У Х В А Л А

іменем україни

03 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В. П.,

суддів: Амеліна В. І., Остапчука Д. О.,

Дербенцевої Т. П., Савченко В. О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 15 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору від 26 грудня 2006 року № НАЕНRX12710297, звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з відповідача 35 746 грн 63 коп. заборгованості за вказаним договором та судові витрати.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 15 січня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалені у справі судові рішення просить скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що у 2009 році відповідач повністю погасив заборгованість перед кредитором з отриманих за кредитним договором коштів у порядку наказного провадження, тому повторне стягнення вказаної заборгованості у позовному провадженні неможливе. За відсутності доказів про дату погашення відповідачем заборгованості неможливо встановити період, за який позивач вправі нараховувати проценти за користування кредитними коштами.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 26 грудня 2006 року між ОСОБА_3 та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитний договір № НАЕНRX12710297, згідно з умовами якого відповідачу було надано кредит у розмірі 2 972 грн 19 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 25 грудня 2007 року.

Судовим наказом Московського районного суду м. Харкова від 11 липня 2007 року у справі № Н-456/07 з ОСОБА_3 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто 3 950 грн 66 коп. заборгованості за кредитним договором від 26 грудня 2006 року № НАЕНRX12710297, яка складається із: 2 972 грн 20 коп. заборгованості за кредитом, 672 грн 59 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом, 240 грн 72 коп. заборгованості за користування кредитом та 65 грн 15 коп. пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, а також 25 грн 50 коп. судового збору та 15 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, всього стягнуто 3 991 грн 16 коп. (а. с. 3).

10 листопада 2009 року державним виконавцем Московського ВДВС Харківського МУЮ Красніковим О. О. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 14184500 у зв'язку з повним виконанням ОСОБА_3 судового наказу від 11 липня 2007 року № Н-456/07 (а. с. 46).

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Обґрунтовуючи підстави позову, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що оскільки ОСОБА_3 сплатив присуджені судовим наказом кошти лише у листопаді 2009 року, то станом на 15 квітня 2014 року утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 37 518 грн 88 коп., яка складається із: 8 735 грн 63 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом, 481 грн 44 коп. заборгованості з комісії за користування кредитом, 28 301 грн 81 коп. пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором. З урахуванням сплачених відповідачем на виконання судового наказу 3 991 грн 16 коп. сума заборгованості становить 33 568 грн 22 коп., яку позивач і просив стягнути на свою користь з урахуванням штрафів, передбачених п. 5.3 умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт).

За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов᾽язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Підстави припинення зобов'язання передбачені ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Зокрема, згідно зі ст. 559 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Встановивши, що згідно із судовим наказом від 11 липня 2007 року № Н-456/07 з відповідача стягнута заборгованість за кредитом у розмірі 3 950 грн 66 коп., у зв'язку з чим 10 листопада 2009 року було закінчено виконавче провадження, на порушення приписів ст. ст. 212-214, 303 ЦПК України суди не врахували, що наявність судового рішення про дострокове стягнення заборгованості, яке своєчасно не виконано боржником, не звільняє позичальника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій за несвоєчасне виконання зобов'язання, яке залишалося не виконаним до 10 листопада 2009 року.

Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення процентів за користування кредитом, суди виходили із того, що оскільки позивачем не надано доказів, коли саме відповідачем було погашено заборгованість за договором, стягнуту з останнього судовим наказом, то неможливо встановити період, за який позивач вправі нараховувати проценти за користування кредитним коштами.

У той же час на порушення приписів ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не звернув уваги на те, що на обґрунтування своїх вимог до апеляційної скарги позивачем було надано електрофотокопію меморіального ордера № 8, згідно з яким 18 листопада 2009 року на рахунок банку на погашення відповідачем присудженої судовим наказом заборгованості надійшли кошти в сумі 3 950 грн 66 коп. (а. с. 75), а 10 листопада 2009 року було закінчено виконавче провадження № 14184500 у зв'язку з повним виконанням ОСОБА_3 судового наказу від 11 липня 2007 року № Н-456/07 (а. с. 46).

Разом із тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення пені та штрафів, суди не навели будь-яких висновків з цього приводу та не врахували, що п. п. 5.1 умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) передбачена сплата пені за порушення позичальником будь-яких, передбачених заявою на видачу кредиту та п. п. 3.2.2, 3.2.3 умов, а п. 5.3 передбачено сплата штрафу за порушення позичальником строків платежу з будь-якого грошового зобов'язання, передбаченого договором, більше ніж на 30 днів.

Проте суди не з'ясували, за яке саме порушення строків платежу більше ніж на 30 днів позивачем нараховані штрафи та початок перебігу позовної давності за цими вимогами з урахуванням того, що п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів встановлюються сторонами тривалістю у 5 років, а також те, що подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності.

З урахуванням зазначеного висновки судів про відмову в задоволенні позову є передчасними.

Вирішуючи спір по суті, суд апеляційної інстанції не перевірив доводів апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про незаконність ухваленого судом першої інстанції рішення, мотивів їх відхилення не навів.

Порушення апеляційним судом при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому постановлена у справі ухвала апеляційного суду не може вважатись законною і обґрунтованою та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 15 січня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В. П. Гончар

Судді: В. І. Амелін

Т. П. Дербенцева

Д. О. Остапчук

В. О. Савченко