Справа № 199/642/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

25 червня 2015 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Якименко Л.Г.

при секретарі Яншиній Г.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору неукладеним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до відповідачів про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 03.03.2012 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за умовами якого позивач передав ОСОБА_2 800 000,00 гривень, що підтверджується власноруч написаною відповідачем розпискою від 30.04.2012 року, які він зобовязався повернути частинами, але не пізніше 30 числа кожного місяця.

У рахунок забезпечення повернення суми боргу за договором позики відповідачка ОСОБА_3 13.04.2012 року надала на ім'я ОСОБА_1 довіреність на розпорядження майном її часткою домоволодінням №1а по вул. Коломенській в місті Дніпропетровську.

У зв'язку з невиконанням умов договору позики 30.07.2013 року між ОСОБА_1, який діяв від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності, та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу 49/100 частин домоволодіння №1а по вул. Коломенській в місті Дніпропетровську. Відповідно до п.3. продаж здійснено за оціночною вартістю 97163,00 грн.

Позивач зазначає, що позика була отримана для потреб сім'ї ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з 11.02.2011 року, тому посилаючись на те, що до теперішнього часу ОСОБА_2 грошові кошти у повному обсязі не повернув, позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь суму боргу у розмірі 793743,66 гривень, яка складається з: суми основного боргу 702837,00 грн., 3% річних 7971,90 грн., суми інфляції - 82934,76 грн., а також просив стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору 3654,00 грн.

Відповідач ОСОБА_2 проти позову заперечував та звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики таким, що не є укладеним, та просив визнати неукладеним договір позики від 03.03.2012 року, оскільки даний договір не підписувався ним власноруч саме 03.03.2012 року.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, представник позивача просила позов задовольнити в повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні оглянув оригінал розписки від 30.04.2012 року та пояснив, що ця розписка складена ним особисто, але договір позики від 03.03.2012 року він не підписував, також підтвердив факт отримання у борг від позивача 800000,00 грн..

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову в частині солідарного стягнення з неї суми боргу та пояснила, що про укладання договору позики між позивачем та її чоловіком ОСОБА_2 від 03.03.2012 року і про складання відповідної розписки від 30.04.2012 року їй не було відомо.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03.03.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за умовами якого позивач передав ОСОБА_2 800 000,00 гривень, що підтверджується власноруч написаною відповідачем розпискою від 30.04.2012 року, які він зобовязався повернути частинами, але не пізніше 30 числа кожного місяця.

Згідно з вимогами ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В силу ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Судом встановлено, що довіреність на уповноваження ОСОБА_1 продати майно, а саме: належну ОСОБА_3 частку житлового будинку №1а по вул. Коломенській в місті Дніпропетровську, вона надала 13.04.2012 року, в той час як грошові кошти були отриманні її чоловіком ОСОБА_2 30.04.2012 року, про що свідчить розписка (а.с. 8). При цьому суд звертає увагу на те, що відповідачка ОСОБА_3 своєї згоди на отримання відповідних коштів не надавала та доказів того, що дані кошти позичались відповідачем ОСОБА_2 в інтересах сімї, суду не надано.

30.07.2013 року між ОСОБА_1, який діяв від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності, та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу 49/100 частин домоволодіння №1а по вул. Коломенській в місті Дніпропетровську. Відповідно до п.3. даного договору продаж здійснено за оціночною вартістю 97163,00 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено та не спростовується показаннями сторін, що борг до теперішнього часу у повному обсязі не повернутий, в силу ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, тому суд вважає стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 702837 грн., суму інфляції 82934,76 грн., 3% річних в розмірі 7971,90 грн. та судовий збір в розмірі 3654 грн..

Посилання відповідача ОСОБА_2 щодо неукладання правочину, а саме договору позики, є хибними, оскільки у судовому засіданні він визнав факт підписання ним особисто розписки, а інших доказів на підтвердження своїх вимог ОСОБА_2 суду не надав.

Судом також встановлено, що спірний договір позики, який є предметом розгляду по даній справі не суперечить положенням діючого законодавства України, а тому не має підстав для визнання його неукладеним, у зв'язку з чим суд вважає ОСОБА_2 в позові до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору неукладеним, - відмовити.

Керуючись ст.ст.10,11, 57-60, 88, 214, 215, 222 ЦПК України, ст.ст. 526, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 793 743 гривні 66 копійок заборгованості за договором позики та 3 654 гривні 00 копійок судових витрат, а всього 797 397 (сімсот дев'яносто сім тисяч триста дев'яносто сім) гривень 66 копійок.

В іншій частині позову, - відмовити.

ОСОБА_2 в позові до ОСОБА_1 про визнання договору неукладеним, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається з дня отримання копії рішення.

Суддя: Л.Г. Якименко