У х в а л а

іменем україни

09 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,
Черненко В.А., Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Фріс Наталія Романівна, Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про визнання іпотечного договору недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_6, поданою представником - ОСОБА_10, на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду з указаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що 27 березня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_8 було укладено договір про іпотечний кредит № FU0GI. В забезпечення виконання кредитних зобов'язань між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_7, укладено іпотечний договір № FU0GI від 27 березня 2008 року, який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фріс Н.Р. та зареєстрований в реєстрі за № 252.

На час укладання оскаржуваного договору іпотеки ОСОБА_8 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюб, від якого мали доньку - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_6 вказувала на те, що станом на дату укладання спірного договору іпотеки (27 березня 2008 року) їй було 17 років, тобто вона була неповнолітньою і мала право користування будинком та земельною ділянкою, які передано в іпотеку без згоди Органу опіки та піклування із порушенням вимог Закону України «Про охорону дитинства», ст. 177 СК України, ст.ст. 150, 155 ЖК України, а тому спірний договір іпотеки необхідно визнати недійсним відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 лютого 2015 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити в справі нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, якими, зокрема, передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Судами встановлено, що 27 березня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_8 було укладено договір про іпотечний кредит № FU0GI.

В забезпечення виконання кредитних зобов'язань між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_7, укладено іпотечний договір № FU0GI від 27 березня 2008 року, який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фріс Н.Р. та зареєстрований в реєстрі за № 252. За умовами іпотечного договору іпотекодавець передала в іпотеку належне їй на право власності майно - домоволодіння АДРЕСА_1 та земельну ділянку за вказаною адресою, що надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Згідно п. 5.1.1, 5.1.2 іпотечного договору, іпотекодавець ОСОБА_7 гарантує, що предмет іпотеки знаходиться у спільній сумісній власності, згода на іпотеку набутого в шлюбі майна засвідчена нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фріс Н.Р. 27 березня 2008 року за реєстром №251, про що доведено іпотекодержателю. Предмет іпотеки, визначений у п. 1.1 Договору не виступає предметом іпотеки за іншими договорами Іпотекодавця, не обтяжений іншими зобов'язаннями, в тому числі не переданий в оренду (найм), нікому не відчужений, у спорі та/або під арештом, забороною відчуження не перебуває, є власністю Іпотекодавця і він вправі ним розпоряджатися і на нього не може бути звернуто іпотекодержателем стягнення без жодних обмежень.

Згідно ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органу опіки та піклування.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів, передбачених частиною другою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування.

Таким чином, для вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_6 посилалась на те, що станом на момент укладення спірного іпотечного договору вона була неповнолітньою і мала право користування будинком, який передано в іпотеку, а тому відсутність дозволу органу опіки і піклування на укладення правочинів щодо вказаного нерухомого майна дає підстави для визнання недійсним договору іпотеки на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що на момент укладення спірного договору, право користування, зокрема будинком, який передано в іпотеку, було зареєстровано за ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що свідчить довідка ЖЕО № 6 від 24 березня 2008 року про склад сім'ї та осіб, що проживають за адресою АДРЕСА_2

Судами також установлено, що згідно із записами будинкової книги 24 березня 2008 року ОСОБА_6 була знята з реєстрації в будинку АДРЕСА_1 та зареєстрована у вказаному будинку 17 грудня 2008 року.

Тобто, станом на момент укладення спірного договору іпотеки від 27 березня 2008 року ОСОБА_6 не мала право користування будинком, який передано в іпотеку.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що станом на момент передачі домоволодіння АДРЕСА_1 м. Івано-Франківську в іпотеку, ОСОБА_6 не була зареєстрована за вказаною адресою і не мала права користування предметом іпотеки, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання спірного іпотечного договору недійсним.

Крім того, суди вказали, що позивач не виконала вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України та не довела факту користування предметом іпотеки станом на момент укладення спірного іпотечного договору.

До такого висновку суди першої та апеляційної інстанцій дійшли на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ погоджується з таким висновком судів з огляду на наступне.

Пунктом 44 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що згідно зі статтею 32 ЦК, ст. 177 СК та ст. 17 Закону України від 26 квітня 2001 року N 2402-III «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Відмовляючи у позові, суди обґрунтовано виходили з відсутності обставин, які підтверджують право користування ОСОБА_6 предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки від 27 березня 2008 року.

Натомість, посилання позивача на положення ст. 29 ЦК України, зокрема на те, що місцем її проживання (користування будинком) є місце проживання її батьків не дають підстав для скасування оскаржених судових рішень, оскільки згідно із положеннями указаної норми закону місце проживання фізичної особи залежить від місця проживання її батьків у випадку, якщо така особа не досягла чотирнадцяти років (ч.ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що станом на момент 24 березня 2008 року, коли ОСОБА_6 була знята з реєстрації в будинку АДРЕСА_1 їй виповнилося сімнадцять років.

Згідно з ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Тобто, відповідно до вказаних положень законодавства, на які зокрема посилалась позивач як на підставу своїх вимог, спільне проживання ОСОБА_6 у будинку, що є місцем проживання її батьків, а відповідно і право користування неповнолітньої спірним майном у цьому випадку, не презюмується.

Згідно із принципом диспозитивності цивільного судочинства (ст. 11 ЦПК України) вказані обставини, на які посилається позивач, підлягають доведенню у передбаченому законом порядку.

Крім того, згідно з ч. 9 ст. 177 СК України неналежне виконання батьками своїх обов'язків щодо управління майном дитини є підставою для покладення на них обов'язку відшкодувати завдану їй матеріальну шкоду та повернути доходи, одержані від управління її майном.

Тому, з урахуванням положень ст. 16 ЦК України позивач не позбавлена права на звернення до суду із відповідним позовом для захисту своїх прав, які ОСОБА_6 вважає порушеними у зв'язку зі зняттям її з реєстрації у спірному будинку та позбавленням її права користування цим будинком.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами першої та апеляційної інстанцій допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржених судових рішень, а фактично зводяться до переоцінки доказів і не згоди з висновками суду з їх оцінки, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

За таких обставин, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 листопада 2014 року та ухвала апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 лютого 2015 року відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 337, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником - ОСОБА_10, відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник
Судді:Б.І. Гулько
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик