У х в а л а

10 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сеніна Ю.Л., Григор'євої Л.І.,Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 27 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зазначеною заявою про перегляд судових рішень.

У заяві ОСОБА_4 зазначає, що рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21 липня 2014 року позов задоволено частково, постановлено: визнати за ОСОБА_5 право власності на 33/94 частини квартири АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_4 право власності на 61/94 частини зазначеної квартири; в решті позову відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 25 грудня

2014 року рішення суду першої інстанції змінено, постановлено: визнати за ОСОБА_5 право власності на 17/40 частин зазначеної квартири; визнати за ОСОБА_4 право власності на 23/40 частин спірної квартири; в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 27 березня 2015 року відмовлено у відкритті касаційного за її касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанції.

ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2015 року, а справу направити на новий розгляд до суду касаційної інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, зокрема статей 69-72 Сімейного кодексу України (далі - СК України) та статті 372 ЦК України.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 червня 2013 року, 11 грудня 2013 року, 2 квітня 2014 року, 16 липня

2014 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що підстави для відкриття провадження у справі відсутні.

Відповідно до статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що однокімнатна квартира вартістю

7 тис. грн належала ОСОБА_4 на праві приватної власності. Під час шлюбу з позивачем ОСОБА_4 уклала договір міни вищевказаної квартири, обмінявши її на спірну квартиру вартістю 47 тис. грн. Таким чином спірна квартира, придбана під час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя та при визначені часток у спільній сумісній власності подружжя, відповідно до статті 70 СК України, слід відійти від їх рівності з урахуванням того, квартира вартістю 7 тис. грн. належала відповідачці на праві приватної власності, а тому суд вважав, що позивачу слід виділити 33/94 частин спірної квартири, а відповідачці - 61/94 частин квартири.

Змінюючи рішення суду першої інстанції щодо визначення часток подружжя у спільній сумісній власності, апеляційний суд, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, виходив із того, що суд першої інстанції обґрунтовано відійшов від рівності часток у праві спільної сумісної власності подружжя, однак визначаючи частки кожного із них, не навів розрахунку, з якого виходив при визначені часток, та при їх визначенні допустився помилки. З урахуванням того, що квартира, яка належала на праві приватної власності відповідачки коштувала 7 тис. грн., вартість квартири, яка є спільною сумісною власністю подружжя, згідно договори міни - становить 47 тис. грн, а тому сторони при укладенні договору, доплатили за спільну квартиру 40 тис. грн. і з указаної суми кожному з подружжя належить по 1/2 частині, а для відповідачки + 7 тис. грн. Таким чином частка позивача у праві спільної сумісною власності подружжя становить 17/40, а відповідачки 23/40 частин спірної квартири.

У наданих для порівняння:

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 червня 2013 року суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення судів та направляючи справу на новий розгляд, виходив із того, що суди попередніх інстанцій, відмовляючи в задоволенні позову, дійшли висновку про те, що об'єкти спільної сумісної власності подружжя мають різну вартість, є неподільними речами, жодна із сторін не внесла на депозитний рахунок суду відповідної грошової компенсації, а тому не можуть бути поділені таким чином, щоб кожній із сторін було визначено окремий об'єкт. Однак дружина, звертаючись до суду із зустрічним позовом, просила суд залишити спірний автомобіль у власності чоловіка, а їй залишити гараж, стягнувши на свою користь різницю вартості її частки у спільному майні подружжя;

- ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2013 року, 2 квітня 2014 року суд касаційної інстанції виходив із того, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У матеріалах справи відсутні докази дійсної вартості спірного автомобіля на час розгляду справи в суді. Суди не роз'яснили та не обговорили питання про необхідність призначення у справі відповідної експертизи для з'ясування вартості автомобіля на час розгляду справи в суді;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 липня 2014 року суд касаційної інстанції виходив із того, що відповідач погоджувався на визнання за особою права власності на належну йому частку спірного будинку, проте просив визначити її вартість на час розгляду справи. Суди не звернули увагу на те, що відповідач отримав компенсацію за належну йому частку у спільному майні подружжя за рішення суду, яке скасовано, й позовні вимоги про припинення права власності задоволені у 2014 році, то потрібно було визначати вартість майна на час розгляду справи.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, яке просить переглянути ОСОБА_4, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Л. Сенін
Л.І. Григор'єва
Н.П. Лященко