АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Мазурик О.Ф., Левенця Б.Б.

при секретарі: Хилюк І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 11 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної казначейської служби України у Солом'янському районі міста Києва про стягнення коштів,

в с т а н о в и л а :

у червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до УДКС України у Солом'янському районі м. Києва, в якому просив стягнути з останнього на свою користь пеню в розмірі 13 915, 71 грн., 3 % річних у розмірі 1 143, 76 грн. та інфляційні втрати в розмірі 6 609, 96 грн..

В обґрунтування позову зазначав, що на виконанні у ВДВС Солом'янського РУЮ в місті Києві перебувало виконавче провадження на примусове виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва за його позовом до ПАТ «Міський Комерційний банк» про стягнення заборгованості за депозитним вкладом у розмірі 347 892, 83 грн.. 07.10.2014 року зазначена сума з рахунку боржника надійшла на рахунок ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві, який обслуговується УДКС України у Солом'янському районі м. Києва. 09.10.2014 року державним виконавцем було оформлено та передано до УДКС України у Солом'янському районі м. Києва розпорядження на перерахування відповідної суми на рахунок стягувача. 10.10.2014 року зазначене розпорядження отримане відповідачем, а 13.10.2014 року оформлене відповідне платіжне доручення.

Відповідно до п. 8.4 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» відповідач мав перерахувати кошти у строк до трьох операційних днів.

Справа № 760/11577/15-ц Апеляційне провадження № 22-ц-796/12649/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Українець В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
Проте, розпорядження державного виконавця було виконане відповідачем лише 24.11.2015 року та кошти надійшли до банку, що обслуговує стягувача.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.02.2015 року визнано протиправною бездіяльність відповідача з 16.10.2014 року по 23.11.2014 року щодо перерахування коштів на його рахунок згідно з розпорядженням державного виконавця від 09.10.2014 року та платіжного доручення від 13.10.2014 року.

Посилаючись на зазначене просив стягнути пеню відповідно до п. 32.2 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та інфляційні витрати та три проценти річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 11.08.2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. А саме, суд не взяв до уваги, що протиправна бездіяльність відповідача стосується переказу коштів, що не є коштами державного бюджету, місцевих бюджетів або іншими бюджетними коштами, а є його особистими коштами. Тому переказ коштів здійснювався відповідачем не в порядку обслуговування бюджетних коштів. Суд не врахував, що будь-яке зобов'язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов'язанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України. Відповідач є суб'єктом регулювання Закону України «Про плажні системи та переказ коштів в Україні», оскільки у Преамбулі цього Закону вказано, що він визначає загальні засади функціонування платіжних систем і системи розрахунків в Україні і встановлює відповідальність суб`єктів переказу. Державна казначейська служба є учасником системи електронних платежів, а бездіяльність відповідача визнана протиправною за рішенням суду, яке набрало законної сили та яке має преюдиційне значення.

У судовому засіданні апелянт підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник відповідача Мельниченко К.Г. просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні у ВДВС Солом'янського РУЮ в місті Києві перебувало виконавче провадження про стягнення на користь позивача грошових коштів у розмірі 347 892, 83 грн..

09.10.2014 року державним виконавцем було оформлено та передано до УДКС України у Солом'янському районі м. Києва розпорядження на перерахування відповідної суми на рахунок стягувача.

10.10.2014 року зазначене розпорядження отримане відповідачем, а 13.10.2014 року оформлене відповідне платіжне доручення.

24.11.2014 року розпорядження державного виконавця було виконане відповідачем та проведено перерахування коштів до банку стягувача.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.02.2015 року, яка набрала законної сили, визнано протиправною бездіяльність УДКС України у Солом'янському районі м. Києва щодо перерахунку коштів на рахунок ОСОБА_1, згідно з розпорядженням державного виконавця ВДВС Солом'янського районного управління юстиції в місті Києві № 44749780 від 09.10.2014 року та платіжного доручення від 13.10.2014 року № 6803 з 16.10.2014 року по 23.11.2014 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не є банком в розумінні ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а відтак не є суб'єктом регулювання Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», оскільки в цьому Законі передбачена відповідальність саме банку. Тому норма ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» не підлягає застосуванню в спірних правовідносинах сторін.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» цей Закон визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб'єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами. (Преамбула в редакції Закону № 5284-VI від 18.09.2012 )

Відповідно до п. 8.3, п. 8.4 ст. 8 цього Закону за порушення строків, встановлених пунктами 8.1 та 8.2 цієї статті, банк, що обслуговує платника, несе відповідальність, передбачену цим Законом. Міжбанківський переказ виконується в строк до трьох операційних днів.

Відповідно до п. 32.2 ст. 32 цього Закону у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов'язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Отримувач має право на відшкодування банком, що обслуговує платника, шкоди, заподіяної йому внаслідок порушення цим банком строків виконання документа на переказ.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.

Суд першої інстанції керуючись вимогами зазначених норм дійшов правильних висновків про те, що Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначає відповідальність банку. Управління Державної казначейської служби України у Солом'янському районі міста Києва не є банківською установою, а відтак покладення на нього обов`язку щодо сплати пені, передбаченої п. 32.2 ст. 32 цього Закону не відповідає вимогам закону.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.02.2015 року визнано протиправною бездіяльність УДКС України у Солом'янському районі м. Києва щодо неперерахування коштів на рахунок позивача з 16.10.2014 року по 23.11.2014 року. Разом з тим, у даній постанові зазначено, що УДКС України у Солом'янському районі м. Києва не є банком. У цій постанові не встановлено обставин щодо зобов`язання відповідача по сплаті пені, а аналогія закону застосована лише при розгляді питання щодо строків виконання платіжного доручення. Відтак доводи апеляційної скарги про те, що дана постанова має преюдиційне значення для розгляду питання про стягнення пені колегія суддів вважає безпідставними.

Разом з тим, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що правовідносини, які виникли між сторонами не є грошовими зобов'язаннями, а тому відсутні підстави для застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та 3 % річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Для застосування даної норми необхідно встановити: чи існує зобов`язання між сторонами, чи є це зобов`язання грошовим, чи доведена наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи є спеціальні норми, що регулюють дані правовідносини та виключають застосування ст. 625 ЦК України.

Суд першої інстанції правильно встановив, що відповідач здійснював функцію передачі коштів. Проте, судом не враховано, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.02.2015 року, яка набрала законної сили, встановлено, що відповідач мав сплатити грошові кошти позивачу не пізніше 16.10.2014 року та що невиплата таких коштів з 16.10.2014 року по 23.11.2014 року є протиправною.

Таким чином у відповідача виникло перед позивачем зобов`язання сплати останньому 347 892, 83 грн. відповідно до платіжного доручення від 13.10.2014 року та таке зобов`язання було прострочене.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі 1 книги 5 ЦК України «Загальні положення про зобов`язання», а відтак поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Грошовим слід вважати будь - яке зобов`язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 14.11.2011 року.

Оскільки отримавши платіжне доручення відповідач зобов`язаний був перерахувати грошові кошти на рахунок позивача у строк не пізніше 16.10.2014 року та прострочив виконання такого зобов`язання колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційного відшкодування є законними та обґрунтованими.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову щодо стягнення трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційного відшкодування.

Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за правилами ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 11 серпня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та інфляційних збитків скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

Стягнути з Управління Державної казначейської служби України у Солом'янському районі міста Києва на користь ОСОБА_1 6 609,96 грн. інфляційного відшкодування, 1 143, 76 грн. трьох процентів річних за прострочення грошового зобов`язання та 243,60 грн. судового збору.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді