Ухвала

іменем україни

24 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Савченко В.О., Касьяна О.П., Остапчука Д.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 січня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року товариство з обмежною відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивувало тим, що відповідачем ОСОБА_4 належним чином не виконуються зобов'язання за кредитним договором, у забезпечення якого з ОСОБА_5 було укладено договір поруки, унаслідок чого станом на 11 серпня 2014 року виникла заборгованість в розмірі 1 471 715 грн 21 коп., яка підлягає солідарному стягненню як з боржника так і з поручителя на користь товариства, до якого згідно договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року перейшло від публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» право вимоги за вказаними договорами.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 січня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитом в розмірі 265 738 грн 31 коп., заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 50 759 грн 59 коп., пеню за прострочення виконання зобов'язання - 265 738 грн 31 коп., 3 441 грн на відшкодування судових витрат, а всього 585 677 грн 21 коп.

У задоволенні решти позовних вимог до ОСОБА_4 та вимог до ОСОБА_5 у повному обсязі відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2015 року зазначене рішення районного суду в частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором змінено, а саме доповнено другий абзац резолютивної частини рішення суду після слів «заборгованості за кредитом» - словами «21 079, 04 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 11 серпня 2014 року складає», а також після слів «заборгованість по відсоткам за користування кредитом» - словами «4 026, 38 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 11 серпня 2014 року складає».

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» просить ухвалені у справі судові рішення в частині відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором з поручителя ОСОБА_6 скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення таких вимог, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення судів ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування не встановлено.

Статтею 553 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843623/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч.1 ст. 554 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843624/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч. ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843623/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843629/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843629/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843629/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843629/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844142/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року № 6 - 53 цс 14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3428/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> є обов'язковою для усіх судів України.

З матеріалів справи вбачається, що позивач скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 1050 ЦК України щодо дострокового стягнення всієї суми кредиту через неналежне виконання боржником грошових зобов'язань, 17 червня 2011 року направив поручителю ОСОБА_5 відповідно вимог. До суду товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернулося 08 листопада 2013 року.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1>, а також, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив зі спливу шестимісячного строку, встановленого для звернення кредитора з вимогою про виконання основного зобов'язання й наявністю підстав для припинення поруки, а відтак відсутності правових підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором солідарно з боржника та з поручителя.

При цьому суд апеляційної інстанції, частково змінив резолютивну частину рішення суду першої інстанції зазначивши еквівалент заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті - доларах США, у яких відповідач отримав кредит.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони узгоджуються з матеріалами та обставинами справи.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 337 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на увагу не заслуговують та висновків судів не спростовують.

Матеріали витребуваної справи не свідчать про те, що судами при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Таким чином, оскаржувані рішення судів ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи вищенаведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 січня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Савченко

О.П. Касьян

Д.О. Остапчук