Справа №463/4879/14-ц
Провадження №4-с/463/17/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2015 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

представника скаржника ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові справу за скаргою ОСОБА_2 на постанову старшого державного виконавця Залізничного ВДВС Львівського МУЮ від 14.07.2014р. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження,-

в с т а н о в и в:

Скаржник ОСОБА_2 звернулась до суду із скаргою, в якій просить скасувати постанову старшого державного виконавця Залізничного ВДВС ЛМУЮ ОСОБА_3 від 14.07.2014р. про арешт всього нерухомого майна боржника ОСОБА_2 та оголошення заборони його відчуження, яка винесена у виконавчому провадженні ВП № 43995646; скасувати реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, серія та номер 43995646, видану 14.07.2014р., видавник ОСОБА_3, Залізничний відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції (обтяжувач: Залізничний відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції , країна реєстрації Україна, адреса 79058, м. Львів, вул. Городоцька, 299, особа, майно/права якої обтяжуються (власник) ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, країна громадянства України, адреса АДРЕСА_1), а також поновити їй строк на оскарження вказаної вище постанови.

В обґрунтування скарги покликається на те, що 14.07.2014р. старшим державним виконавцем Залізничного ВДВС ЛМУЮ ОСОБА_3 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 43995646 щодо примусового виконання виконавчого листа Личаківського районного суду м. Львова № 2/463/321/13 від 20.03.2014р. про стягнення з неї боргу в сумі 2469,75 грн. Одночасно із відкриттям виконавчого провадження, державним виконавцем винесено постанову про арешт всього нерухомого майна боржника та заборону його відчуження. Однак, при винесенні цієї постанови державний виконавець не врахував, що арешт на майно може бути накладений виключно у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, повязаних з організацією та проведенням виконавчих дій. Сума боргу становить лише 2469,75 грн., що явно перевищує вартість нерухомого майна арештованого державним виконавцем і є ознакою незаконності цієї постанови. Крім того, звернення стягнення на нерухоме майно боржника проводиться у разі відсутності в нього достатніх коштів чи рухомого майна. Державний виконавець в процесі здійснення виконавчих дій зобовязана зясувати вказані обставини, проте цього не зробила, прийнявши оскаржувану постанову одразу після відкриття виконавчого провадження, що на думку скаржника є ще однією ознакою її незаконності. Також, така постанова не була направлена на адресу боржника не пізніше наступного робочого дня після її винесення, що є ще одним порушенням, і серед іншого, державним виконавцем не було враховано, що за приписами Закону України «Про виконавче провадження», у випадку, якщо сума боргу не перевищує трьох мінімальних заробітних плат, звернення стягнення проводиться на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Оскільки в межах даного виконавчого провадження сума боргу не перевищує трьох мінімальних заробітних плат, саме на заробітну плату, а не на нерухоме майно слід було звернути стягнення. Все вище перелічене в сукупності на думку скаржника доводить незаконність оскаржуваної постанови, яку просить скасувати в судовому порядку.

В судовому засіданні представник скаржника згідно належної довіреності від 27.02.2013р. ОСОБА_1 підтримала вимоги своєї довірительки, дала пояснення аналогічні вищенаведеним та просить скаргу задовольнити.

Представник заінтересованої особи Залізничного ВДВС ЛМУЮ в судове засідання не зявився, хоча про дату, час та місце розгляду скарги повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Під час попереднього розгляду скарги проти її обґрунтованості надав суду письмові заперечення, за мотивами якого, арешт на майно боржника був накладений за заявою стягувача при відкритті виконавчого провадження. Тому, вважає що оскаржувана постанова відповідає вимогам чинного законодавства, а відтак, просив в задоволенні скарги відмовити.

Представник стягувача ПАТ АКБ «Львів» в судове засідання також не зявився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Попередньо в судовому засіданні заперечив проти скарги з мотивів наведених представником ВДВС. Враховуючи обсяг зібраних доказів, який є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення, суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутності.

Заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши письмові заперечення представника виконавчої служби, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази, суд приходить до висновку, що скарга підлягає до задоволення, а пропущений на її предявлення строк поновленню, виходячи з наступного.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею ст. 7 Закону України «Про державну виконавчу службу» передбачено, що працівник органу державної виконавчої служби зобовязаний сумлінно виконувати службові обовязки, не допускати в своїй діяльності порушення прав громадян та юридичних осіб, гарантованих Конституцією України та законами України.

Гарантії прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні також закріплені в ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження», в ч. 1 якої зазначено, що державний виконавець зобовязаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження».

В судовому засіданні встановлено, що постановою від 14.07.2014р. державним виконавцем Залізничного ВДВС ЛМУЮ відкрито виконавче провадження ВП № 43995646 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Личаківським районним судом м. Львова 20.03.2014р. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ АКБ «Львів» боргу в сумі 2469,75 грн. (а.с.25).

Одночасно із відкриттям виконавчого провадження, цим же державним виконавцем винесено постанову від 14.07.2014р. про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження в межах суми стягнення (а.с.26). Однак, як вбачається з копії витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 15.07.2014р. (а.с.12), арешт на підставі цієї постанови накладено на все нерухоме майно боржника.

За правилами ч. 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення, а як зазначено в ч. 6 ст. 52 цього Закону, стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження.

Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника визначено Главою 4 Закону України «Про виконавче провадження» і як передбачено ч. 1 ст. 68, стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів та стягнення на суму, що не перевищує трьох мінімальних розмірів заробітної плати.

В той же час, ч. 1 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що звернення стягнення на будинок, квартиру, земельну ділянку, інше нерухоме майно фізичної особи проводиться у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Системний аналіз положень ст. 7 Закону України «Про державну виконавчу службу», ст. ст. 1, 6, 11, 52, 57, 63, 68 Закону України «Про виконавче провадження», дає підстави для висновку про те, що арешт, як спеціальна гарантія виконання рішення, яка одночасно обмежує право власності боржника у виконавчому провадженні може визнаватись виправданим, а відповідно і застосовуватись лише в тому випадку, коли державним виконавцем вжито всіх заходів, передбачених законом для повного виконання рішення суду. Такі заходи виявились безрезультатними і у будь-який інший спосіб, окрім накладення арешту, гарантувати виконання рішення не представляється можливим. Сам же арешт в такому випадку повинен відповідати принципам співмірності і бути обєктивно виправданим по відношенню до суми зобовязання, яке лежить на боржнику.

У справі яка розглядається встановлено, що борг перед стягувачем становить лише 2469,75 грн., в той час як арешт накладено на все нерухоме майно, що явно не відповідає принципу співмірності.

Крім того, як вбачається з дій державного виконавця, арешт накладено при відкритті провадження, що є явним порушенням вказаних вище норм закону, та свідчить про те, що заходи виконання рішення, які не повязані з арештом майна державним виконавцем не вживались.

Посилання державного виконавця на приписи ст. 25 Закону як на підставу накладення арешту слід визнати неспроможними, оскільки конструкція цієї норми, яка визначає її юридичний зміст свідчить про право, а не обовязок державного виконавця накласти арешт при відкритті провадження. Під час реалізації цього права, державний виконавець зобовязаний враховувати не лише інтереси стягувача, а й інтереси боржника. Застосувати це право можливо лише у випадку, якщо виконати рішення іншим способом, окрім звернення стягнення на нерухоме майно не можливо, чого у справі яка розглядається державним виконавцем достовірно встановлено не було.

За наведених вище обставин, слід вважати доведеним, що інтереси боржника під час винесення оскаржуваної постанови державним виконавцем враховані не були. Накладаючи арешт на все нерухоме майно із забороною його відчуження державний виконавець діяв передчасно, не реалізувавши при цьому всіх заходів для виконання рішення. Арешт наклав з порушенням принципу співмірності, завдавши при цьому шкоди інтересам боржника, яка за своїм розміром значно переважає інтереси стягувача, є не виправданою, і як наслідок, оскаржувана постанова не може вважатись законною, не може залишатись в силі та підлягає скасуванню, а скарга, відповідно, задоволенню.

Оскільки скасування реєстрації у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження є похідною вимогою від вимоги про скасування постанови, і по суті покликана реалізувати на практиці скасування обтяження, вона також підлягає задоволенню.

Одночасно, відповідно до ч. 2 ст. 385 ЦПК України підлягає поновленню строк для оскарження цієї постанови, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, протягом десятиденного строку з моменту отримання оскаржуваної постанови скаржник зверталась з аналогічною скаргою до Залізничного районного суду м. Львова. Ухвалою останнього від 14.08.2014р. (а.с.14) таку скаргу повернуто у звязку з порушенням правил підсудності, і після отримання цієї ухвали, що мало місце 13.09.2014р., протягом десяти днів боржник звернулась до Личаківського районного суду м. Львова, що є поважною причиною пропуску встановленого законом строку для подання скарги, який в такому випадку підлягає поновленню.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 10, 14, 210, 212, 383-387 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Поновити ОСОБА_2 строк для подання скарги на постанову старшого державного виконавця Залізничного ВДВС Львівського МУЮ від 14.07.2014 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Скасувати постанову старшого державного виконавця Залізничного Відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_3 від 14.07.2014 року про арешт всього нерухомого майна боржника ОСОБА_2 та оголошення заборони його відчуження, яка винесена у виконавчому провадженні ВП № 43995646.

Скасувати реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, серія та номер 43995646, видану 14.07.2014 року, видавник ОСОБА_3, Залізничний відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції (обтяжувач: Залізничний відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції , країна реєстрації Україна, адреса 79058, м. Львів, вул. Городоцька, 299, особа, майно/права якої обтяжуються (власник) ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, країна громадянства України, адреса АДРЕСА_1).

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст.ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя: Леньо С. І.