Ухвала іменем україни
09 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є., суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М., Писаної Т.О., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Агат» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини заробітку та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 20 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1. звернувся до суду з позовом, в якому зазначав, що з 23 лютого по 20 березня 2012 року він працював виконуючим обов'язки голови правління публічного акціонерного товариства «Агат» (далі - ПАТ «Агат»). Наказом від 19 березня 2012 року № 40 позивача було звільнено з посади з 20 березня 2012 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Заочним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 14 квітня 2014 року з ПАТ «Агат» на користь ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість за нараховану, але не виплачену заробітну плату, в сумі 1 954 грн 79 коп. за різні періоди роботи позивача у відповідача. Зокрема, за період роботи з 23 лютого по 20 березня 2012 року заборгованість із заробітної плати склала тільки 255 грн 48 коп.

На підставі наведеного вище ОСОБА_1. просив суд стягнути з ПАТ «Агат» середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у сумі 32 525 грн 49 коп., 30 грн 66 коп. компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати і 20 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Заочним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова

від 27 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 20 січня 2015 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Агат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток в розмірі 3 100 грн, компенсацію - 30 грн 66 коп. та моральну шкоду - 400 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_1. просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення, яким змінити рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, частково задовольняючи позов, виходив із того, що при звільненні з позивачем не було проведено повного розрахунку, сума заборгованості із заробітної плати становить 255 грн 48 коп. Стягуючи 3 100 грн у рахунок заробітку за час затримки розрахунку, суд враховував конкретні обставини справи, а саме: співмірність між розміром невиплаченої заробітної плати та заробітком за час затримки розрахунку, а також тривалий строк, протягом якого працівник не звертався до суду за захистом порушеного права.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитись не можна виходячи з наступного.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення судів не відповідають.

Судом установлено, що з 23 лютого по 20 березня 2012 року ОСОБА_1. працював керівником ПАТ «Агат». За вказаний період ОСОБА_1. відпрацював чотири робочі дні.

Стаття 116 КЗпП України зобов'язує власника провести повний розрахунок із працівником при його звільненні.

Установлено, що в день звільнення виплата всіх сум, встановлених

ст. 116 КЗпП України, ОСОБА_1. проведена не була.

Заочним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 14 квітня 2014 року позов ОСОБА_1 про стягнення заборгованості із нарахованої, але не виплаченої заробітної плати задоволено, стягнуто з ПАТ «Агат» на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 1 954 грн 79 коп.

Відповідно до довідки Городянського районного управління юстиції Чернігівської області від 15 грудня 2014 року № 7966/03-43 при примусовому виконанні виконавчого листа Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 травня 2014 року № 751/2825/14 ВДВС Городянського РУЮ Чернігівської області від 11 липня 2014 року було перераховано на особовий рахунок ОСОБА_1 в ЧОУ ВАТ «Ощадбанк» 3 954 грн 79 коп., з яких заборгованість із нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 1 954 грн 79 коп. та витрати на правову допомогу - 2 000 грн (а. с. 60).

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року

№ 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України <nau://ukr/322-08|st233> у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в

Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 <nau://ukrp710-12>, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Вирішуючи спір, суд у порушення вимог ст. ст. 213, 303 ЦПК України на вказане уваги не звернув, не врахував, що можливість зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні передбачена лише в разі наявності спору між працівником та роботодавцем про розмір належних до виплати сум при звільненні працівника. Поза увагою суду залишилося те, що в даному випадку спір щодо розміру заборгованості відсутній, оскільки відповідач не оскаржив рішення суду про стягнення з нього на користь позивача заборгованості із заробітної плати у розмірі 1 954 грн 79 коп.

Викладене свідчить, що при вирішенні спору судом неправильно застосовані норми матеріального права, а саме ст. 117 КЗпП України, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 20 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур Т.О. Писана Г.В. Юровська