УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Юровської Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 26 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 12 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом та просив визнати недійсним договір про відступлення права вимоги (заміни кредитора у зобов'язанні), укладеного між ним та ОСОБА_4

В обґрунтування вимог позивач посилався на те, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 червня 2010 року на його користь з ОСОБА_5 було стягнуто заборгованість за договором позики в розмірі 800 000 грн, 3 % річних за час прострочення виконання зобов'язання в розмірі 68 000 грн., 2 250 грн судових витрат, а всього 870 250 грн.

09 квітня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого до останнього перейшло право вимоги до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за вищевказаним судовим рішенням.

Позивач зазначав, що він не був ознайомлений з умовами договору про відступлення права вимоги, а ОСОБА_4 фактично ввів його в оману щодо умов договору, зокрема щодо сплатити ним ОСОБА_4 50 % від суми боргу.

На виконання вимог договору про відступлення права вимоги 09 квітня 2013 року ОСОБА_4 передав позивачу кошти в розмірі 80 000 грн, однак решту суми боргу не повернув.

Крім того, позивач вказував про відсутність у нього волевиявлення на укладення оспорюваного правочину, між сторонами був укладений лише попередній договір, в якому до того ж були невірно значені його анкетні дані, тому просив визнати такий договір недійсним.

Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 26 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 12 серпня 2014 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати вказані рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на невідповідність висновків судів обставинам справи, неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 червня 2010 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 було стягнуто заборгованість за договором позики в розмірі 800 000 грн, 3 % річних за час прострочення виконання зобов'язання в розмірі 68 000 грн., 2 250 грн судових витрат, а всього 870 250 грн (а. с. 86).

09 квітня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого до останнього перейшло право вимоги до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за вищевказаним судовим рішенням (а. с. 3).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_3 як на підстави позову посилався на те, що при укладенні договору було відсутнє його волевиявлення та правочин вчинено під впливом обману. В той же час, ОСОБА_3 підтвердив обставини добровільності укладення ним договору про відступлення права вимоги з ОСОБА_4 та про отримання ним від останнього в рахунок виконання договірних зобов'язань коштів у розмірі 80 000 грн, тому дійшов висновку про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для визнання договору про відступлення права вимоги недійсним із зазначених позивачем підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Судами також встановлено та не заперечувалось позивачем, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 у рахунок виконання договірних зобов'язань кошти в розмірі 80 000 грн.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження позовних вимог та не обґрунтовано вимоги про визнання договору недійсним з підстав як відсутності волевиявлення при укладенні договору (ст. ст. 203, 215 ЦК України), так і з підстав введення в оману при його укладенні (ст. 230 ЦК України).

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів та не дають підстав для скасування оскаржуваних рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду.

Керуючись статтями 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 26 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 12 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

Г.В. Юровська