Номер провадження: 22-ц/785/310/15
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Сватаненка В.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі Книгиницькому О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» в особі відділення «Одеська регіональна дирекція» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8, які діють від свого імені та від імені та інтересах ОСОБА_9, ОСОБА_10 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,-

встановила:

У вересні 2010 року Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» в особі відділення «Одеська регіональна дирекція» (далі Банк) (уточнюючи свої позовні вимоги) звернулося до суду з зазначеним позовом та просило звернути стягнення на будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку, площею 0,0221 гектарів, що розташована на території АДРЕСА_2, за іпотечним договором; виселити із зазначеного житлового будинку осіб, які зареєстровані та проживають в цьому будинку - ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_9, 1995 року народження, а також неповнолітню особу, зареєстровану в домоволодінні, - ОСОБА_10, 2008 року народження.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 03 березня 2008 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено Генеральну угоду № 25, відповідно до якої Банк зобов'язався надати останньому кредитні кошти в порядку та на умовах, визначених у кредитних договорах, договорах про відкриття мультивалютної кредитної лінії, договорах про відкриття кредитної лінії, договорах про відкриття валютної кредитної лінії, із загальним розміром позичкової заборгованості в еквіваленті 3000000 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату надання кредиту, терміном до 13.03.2018 року.

На виконання умов зазначеної Генеральної угоди з відповідачем були укладені відповідні кредитні договори.

Так, між Банком та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 13.51-25/08-СК від 13.03.2008 року, згідно умов якого Банк надав відповідачу грошові кошти в сумі 290000 доларів США, строком користування по 10 березня 2015 року, з процентною ставкою за користування кредитними коштами в розмірі 18 % річних.

03.04.2008 року між Банком та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 13.52-25/08-СК, згідно умов якого Банк надав відповідачу кредит в сумі 450000 доларів США, строком користування по 03 квітня 2015 року, з процентною ставкою за користування кредитними коштами в розмірі 18 % річних.

02.04.2008 року між Банком та ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір, відповідно до якого останній передав в іпотеку будинок АДРЕСА_2, що в цілому, складається з одного житлового будинку, загальною площею - 208,9 кв.м., у тому числі житловою - 81,1 кв.м., та земельну ділянку, площею 0, 0221 га, на якій знаходиться вищевказаний будинок.

Предмет іпотеки належить ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності.

Оскільки відповідач ухиляється від виконання обов'язків щодо сплати тілу кредиту та процентів, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2014 року позовні вимоги задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором на будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, який в цілому складається з одного житлового будинку, загальною площею - 208,9 кв.м., у тому числі житловою - 81,1 кв.м., зазначеного на схематичному плані під літерами: «А7», огорожі - 1-3, мостіння - І, які розташовані на земельній ділянці площею 221 кв. м., який належить ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності, та земельну ділянку, площею 0,0221 гектарів, що розташовані на території: АДРЕСА_2 Одеської міської ради, на якій знаходиться вищевказаний будинок, яка належить ОСОБА_6 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, шляхом продажу на публічних торгах за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна на рівні не нижче звичайних ринкових цін з метою задоволення вимог Публічного акціонерного товариства «ВТБ БАНК» за кредитними договорами в загальній сумі 1160516,85 доларів США, що за курсом Національного Банку України на 27.11.2012 року еквівалентно 9276011,18 грн..

Виселено ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 із приватного житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_2, із зняттям із реєстрації місця проживання вказаних осіб Приморським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області.

Стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства «ВТБ БАНК» в рівних частинах з відповідачів витрати на оплату державного мита за подачу позовної заяви до суду в сумі 1700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення у сумі 120 грн..

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» в особі відділення «Одеська регіональна дирекція», суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до п. 4.2. іпотечного договору, у разі невиконання зобов'язань за будь-яким кредитним договором, що є невід'ємною частиною Генеральної угоди, Банк має право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. А згідно ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей.

Однак колегія суддів в повному обсязі не може погодитися з висновками суду першої інстанції, оскільки висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2014 року зазначеним вимогам не відповідає.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовується сторонами, що 03 березня 2008 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено Генеральну угоду № 25, відповідно до якої Банк зобов'язався надати останньому кредитні кошти в порядку та на умовах, визначених у кредитних договорах, договорах про відкриття мультивалютної кредитної лінії, договорах про відкриття кредитної лінії, договорах про відкриття валютної кредитної лінії, із загальним розміром позичкової заборгованості в еквіваленті 3000000 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату надання кредиту, терміном до 13.03.2018 року.

На виконання умов зазначеної Генеральної угоди з відповідачем були укладені відповідні кредитні договори.

Так, між Банком та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 13.51-25/08-СК від 13.03.2008 року, згідно умов якого Банк надав відповідачу грошові кошти в сумі 290000 доларів США, строком користування по 10 березня 2015 року, з процентною ставкою за користування кредитними коштами в розмірі 18 % річних.

03.04.2008 року між Банком та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 13.52-25/08-СК, згідно умов якого Банк надав відповідачу кредит в сумі 450000 доларів США, строком користування по 03 квітня 2015 року, з процентною ставкою за користування кредитними коштами в розмірі 18 % річних.

02.04.2008 року між Банком та ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір, відповідно до якого останній передав в іпотеку будинок АДРЕСА_2, що в цілому, складається з одного житлового будинку, загальною площею - 208,9 кв.м., у тому числі житловою - 81,1 кВ. м., та земельну ділянку, площею 0,0221 га, що розташована на території, на якій знаходиться вищевказаний будинок.

Предмет іпотеки належить ОСОБА_6 на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Управлінням з питань розподілу та реалізації житла виконавчого комітету Одеської міської ради від 25.01.2002 року, Державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 № 499330, виданого Одеською міською радою 31.12.2002 року, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Оскільки ОСОБА_3 ухиляється від виконання обов'язків за кредитними договорами, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у позивача виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за:

-кредитним договором № 13.51-25/08-СК від 13.03.2008 р. в розмірі 455185,01 доларів США, з яких 269596,67 доларів США - сума кредиту, яка підлягає поверненню за кредитним договором; 137696,52 доларів США - сума відсотків за користування кредитними коштами згідно кредитного договору; 40326,31 доларів США - сума штрафних санкцій, нарахованих на прострочену суму процентів та кредиту, відповідно до п. 8.1. кредитного договору; 7565,51 доларів США - сума відсотків за неправомірне користування, нарахованих на прострочену суму процентів та кредиту.

-за кредитним договором № 13.52-25/08-СК від 03.04.2008 р. в розмірі 705326,84 доларів США, з яких 421780,39 доларів США - сума кредиту, яка підлягає поверненню за кредитним договором; 210969,35 доларів США - прострочена сума процентів за користування кредитними коштами згідно кредитного договору; 61093,38 доларів США - сума штрафних санкцій, нарахованих на прострочену суму процентів та кредиту, відповідно до п. 8.1. кредитного договору; 11483,72 доларів США - сума відсотків за неправомірне користування, нарахованих на прострочену суму процентів та кредиту.

Відповідно до п. 4.1. договору іпотеки іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов'язання за цим договором або будь-якого зобов'язання, що забезпечено іпотекою за цим договором.

За правилами ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», в разі невиконання боржником вимоги іпотекодержателя щодо усунення порушень основного зобов'язання іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої зазначеної статті не є перешкодою для реалізації право іпотекодержателя звернутися в будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки (ст. 11 Закону України «Про іпотеку»).

За змістом ст. 572 ЦК України, ст.ст. 33, 34, 39, 40 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

А статтею 12 ЗУ «Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення іпотекодавцем зобов'язань, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

З матеріалів справи вбачається, що предметом іпотеки є будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, що складається з одного житлового будинку, загальною площею - 208,9 кв.м., у тому числі житловою - 81,1 кв.м., та земельна ділянка, площею 0,0221 гектарів, що розташовані на території: АДРЕСА_2, на якій знаходиться вищевказаний будинок. Предмет іпотеки належить ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо права позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки у зв'язку з невиконанням умов кредитних договорів.

Але суд першої інстанції не врахував наступне.

07 червня 2014 року набув чинності ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 ЗУ «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 ЗУ «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та проводять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Разом з тим рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року (№ 6-58цс15).

Також з матеріалів справи вбачається, що предмет іпотеки не був придбаний за рахунок кредитних коштів. Відповідно до довідок відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2.

Судом апеляційної інстанції було задоволено клопотання представника Банку та витребувано з реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції інформацію щодо нерухомого майна, яке належить ОСОБА_3 та ОСОБА_6.

Відповідно до зазначеної інформації ОСОБА_3 належить будинок за адресою: АДРЕСА_3, ОСОБА_6 будинок АДРЕСА_4 та квартира АДРЕСА_1.

Але колегія суддів не може прийняти зазначений документ як доказ наявності у зазначених осіб іншого майна, оскільки вони спростовуються наступними доказами.

Що стосується житлового будинку АДРЕСА_4, то відповідно до договору купівлі-продажу від 11.02.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Очаківського районного нотаріального округу Миколаївської області Корчемахою С.С., зареєстрованим у реєстрі за № 36, зазначений будинок належить ОСОБА_9.

Що стосується житлового будинку по АДРЕСА_3, то відповідно до рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 19.09.2007 року, яке набрало чинності 01.10.2007 року, даний житловий будинок на праві власності належить ОСОБА_12 у порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, та ніколи у власності ОСОБА_3 не був.

Що стосується квартири АДРЕСА_1, то відповідно до даних з Державного реєстру зазначена квартира належить ОСОБА_6, але колегія суддів звертає увагу, що не співпадає ідентифікаційний код особи, так відповідно до іпотечного договору ідентифікаційний номер ОСОБА_6 - ІНННОМЕР_1, а ідентифікаційний номер ОСОБА_6, якому належить квартира АДРЕСА_1, ІНННОМЕР_3, тобто це є різні особи, про що зазначає ОСОБА_3.

Оригінали зазначених документів були оглянуті у судовому засіданні.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що житловий будинок у АДРЕСА_2 є єдиним житловим майном відповідачів, та використовується як місце постійного проживання останніх.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відповідно до вимог ст. 217 ЦПК України слід зупинити виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки: дім та земельну ділянку, на який він розташований, на час дії ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Колегія суддів також звертає увагу, що правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом «Про іпотеку».

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону «Про іпотеку».

Відповідно до ч. 2 ст. 39 зазначеного Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутись з таким позовом окремо.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Зазначена позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі 6-447цс15.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення про виселення усіх мешканців з іпотечного майна зазначене не врахував, що стало причиною ухвалення незаконного рішення в цій частині.

Таким чином, враховуючи усі викладені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду в частині виселення відповідачів з іпотечного майна є необґрунтованим, незаконним та підлягає скасуванню з ухвалення в цій частині рішення про відмову у задоволенні позову, в решті рішення суду підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ч. 1. ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 217 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2014 року змінити.

Рішення суду в частині виселення ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 із зняттям із реєстрації місця проживання вказаних осіб Приморським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області з будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, який в цілому складається з одного житлового будинку, загальною площею - 208,9 кв.м., у тому числі житловою - 81,1 кв.м., - скасувати. В цій частині ухвалити нове рішення, яким у задоволенні зазначених вимог відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Відповідно до вимог ст. 217 ЦПК України зупинити виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Рішення колегії судів набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення колегії суддів може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

І.А. Артеменко

П.М. Черевко

В.І. Сватаненко