Справа № 346/5111/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2015 року м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд

Івано-Франківської області

у складі головуючого- судді Веселова В.М.

секретаря Максим`юк М.А.

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідачки ОСОБА_3

представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Коломия справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту на право прокладання та експлуатації водопроводу та каналізаційного трубопроводу, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилається на те, що йому на праві приватної власності, згідно договору дарування незакінченої будівництвом добудови до квартири, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_8, належить 43/100 частини незакінченої будівництвом добудови до квартири АДРЕСА_1. Прийнята ним у власність добудова до квартири належала ОСОБА_9 на підставі рішення виконавчого комітету Коломийської міської ради Івано-Франківської області №83 від 20.03.2001 року «Про надання дозволу на зміну проектів індивідуальних житлових будинків та виготовлення технічної документації на самовільно проведену добудову». Відповідно до даного договору дарування до нього перейшли всі обов`язки по закінченню будівництва квартири, згідно рішення виконавчого комітету Коломийської міської ради Івано-Франківської області від 18.11.2003 року №364 «Про розгляд заяв з питань індивідуального будівництва». Вказує, що належна йому на праві власності добудова до квартири АДРЕСА_1 є самостійною квартирою, яку він має намір ввести в експлуатацію. Для того, щоб можна було у даній квартирі постійно проживати на даний час виникла необхідність у проведенні водопроводу та каналізаційного трубопроводу. Згідно інформації комунального підприємства «Коломияводоканал» є два варіанти під`єднання добудови до квартири АДРЕСА_1 до централізованої мережі водопостачання, а саме: до каналізаційного колектора, що перетинає АДРЕСА_2 або до каналізаційного колодязя на присадибній ділянці будинку АДРЕСА_3 на підставі письмового дозволу гр.ОСОБА_7. Відповідно до листа №Д-76 від 21.05.2014 року Коломийська міська рада не заперечує, щодо підключення добудови до квартири АДРЕСА_1 до міської каналізаційної мережі. Однак, однією умовою під час проведення робіт є недопущення пошкодження дорожнього і тротуарного покриття АДРЕСА_1, так як в 2013 році проведений її капітальний ремонт. Таким чином, єдиним способом прокладання водопроводу та каналізації є проведення її через сусідню земельну ділянку, яка належить на праві приватної власності відповідачам. Однак, відповідачі відмовили йому у наданні можливості прокладання водопроводу та каналізаційного трубопроводу через свою земельну ділянку, тому він змушений звернутися до суду із даним позовом. Просить суд встановити земельний сервітут на право прокладання та експлуатації ним водопроводу та каналізаційного трубопроводу через земельну ділянку, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3. Стягнути з відповідачів в його користь судові витрати та витрати на правову допомогу.

Відповідачі позовні вимоги заперечили, вказали , що є інші варіанти підключення каналізаційного трубопроводу та водопроводу до добудови позивача, які не враховані ні позивачем, ні експертом, який проводив експертизу. Просять у позовних вимогах відмовити.

Заслухавши пояснення представників позивача, відповідачки та її представника та представника відповідачів, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи:

У відповідності до матеріалів справи позивач є власником незакінченої будівництвом добудови до квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_1,що підтверджується договором дарування незакінченої будівництвом добудови до квартири від 27.11.2003 року (а.с.5). Позивач має намір ввести в експлуатацію дану добудову, в тому числі провести до неї водопроводу та каналізації.

Сусідами позивача є відповідачі , які мешкають в АДРЕСА_3.

Представник позивача звернувся до Комунального підприємства «Коломияводоканал» і отримав відповідь, яка є в матеріалах справи (а.с.11) вих.№60/01-05 від 14.04.2014 року, у відповідності до якої, приєднання добудови, яка належить позивачу до централізованої мережі водовідведення моживо в 2-х варіантах 1- до каналізаційного колектора,що перетинає АДРЕСА_2, 2- до каналізаційного колодязя при присадибній ділянці будинку АДРЕСА_3 на підставі письмового дозволу відповідачки гр.ОСОБА_7. При чому Коломийська міська рада не заперечує щодо піключення добудови до квартири позивача до міської каналізаційної мережі за умови недопущення пошкодження дорожнього і тротуарного покриття по АДРЕСА_1 (а.с.12), тобто у позивача є реальний дозвіл проведення робіт по першому варіанту. Жодних заборон від Коломийської міської ради щодо використання 1-го варіанту підключення позивач не представив.

Відповідачі заперечують позовні вимоги і не згодні з проведенням робіт по другому варіанту, що і підтвердили в судовому засіданні.

Як передбачено ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо земельної ділянки або іншого нерухомого майна для задоволення потреб особи,які не можуть бути задоволені в інший спосіб. Згідно ст.98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Відповідно до ст.99 ЗК України встановлення земельних сервітутів можуть вимагати власники або землекористувачі земельних ділянок.

Виходячи з положень п.22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Норми Конституції України є нормами прямої дії,які мають найвищу силу.

У відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.1996 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У відповідності до ст.8 ЦПК України - суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України,застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім'я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

П.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України, та ст.2, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає , що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...»

Так, у відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Андрій Рудемко проти України» , зазначено що: «35. З огляду на принципи, встановлені його практикою (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany) [ВП], №№ 46720/99, 72203/01 і 72552/01, п. 78, ECHR 2005-VI), Суд зазначає, що мало місце втручання у право заявника на майно.

37. Отже, Суд визнає, що втручання у справі заявника становило «позбавлення» майна у значенні другого речення першого пункту ст. 1 Першого протоколу. Тому Суд має визначити, чи було це втручання виправданим відповідно до цього положення.

38. Суд нагадує, що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (див. згадане вище рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України», п. 49).»

У відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «EastAlliance Limited" проти України», зазначено : «167.Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу та Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див рішення по справі «Іатрідіс проти Греції»,заява №31107/96 , п.58,ECHR 1999-II. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності верховенства права, що включає свободу від свавілля.

168.Суд нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою яку прагнуть досягти».

Як вбачається із змісту вищевказаних рішень, будь-яке відчуження або втручання у власність громадян неприпустиме, за винятком прийняття відповідних законів, які убезпечують власника від свавільного і необгрунтованого втручання в його права володіння.

З підписанням Угоди про асоціацію з Європейським Союзом Президентом нашої держави, Україна, як держава, яка намагається вступити до Європейського співтовариства в якості повноправного члена, повинна поважати в першу чергу право приватної власності всіх і кожного зокрема, як основоположного право особи, оскільки право приватної власності є основним постулатом та наріжним каменем європейських цінностей, непорушним і основою європейської спільноти, якого повинна дотримуватись кожна держава, яка є членом чи асоційованим членом європейської спільноти.

За таких обставин, встановлення земельного сервітуту для відповідачів можливо тільки за умови їх згоди.

Судом , на клопотання представника позивача, було призначено будівельно-технічну експертизу. У відповідності до ст.147 ЦПК України висновок експерта в цивільній справі не є обов'язковим і оцінюється судом у відповідності до ст.212 ЦПК України. Суд зазначає, що такий висновок повинен бути оцінений у повній сукупності з усіма матеріалами справи, в тому числі з викладеними нормами вищезазначених Рішень Європейського Суду , які є обов`язковими для національних судів.

Так, безпосередньо у п.3 висновку експерта №28.01.15 зазначено, що іншої можливості підключення добудови до квартири по АДРЕСА_1 до колектору водопроводу та мережі водовідведення КП «Коломияводоканал» окрім як через земельну ділянку відповідачів немає. Однак в п.» цього ж висновку, вказує, що підключення добудови до квартири АДРЕСА_1 до колектора водопроводу та мережі водовідведення КП «Коломияводоканал»,що знаходиться АДРЕСА_2 без пошкодження тротуарного та дорожнього покриття не можливо, чим по-перше, повністю повторює зміст дозвільного листа Коломийської міської ради, який є в матеріалах справи ,щодо першого варіанту підключення будинку (а.с.12,11), а ,по - друге, протирічить п.3 висновку, оскільки якраз і вказує на інший варіант підключення. Крім цього, по тексту висновку вбачається, що всі посилання експерта є тільки на другий варіант підключення ,а саме через земельну ділянку відповідачів . Однак жодних заключень і роз`яснень немає щодо підключення по першому варіанту, який міститься в матеріалах справи (а.с.11) і про який вказує в своїй заяві сам позивач.

Крім цього, у висновку експерта зазначено, що відмітки АДРЕСА_1 від 282.39 м до 283.47 м,а відмітки ОСОБА_10 від 280.08 м до 280.55 м, відповідно відмітки квартири АДРЕСА_1 є 281.22 м, що нижче від відміток АДРЕСА_1, а отже на думку експерта ,за таких обставин можливе підключення тільки по другому варіанту, а саме через земельну ділянку відповідачів, оскільки будь-яке інше підключення буде неприроднім.

Суд критично ставиться до такої мотивації експерта, а також представника позивача, у яких,з огляду на висновок, оскільки за таких тверджень, в містах, де будинки розташовані нижче від певних відміток водогону і каналізації, проведення водопроводу чи каналізації є неможливо, що не відповідає дійсності та реаліям. Наслідуючи таку логіку, можливо припустити, що тоді величезна кількість міст і містечок по всьому світу, які розташовані на горбах, пагорбах та низинах не мали би благ цивілізації у вигляді водопроводу та каналізації. Однак, як свідчить практика , проведення водопроводу і каналізації можливе незалежно від вищого чи нижчого рівня розташування будівель стосовно відміток, про що , в тому числі, свідчить лист КП «Коломияводоканал», який є в матеріалах справи (а.с.11).

За таких обставин, суд не бере висновок експерта до уваги і оцінює його в сукупності з матеріалами справи відповідно до ст.212 ЦПК України.

Суд приходить до висновку, що в позовних вимогах слід відмовити, оскільки для проведення водогону та каналізації до добудови будинку позивача є інші варіанти підключення, на які він має дозвіл.

На підставі наведеного та ст.ст.98,99,125,126 ЗК України, ст.401 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Рішень Європейського суду з прав людини у справах Андрій Рудемко проти України» від 21.12.2010 року та «EastAlliance Limited" проти України» від 23.01.2014 року, керуючись ст.ст.213-215 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту на право прокладання та експлуатації водопроводу та каналізаційного трубопроводу - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Коломийський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Веселов В. М.