні ОСОБА_2 потерпілим по кримінальній справі за фактом підроблення і використання за попередньою змовою групою невстановлених осіб офіційних документів та заволодіння шляхом обману чужим майном - квартирою АДРЕСА_1 вчиненому в особливо великих розмірах, за ознаками складу злочинів, передбачених ч.ч. 3,4 ст. 358 та ч.4 ст. 190 КК України, оскільки на причетність до продажу квартири перевіряється ОСОБА_2 (а.с.112-113)

26.12.2011 року постановою порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_2 за ознаками злочину, передбаченого за ч. 2 ст. 15,ч. 1 ст.369 КК України та об'єднано в одне провадження з кримінальною справою №49-3288 (а.с.114-115).

Постановою від 27.12.2011 року притягнуто ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, як обвинуваченого у кримінальній справі №49-3288 і пред'явлено йому обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.1 ст.369 КК України (у редакції ст. 369 КК України, яка діяла до 01.07.2011 року)(а.с.116-117)

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 22.08.2012 року постанову слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України, молодшого радника юстиції Баклан Т.В. від 26.12.2011 року про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_2 за ознаками злочину, передбаченого за ч. 2 ст. 15,ч. 1 ст.369 КК України - скасовано(а.с.183-187.)

Судом було встановлено, що при дослідженні матеріалів, які стали приводами та підставами для порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_2 відсутні жодні дані, які б вказували на передачу ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 40000 доларів США ОСОБА_8 та ОСОБА_9 для подальшої їх передачі в якості хабара працівникам Генеральної прокуратури України чи хоча б на домовленість щодо передачі коштів саме в якості хабара.

27.09.2012 року постановою Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч.1 ст. 263 КК України, ч.5 ст. 191 КК України, а кримінальну справу відносно ОСОБА_2 №49-3574 провадженням закрито у зв'язку із закінченням строків давності. Скасовано дозвіл на затримання та доставку в суд під вартою ОСОБА_2 для вирішення питання про обрання йому запобіжного заходу у вигляді утримання під вартою, наданого згідно постанови Печерського районного суду м. Києва від 27.03.2012 року. Скасовано арешт на майно, накладений постановами слідчих Генеральної прокуратури України від 09.03.1998 року, 23.11.1998 року та 26.07.1999 року при розслідуванні кримінальної справи, де серед іншого, квартира АДРЕСА_1 (а.с.188-192).

05 жовтня 2012 року постановою слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України, молодшого радника юстиції Баклан Т.В., визнано речовим доказом, як об'єкт злочинних дій невстановлених осіб, квартиру АДРЕСА_1 зобов'язано Першу Київську державну нотаріальну контору внести відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про заборону відчуження зазначеного нерухомого майна або вчинення інших правочинів щодо зазначеного майна до прийняття рішення у справі, а Київське міське бюро технічної інвентаризації і реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна - не проводити жодних дій, спрямованих на набуття або зміну права власності на дану квартиру. Передано вказану квартиру для відповідального зберігання до Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна контора «Центральна» Шевченківської районної у м. Києві ради. (а.с.8-9)

11.10.2012 року постановою старшого слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України Гарбатюка С.В. об'єднано в одне провадження кримінальну справу №49-800 із кримінальною справою №49-3288.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09.11.2012р., залишеним без зміни ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 10 квітня 2013 року, позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартириАДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_11 Витребувано квартиру з чужого незаконного володіння ОСОБА_11 у власність ОСОБА_2 Виселено ОСОБА_11 з вказаної квартири, зобов'язано КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна скасувати реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_11 та поновити реєстрацію права власності на цю квартиру за ОСОБА_2 (а.с.10-16)

Судовими рішеннями було встановлено, що 22 липня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_11 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_11 придбав квартиру АДРЕСА_1. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_12 Проте, згідно даних Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України була відсутня інформація про перетинання ОСОБА_2 державного кордону України, а тому суди дійшли висновку про доведеність факту перебування позивача за межами України на час укладення оспорюваного договору.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.09.2014 року Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2013 року - скасовано, прийнято нову, якою позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційного служби Головного управління юстиції у м. Києві Сипчу Крістіни Миколаївни про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень від 28.08.2013 №5361685, прийняте за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 2439850 від 08.08.2013 року. Зобов'язано Реєстраційну службу Головного управління юстиції у м. Києві прийняти рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 на підставі заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 08.08.2013 року та внести відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 18-23, 24-30).

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_2 порушив питання про припинення арешту на квартиру АДРЕСА_1та повернення майна з відповідального зберігання, оскільки він є власником даної квартири згідно судових рішень, що набрали законної сили, однак зареєструвати своє право не може через існування запису про арешт цієї квартири на підставі постанови слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України від 05.10.2012 року.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_2 про припинення арешту, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником квартири, що встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Києва, залишеним у силі ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10.04.2013р., та постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.08.2014 року.

Проте, колегія суддів з такими висновками суду не погоджується, з огляду на наступне.

Відповідно до постанови від 05 жовтня 2012 року на підставі ст.ст. 78,79,80,81,130 КПК України визнано речовим доказом, як об'єкт злочинних дій невстановлених осіб, квартиру АДРЕСА_1

Так, відповідно до ст. 78 КПК України 1960 року, чинного на час винесення постанови, речовими доказами є предмети, які були знаряддям вчинення злочину, зберегли на собі сліди злочину або були об'єктом злочинних дій, гроші, цінності та інші речі, нажиті злочинним шляхом, і всі інші предмети, які можуть бути засобами для розкриття злочину і виявлення винних або для спростування обвинувачення чи пом'якшення відповідальності.

Тобто, слідчий встановив належність квартири до справи відповідно до ст. 78 КПК України 1960 року, чинного на час винесення постанови.

Згідно ст. 79 КПК України речові докази зберігаються при справі, за винятком громіздких предметів, які зберігаються в органах дізнання, досудового слідства і в суді або передаються для зберігання відповідному підприємству, установі чи організації. В окремих випадках речові докази можуть бути до вирішення справи в суді повернуті їх володільцям, якщо це можливо без шкоди для успішного провадження в справі.

Згідно листа Генеральної прокуратури України від 28.04.2014 року, 11.11.2012 кримінальна справа №49-3288 за фактом вчинення невстановленими особами злочину, передбаченого ч.4 ст.358 КК України та за фактом підроблення і використання за попередньою змовою групою невстановлених осіб офіційних документів за ч.ч. 3, 4 ст.358, ч.4 ст.190 КК України була об'єднана із кримінальною справою №49-800 за обвинуваченням ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 у вчиненні ряду тяжких злочинів. 15.11.2013 епізоди про вчинення злочинів вищевказаними особами були внесені до ЄРДР. Прокуратура вказала на те, що у об'єднаному кримінальному провадженні розслідуються обставини як незаконного заволодіння квартирою АДРЕСА_1 так і перевіряється можливість її фактичної приналежності ОСОБА_13, а тому підстав для зняття арешту на даний час немає. Обмежень у користуванні квартирою для законного власника слідство не встановлювало(а.с.32).

Отже, Генеральна прокуратура України вважає, що позивач, як власник квартири повинен притерпіти обмеження щодо однієї із правомочностей свого права власності - права користування квартирою, оскільки вона є об'єктом злочинних дій або може бути засобом для розкриття злочину і виявлення винних.

Згідно ст. ст. 80, 81 КПК України речові докази зберігаються до набрання вироком законної сили або до закінчення строку оскарження постанови чи ухвали про закриття справи. Питання про речові докази вирішується одночасно з вирішенням справи і це рішення повинно міститися у вироку суду, в постанові органу дізнання, слідчого, прокурора, судді або в ухвалі суду про закриття справи. Спір про належність речей, що підлягають поверненню, вирішується в порядку цивільного судочинства.

Коли виникає спір про право власності на предмети, які є речовими доказами, вони зберігаються, поки набере законної сили рішення суду, винесене по даному спору в порядку цивільного судочинства.

Наразі, питання про речові докази вирішується одночасно з вирішенням справи і це рішення повинно міститися у вироку суду, у постанові слідчого, прокурора, судді або в ухвалі суду про закриття кримінального провадження.

Разом з тим, припиняючи арешт на квартиру, суд помилково керувався ст. 126 КПК України, з огляду на наступне.

Статтею 126 КПК України передбачено, що забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось.

Згідно п. 9 Розділ XI «Перехідних положень» Кримінального процесуального кодексу України 2012 року арешт майна застосований під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до моменту його скасування у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Арешт майна - це один із заходів забезпечення кримінального провадження. Арешт майна має тимчасовий характер, оскільки остаточне рішення про те, що належить вчинити з майном, яке арештоване, буде вирішено судом при ухваленні вироку.

Арешт майна, як правило, полягає у забороні відчужувати майно - один із способів здійснення власником правомочності розпоряджатися належним йому майном шляхом передачі цього майна у власність іншій особі.

Спори про право цивільне, пов'язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією із сторін відповідного спору є фізична особа, незалежно від того, накладено арешт у порядку забезпечення позову чи в порядку звернення стягнення на майно боржника при виконанні виконавчих документів, у тому числі постанов про притягнення до адміністративної відповідальності.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє в силу закону чи договору майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Статтею 1 Протоколу № 1КЗПЛ, якій кореспондують статті 13,41 Конституції України, закріплено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Недоторканність права власності забезпечується у всіх сферах суспільного життя, зокрема і під час кримінального провадження. Разом з тим право власності не є абсолютним. В інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом, діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити обмежене користування його майном іншими особами. Саме для виконання завдань кримінального провадження, у разі виникнення конкуренції між приватними і суспільними інтересами, КПК передбачає можливість позбавлення або обмеження права власності особи. «Позбавлення права власності» передбачає таке правове положення, коли власника примусово позбавляють у сукупності всіх правомочностей по володінню, користуванню та розпорядженню майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Змістом права власності є правомочності щодо права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Проте, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що постановою слідчого від 05 жовтня 2012 року не було накладено арешт на квартиру, квартира була лише визнана речовим доказом.

Заслуговують на увагу колегії суддів посилання представника позивача на те, що оскарження ОСОБА_2 дій слідчого в порядку КПК України не передбачено, оскільки він не є обвинуваченим чи підозрюваним у кримінальній справі, але на даному етапі суд не має права припинити чи зняти арешт з квартири, якого не існує.

Посилання представника Генеральної прокуратури України на те, що арешт на зазначену квартиру в порядку ст. 126 КПК України 1960 року накладено постановою слідчого з особливо важливих справ Генеральної прокуратури України Матьовки Ю. від 09.03.1998, яка у порядку кримінально-процесуального закону не скасовувалася та наразі є чинною, є безпідставними, оскільки ця постанова була скасована постановою Печерського районного суду м. Києва від 27.09.2012 року.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Оскільки обмеження права власності являє собою становище, коли внаслідок зовнішнього впливу власник позбавлений права реалізувати одну або декілька з правомочностей, що є складовою права власності, тобто не може діяти на власний розсуд щодо майна, яке йому належить, тому права володіння, користування та розпорядження річчю, що є речовим доказом у кримінальному провадженні, обмежено на певний час або до моменту винесення остаточного рішення в кримінальному провадженні.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення та про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 218,303,304,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника Генеральної прокуратури України - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення , наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Генеральної прокуратури України, Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна контора» «Центральна» про припинення арешту нерухомого майна та повернення майна з відповідального зберігання - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Судді