У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про стягнення суми компенсації за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 26 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що під час перебування у трудових відносинах з публічним акціонерним товариством «ДТЕК Павлоградвугілля» (далі - ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля»), 16 листопада 1997 року, з ним стався нещасний випадок на виробництві. Висновком МСЕК від 14 вересня 1998 року йому було встановлено 60 % втрати професійної працездатності, а наказом від 7 жовтня 1998 року призначено одноразову допомогу у розмірі 26 454 грн 60 коп., яка була виплачена лише у червні 2002 року, а не у визначений законом місячний термін з дня встановлення втрати працездатності.

З урахуванням наведеного позивач просив стягнути з відповідача на його користь компенсацію за несвоєчасну виплату одноразової допомоги за період з вересня 1998 року по травень 2002 року у розмірі 21 110 грн 77 коп.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 26 березня 2015 року позов задоволено. Стягнуто на користь ОСОБА_3 з ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» відкориговану одноразову допомогу у зв'язку зі стійкою втратою працездатності (компенсацію за несвоєчасно виплату відшкодування шкоди) у розмірі 21 110 грн 77 коп. Допущено рішення до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 червня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині допущення до негайного виконання скасовано і в задоволенні цієї вимоги відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати й провадження у справі закрити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що підприємство несвоєчасно нарахувало і виплатило позивачу суму одноразової допомоги у зв'язку із каліцтвом на виробництві, а тому є підстави для стягнення на його користь суми компенсації втрати частини доходу. При цьому вважав, що строк позовної давності не пропущено, оскільки позивач узнав про порушене право у 2002 році, а з урахуванням трьохрічного строку позовної давності діючий ЦК України на ці правовідносини позовну давність не поширює.

Апеляційний суд погодився з таким висновком суду, зазначивши також, що суд правильно застосував Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати від 20 грудня 1997 року № 1427 за період з 1 січня 1998 року по 31 грудня 2000 року і Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати від 21 лютого 2001 року № 159 за період з 1 січня 2001 року по день виплати. При цьому апеляційний суд зазначив, що на ці правовідносини не поширюються положення закону про негайне виконання рішення суду.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що під час перебування у трудових відносинах з ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля»), 16 листопада 1997 року, з ОСОБА_3 стався нещасний випадок на виробництві. Висновком МСЕК від 14 вересня 1998 року йому було встановлено 60 % втрати професійної працездатності, а наказом від 7 жовтня 1998 року призначено одноразову допомогу у розмірі 26 454 грн 60 коп., яка була стягнута на користь позивача рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 1 березня 2001 року і виплачена в порядку виконання рішення суду 25 червня 2002 року.

Стаття 34 Закону України «Про оплату праці» (відповідно до постанови Верховної Ради України 20 лютого 1996 року «Про порядок введення в дію статей 10, 33, 34 Закону України «Про оплату праці» та встановлення мінімального розміру пенсії за віком» введена в дію з 1 січня 1997 року) передбачає, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, визначеному чинним законодавством.

Такий порядок з 1 січня 1998 року до 31 грудня 2000 року було встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, якою затверджено Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати (далі - Положення від 20 грудня 1997 року № 1427).

З 1 січня 2001 року набрав чинності Закон України від 19 жовтня 2000 року «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», на підставі якого Кабінетом Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 прийнято постанову «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» (далі - Порядок № 159). Згідно з указаним Порядком у разі затримки виплати доходів компенсації підлягають щомісячні суми відшкодування шкоди, нараховані за період, починаючи з 1 січня 2001 року. При цьому п. 2 Порядку № 159 встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, нарахованої працівникові за період роботи з 1 січня 1998 року до 31 грудня 2000 року, проводиться відповідно до Положення від 20 грудня 1997 року № 1427, до ліквідації заборгованості із заробітної плати за зазначений період.

Як вбачається з матеріалів справи, судами вирішувалось питання про здійснення позивачу компенсації втрати частини доходів (страхового відшкодування) за період до травня 2002 року.

На цей час питання проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати регулювалося ст. 34 Закону України «Про оплату праці», Законом України від 19 жовтня 2000 року «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком № 159 (зі змінами і доповненнями від 9 серпня 2001 року).

Дія зазначених нормативних актів поширювалася на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовувалася у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) та стосувалася усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Відповідно до цих нормативних актів підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії); 2) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 3) затримка виплати доходів один і більше календарних місяців; 4) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги і 5) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).

Строки виплати заробітної плати, соціальних виплат регулюються, зокрема ст. 115 КЗпП України та ч. 1 ст. 40 Закону від 23 вересня 1999 року «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Системний аналіз ст. 34 Закону України «Про оплату праці», положень наведених законів України, ст. 115 КЗпП України та Порядку № 159 дає підстави для висновку, що основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення власником встановлених строків виплати нарахованих доходів (зокрема, заробітної плати, пенсії, соціальної виплати, страхових виплат). При цьому, компенсація за порушення строків виплати нарахованого доходу проводиться незалежно від вини органу, що здійснює відповідні виплати та незалежно від порядку і підстав нарахування цього доходу чи його частини: самим підприємством добровільно чи на виконання судового рішення, оскільки ці нормативні акти не містять будь-якого виключення.

Згідно із пп. 5, 7 Порядку № 159 сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць та проводиться за рахунок джерел, з яких здійснюються відповідні виплати, а саме: власних коштів - підприємствами, установами та організаціями, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об'єднаннями громадян; коштів відповідного бюджету - підприємствами, установами та організаціями, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду, фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

Аналогічні положення щодо обов'язку Фонду соцстраху здійснювати компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати страхових сум містяться і у п.1.17 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління Фонду від 27 квітня 2007 року № 24 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 червня 2007 року за № 715/13982, відповідно до якого така компенсація проводиться відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» і Порядку № 159.

З урахуванням зазначених правових норм суду апеляційної інстанції належить з'ясувати правові підстави для покладення на підприємство обов'язку зі сплати компенсації, передбаченої ст. 34 Закону України «Про оплату праці», Законом України від 19 жовтня 2000 року «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком № 159 за період після 1 січня 2001 року, а також після 1 квітня 2001 року (набрання чинності Закону України від 23 вересня 1999 року «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»).

Зазначений висновок узгоджується і з нормами Закону України від 23 вересня 1999 року «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який визначає правову основу, економічні механізми та організаційну структуру загального обов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві.

Так, згідно із ст. 21 цього Закону у разі настання страхового випадку Фонд зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого. Всі види соціальних послуг та виплат, передбачені зазначеною статтею, надаються застрахованому та особам, які перебувають на його утриманні, незалежно від того, перебуває на обліку підприємство, на якому стався страховий випадок, як платник страхових внесків чи ні.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України від 23 вересня 1999 року «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» усі види страхових виплат і соціальних послуг застрахованим та особам, які перебувають на їх утриманні, а також усі види профілактичних заходів, передбачених ст. ст. 21 та 22 цього Закону, провадяться Фондом. Таким чином, законодавство України не передбачає можливості стягнення компенсації за несвоєчасну виплату щомісячних грошових виплат з державного соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань з інших осіб, крім Фонду, незалежно від наявності вини таких осіб у вказаних несвоєчасних виплатах.

Водночас можливість стягнення передбачених ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсаційних виплат ч. 7 ст. 40 Закону України від 23 вересня 1999 року «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» пов'язує з наявністю вини Фонду у несвоєчасній виплаті особі страхової суми.

При вирішенні питання колізії правових норм, а саме: ст. 1 Закону України від 19 жовтня 2000 року «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» і ч. 7 ст. 40 Закону України від 23 вересня 1999 року «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» слід виходити з принципу дії закону у часі, відповідно до якого втрата юридичної сили акта (чи певної його норми) пов'язується, зокрема, з прийняттям нового акта, що встановлює інші правила, ніж були встановлені попереднім актом.

Враховуючи, що Закон України від 19 жовтня 2000 року «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», який є нормативно-правовим актом спеціальної дії, що регулює порядок та підстави компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення строків їх виплати, прийнятий пізніше, та встановлює інші правила виплати компенсації, ніж передбачені ч. 7 ст. 40 Закону України від 23 вересня 1999 року «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», застосуванню підлягає нормативно-правовий акт, який прийнято пізніше.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-131 цс 12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Зазначені фактичні обставини та вимоги закону у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України залишитись поза увагою та правової оцінки апеляційного суду.

Крім того, апеляційний суд не звернув уваги на розрахунок обчислення коефіцієнта втрати частини доходу. Так, позивачу втрата працездатності встановлена довідкою МСЕК 14 вересня 1998 року. Отже, виплата одноразової допомоги мала бути здійснена до 14 жовтня 1998 року (місячний термін). Згідно з п. 3 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати № 1427 сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний період на коефіцієнт приросту споживчих цін. Цей коефіцієнт цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1.

У порушення наведеного апеляційного суд не звернув уваги на те, що коефіцієнт місяця, за який виплачується заробітна плата, а саме за листопад 1998 року, є невірним, так як місяцем виплати заробітної плати є жовтень 1998 року (коефіцієнт - 112,8 %), що є місячним терміном з дня визначення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не встановлені, рішення апеляційного суду не може вважатись законним й обґрунтованим, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

В.А. Черненко

С.П. Штелик