Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку громадян

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 10 червня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор плюс») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 5 жовтня 2005 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 048, згідно з яким позичальник отримала кредит у розмірі 35 тис. доларів США до 5 жовтня 2010 року. На забезпечення виконання позичальником взятих за кредитним договором зобов'язань було укладено іпотечний договір, предметом якого визначено квартиру АДРЕСА_1.

На підставі договору факторингу від 28 листопада 2012 року № 15 та договору про відступлення прав за іпотечними договорами ТОВ «ФК «Вектор плюс»» набуло право вимоги до відповідача за зобов'язаннями, що випливають з кредитного договору від 5 жовтня 2005 року № 048 та іпотечного договору від 5 жовтня 2005 року № б/н. У зв'язку з невиконанням відповідачем належним чином взятих за кредитним договором зобов'язань утворилася заборгованість, яка станом на 31 жовтня 2013 року складає 30 956,05 доларів США, що еквівалентно 247 431 грн 71 коп., із яких: заборгованість за кредитом - 11 476, 62 доларів США, що еквівалентно 91 732 грн 62 коп.; пеня - 19 479, 43 доларів США, що еквівалентно 155 699 грн 08 коп., яку позивач просив стягнути з відповідача. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки - вищевказану квартиру та виселити відповідача з неї, а також зняти з реєстрації осіб, які там проживають та зареєстровані, крім того, стягнути судові витрати у справі.

Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 11 лютого 2014 року у задоволенні позову відмовлено у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 10 червня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 5 жовтня 2005 року № 048, укладеним між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_3, у розмірі 30 956, 05 доларів США, що еквівалентно 247 431 грн 71 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру загальною площею 97,8 кв. м АДРЕСА_1 шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеною суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

У справі встановлено, що 5 жовтня 2005 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 048, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 35 тис. доларів США на строк до 5 жовтня 2010 року. На забезпечення виконання позичальником взятих за кредитним договором зобов'язань було укладено іпотечний договір, предметом якого визначено квартиру АДРЕСА_1.

На підставі договору факторингу від 28 листопада 2012 року № 15 та договору про відступлення прав за іпотечними договорами ТОВ «ФК «Вектор плюс»» набуло право вимоги до відповідача за зобов'язаннями, що випливають з кредитного договору від 5 жовтня 2005 року № 048 та іпотечного договору від 5 жовтня 2005 року № б/н.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Умовами кредитного договору (п. 3) визначено обов'язок ОСОБА_3 здійснювати повернення кредиту (основної суми, процентів тощо) частинами: з «1» до «10» числа кожного місяця та встановлено самостійну відповідальність за невиконання кожного із цих зобов'язань, а тому з урахуванням наведених норм початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах№ 6-116цс13 від 6 листопада 2013 року та № 6-160цс14 від 19 листопада 2014 року).

На підставі заяви про застосування позовної давності (за умови, що зміст спірних правовідносин не передбачає збільшення тривалості позовної давності порівняно із загальним строком) кредитна заборгованість підлягає стягненню лише за останні три роки перед зверненням кредитора до суду.

Згідно витягу із Реєстру заборгованостей боржників № 1-Б від 28 листопада 2012 року розмір невиконаних відповідачем грошових зобов'язань за кредитним договором на момент переходу прав до нового кредитора становив 33 790, 29 доларів США, із яких: 12 051, 63 доларів США - тіло кредиту, 2 259, 23 доларів США - проценти, 19 479, 43 доларів США - пеня (а. с. 22).

Доданий ТОВ «ФК «Вектор плюс» до позову розрахунок боргу відповідача станом на 31 жовтня 2013 року (а. с. 18) містить загальну суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 30 956, 05 доларів США, що еквівалентно 247 431 грн 71 коп., із яких: заборгованість за основною сумою - 11 476, 62 доларів США, що еквівалентно 91 732 грн 62 коп.; пеня - 19 479, 43 доларів США, що еквівалентно 155 699 грн 08 коп.

Заявлена сума боргу скоригована з урахуванням внесених позичальником платежів: 4 854 грн від 28 лютого 2013 року, 3 200 грн від 8 травня 2013 року, 8 000 грн від 1 липня 2013 року, 2 000 грн від 30 липня 2013 року, 1 600 грн від 6 серпня 2013 року, 1 000 грн від 20 серпня 2013 року, 2 000 грн від 30 вересня 2013 року, 1 600 грн від 29 жовтня 2013 року.

У запереченні на позов ОСОБА_3 просила застосувати позовну давність до вимог кредитора (а. с 43-46).

Погоджуючись із заявленою сумою боргу, апеляційний суд виходив із того, що погашенням платежів за кредитом у 2012 та 2013 роках переривається строк позовної давності.

Повністю із такими висновками погодитися не можна.

За змістом ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Як вбачається із матеріалів справи та визнається сторонами, суми коштів у 2012 та 2013 роках внесені відповідачем на виконання умов договорів про припинення зобов'язання переданням відступного від 26 лютого 2013 року та від 14 березня 2013 року (а. с. 150-155).

За змістом ст. 600 ЦК України передача відступного передбачає заміну первісного предмета виконання іншим.

Таким чином, внесенням коштів у 2012 та 2013 роках відповідачем визнано умови договорів про припинення зобов'язання переданням відступного, а не боргу за кредитним договором.

Крім того, строк передання відступного може бути встановлено тільки до настання строку виконання основного зобов'язання.

У зобов'язаннях, що визначаються щомісячними платежами, строк виконання обраховується за кожним окремим платежем.

У спірних правовідносинах позичальник припинила оплату чергових платежів за кредитним договором у 2005 році, кінцевий строк виконання зобов'язань за кредитом сплив 5 жовтня 2010 року, а вимогу про виконання зобов'язання заявлено позивачем у листопаді 2013 року.

За умовами п. 5.1.3. кредитного договору кошти для погашення заборгованості в першу чергу зараховуються на сплату процентів, потім на погашення заборгованості за кредитом, у третю чергу на сплату пені.

Апеляційний суд не з'ясував, у рахунок погашення яких прострочених окремих зобов'язань, що входять до змісту кредитного зобов'язання (основна сума кредиту, проценти, пеня тощо) зараховано сплачені у 2012 та 2013 роках кошти та чи знаходяться у зв'язку з цим вимоги позивача у межах строку позовної давності, про яку заявлено відповідачем.

Крім того, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду у межах строку позовної давності за основною вимогою, тобто включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону.

Враховуючи те, що розмір боргового зобов'язання відповідача, у рахунок погашення якого звернуто стягнення на предмет іпотеки, не перевірено, рішення апеляційного суду у частині вирішення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає скасуванню із передачею справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним

договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Іпотекодержатель зобов'язаний письмово у п'ятиденний строк

повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і

права вимоги за основним зобов'язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню.

Разом з тим, невиконання обов'язку про відступлення прав за іпотечним договором за умови повідомлення боржника про зміну кредитора за основним зобов'язанням, не має наслідком припинення забезпечувального зобов'язання, оскільки іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є

дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).

За таких обставин, доводи касаційної скарги щодо неналежності особи-іпотекодержателя відхиляються, оскільки відступлення прав за іпотечним договором від 5 жовтня 2005 року № б/н відбулося одночасно із відступленням права вимоги за основним зобов'язанням, про що боржник інформувався повідомленням № 0031891 від 14 грудня 2012 року, а договір про відступлення прав за ним відповідає вимогам закону щодо його форми.

Щодо посилань відповідача на положення Закону України «Про захист прав споживачів» щодо заборони вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, апеляційний суд обґрунтовано відхилив такі доводи із урахуванням висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 20 листопада 2013 року № 6-126цс13 та від 04 лютого 2015 року № 6-239цс14, про те, що така заборона стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

Невиконання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (ч. 3 ст. 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням ст. 124 Конституції України, тому й у цій частині доводи касаційної скарги є безпідставними.

Доводів на скасування рішення апеляційного суду у частині вирішення позову про виселення та зняття з реєстраційного обліку громадян у касаційній скарзі не наведено, підстави для виходу за межі касаційної скарги відсутні, а тому в цій частині оскаржуване судове рішення залишається без змін.

З урахуванням викладеного та керуючись ст. ст. 335, 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 10 червня 2014 року скасувати у частині вирішення позову товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду Тернопільської області від 10 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко