УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, та зняття з реєстраційного обліку за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 15 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із указаним вище позовом, посилаючись на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28 квітня 2012 року, укладеного із ОСОБА_6

До моменту набуття права власності на цю квартиру за заявою попереднього власника в ній був зареєстрований в якості тимчасового мешканця ОСОБА_5

Враховуючи те, що відповідач не проживає у квартирі, не сплачує вартості комунальних послуг, просив визнати останнього таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та зняти його з реєстраційного обліку за зазначеною адресою.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 24 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 15 червня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення його позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 28 квітня 2012 року належить квартира АДРЕСА_1, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 3 травня 2012 року.

На підставі нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_6 від 28 березня 2005 року № 2409 ОСОБА_5 було надано згоду на тимчасову реєстрацію строком на три роки у квартирі АДРЕСА_1.

Згідно із довідкою з місця проживання про склад сім'ї і прописку № 2674 від 17 листопада 2014 року у вказаній квартирі зареєстрований ОСОБА_4, його малолітній син - ОСОБА_7 та ОСОБА_5

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2015 року рішення апеляційного суду Львівської області від 4 листопада 2014 року скасовано, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 4 вересня 2013 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та вселення відмовлено за безпідставністю позовних вимог, залишено в силі.

У зазначеному рішенні спростовано посилання ОСОБА_5 на те, що між ним та ОСОБА_6 було укладено договір найму спірної квартири.

Крім того, спірна квартира має одну кімнату, житловою площею 16,9 кв.м., що є неможливим для поселення в ній тимчасового мешканця відповідно до ч. 2 ст. 98 ЖК України.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, місцевий суд, із висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно застосувавши положення ст. 98 ЖК Української РСР, ст.ст. 316, 319, 321, 391 ЦК України, на підставі поданих сторонами доказів, які оцінені відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, обґрунтовано виходив із недоведеності позивачем факту проживання ОСОБА_5 у спірній квартирі у якості тимчасового мешканця.

Колегія суддів погоджується із такими висновками.

Доводи касаційної скарги зводяться до оцінки доказів, що не є компетенцією суду касаційної інстанції, та не спростовують висновків судів і не дають підстав вважати, що ними при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст.ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Таким чином, виходячи з принципу диспозитивності, закріпленого ст. 11 ЦПК України, та заявлених позовних вимог, оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суди із урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшли висновку про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 15 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Журавель
Судді:В.А. Черненко
С.П. Штелик