Справа № 425/1439/15-ц Головуючий в суді 1 інстанції - Коваленко Д.С.
Провадження № 22ц/782/443/15 Суддя-доповідач - Авалян Н.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого - судді Авалян Н.М.

суддів - Соловей Р.С., Малієнко Н.В.

при секретарі - Коротенку С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Сєвєродонецьку Луганської області апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 02 липня 2015 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області, третя особа на стороні відповідача, яка на заявляє самостійних позовних вимог на предмет спору - Головне управління Державної казначейської служби України у Луганській області, про стягнення заробітної плати, -

ВСТАНОВИЛА :

ОСОБА_3 звернувся до суду 07 травня 2015 року з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період його роботи на посаді сторожа Перевальського районного суду Луганської області в жовтні та листопаді 2014 року з урахуванням індексації та компенсації за порушення строків виплати заробітної плати в загальному розмірі 4 121,41 грн.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 02 липня 2015 року суд задовольнив позов. Стягнув з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області на користь ОСОБА_3 4121,41 грн. з яких: 1485,96 грн. - заборгованість по заробітній платі за жовтень 2014 року; 1535,90 грн. - заборгованість по заробітній платі за листопад 2014 року; 558,70 грн. - компенсація втрати частини заробітної плати за жовтень 2014 року в зв'язку із порушенням строків її виплати по 30 квітня 2015 року включно; 540,85 грн. - компенсація втрати частини заробітної плати за листопад 2014 року в зв'язку із порушенням строків її виплати по 30 квітня 2015 року включно. Вирішив питання про судові витрати.

З рішенням суду не погоджується відповідач. В своїй апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що судом першої інстанції не прийняті до уваги норми матеріального права, які підтверджують, що Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Луганській області діяло в межах своїх повноважень та діючого законодавстві і не порушувало прав позивача на своєчасне отримання заробітної плати з урахуванням припинення фінансування Перевальського районного суду Луганської області, який опинився на тимчасов окупованій території України. А крім того, позивачем порушені строки звернення до суду.

Перевіряючи відповідно до частини 1 статті 303 Цивільного процесуального кодексу України законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлені наступні факти, які підтверджені матеріалами справи.

02 січня 2003 року ОСОБА_3 прийнято на роботу на посаду сторожа Перевальського районного суду Луганської області, з посадовим окладом відповідно до штатного розпису.

Відповідач є територіальним органом Державної судової адміністрації України у Луганській області та здійснює матеріально-технічне забезпечення місцевих судів та соціальне забезпечення працівників їх апарату на території Луганської області в межах отриманих бюджетних коштів відповідно до підпунтків 4 та 11 пункту 5 Положення про територіальні управління Державної судової адміністрації України, затвердженого Наказом Державної судової адміністрації України від 05 квітня 2011 року №82, частин 1 і 2 статті 142 та частини 5 статті 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Структуру та умови оплати праці працівників судів відповідно до положень частини 2, 3 статті 8 та частини 1 статті 10 Закону України «Про оплату праці» затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року №268.

З 08 грудня 2014 року робота суду була припинена у зв'язку з проведенням антитерористичної операції, а територіальну підсудність справ, які відносяться до юрисдикції Перевальського районного суду Луганської області .змінено розпорядженням Голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 грудня 2014 року №56/0/38-14.

В жовтні та листопаді 2014 року заробітна плата позивача відповідно до штатного розпису становила 1 218 грн.

В жовтні та листопаді 2014 року Перевальській районний суд Луганської області свою роботу не припиняв, судді та працівники апарату працювали у звичайному режимі, про що відповідач неодноразово повідомлявся у грудні 2014 року виконуючим обов'язки голови цього суду з посиланням на первинні документи, що це підтверджують.

За роботу позивача в жовтні 2014 року відповідачем йому нарахована заробітна плата в розмірі посадового окладу 1218 грн., 10% премії в розмірі 121,80 грн., а всього 1485,96 грн. з урахуванням індексації доходу в розмірі 146,16 грн. Однак, нарахована заробітна плата позивачу виплачена не була.

За роботу позивача в листопаді 2014 року відповідач заробітну плату позивачу не нарахував, хоча позивач фактично в листопаді 2014 року відпрацював 20 днів.

Наказом виконуючого обов'язки керівника апарату Перевальського районного суду Луганської області від 24 листопада 2014 року №127 за рахунок економії фонду заробітної плати за листопад 2014 року позивач, як і інші працівники суду, був премійований у розмірі 10%.

За підрахунками позивача заробітна плата за листопад 2014 року повинна була скласти 1535,90 грн., з якої: 1218грн - посадовий оклад, 121,80 грн. - 10% премії, 196,10 грн. - індексація відповідно до положень статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078.

Перевіряючи здійснений позивачем розрахунок вказаної компенсації, судом встановлено наступне.

Сума компенсації у звязку із порушенням строків виплати заробітної плати за

жовтень 2014 року по 30 квітня 2015 року включно складає 558,70 грн. з наступного розрахунку.

Не виплачена заробітна плата за жовтень 2014 року становить 1 485,96 грн.

Розмір податкової соціальної пільги згідно з положеннями статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», підпунктом 164.4.1, абзацу 8 пункту 1 розділу XIX «Прикінцеві положення» Податкового кодексу України становить 609 грн.

Розмір не виплаченої заробітної плати після утримання податків, зборів і обов'язкових платежів з урахуванням податкової соціальної пільги склав 1271,80 грн., оскільки від нарахованих 1 485,96 грн. з урахуванням податкової соціальної пільги підлягали утриманню: єдиний соціальний внесок - 53,49 грн. (3,6%), податок з доходів фізичних осіб - 123,52 грн. (15%), професійний внесок - 14,86 грн. (1%), військовий збір -22,29 грн. (1,5%), а всього: 214,16 грн.

Індекси інфляції за період не виплати заробітної плати склали: 101,9 - в листопаді 2014 року, 103 - в грудні 2014 року; 103,1 - в січні 2015 року, 105,3 - в лютому 2015 року, 110,8 - в березені 2015 року, 114,0 - в квітні 2015 року.

Отже, 1 485,96 грн. - 214,16 грн. = 1 271,80 грн. х 43,93 (помножені між собою усі індекси інфляції) = 558,70 грн.

Сума компенсації у зв'язку із порушенням строків виплати заробітної плати за листопад 2014 року по 30 квітня 2015 року включно складає 540,85 грн. з наступного розрахунку.

Не виплачена заробітна плата за листопад 2014 року становить 1 535,90 грн.

Розмір податкової соціальної пільги згідно з положеннями статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», підпунктом 164.4.1, абзацу 8 пункту 1 розділу XIX «Прикінцеві положення» Податкового кодексу України становить 609 грн. Розмір не виплаченої заробітної плати після утримання податків, зборів і обовязкових платежів, з урахуванням податкової соціальної пільги склав 1 311,46 грн., оскільки від нарахованих 1 535,90 грн. з урахуванням податкової соціальної пільги підлягали утриманню: єдиний соціальний внесок - 55,29 грн. (3,6%), податок з доходів фізичних осіб - 130,75 грн. (15%), професійний внесок - 15,36 грн. (1%), військовий збір - 23,04 грн. (1,5%), а всього 224,44 грн.

Індекси інфляції за період невиплати заробітної плати склали: 103 - в грудні 2014 року, 103,1 - в січні 2015 року, 105,3 - в лютому 2015 року; 110,8 - в березні 2015 року; 114,0 - в квітні 2015 року.

Отже, 1535,90 грн. - 224,44 грн. = 1311,46 грн. х 41,24 (помножені між собою усі індекси інфляції) = 540,85 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли трудові правовідносини, в межах яких виник спір щодо права позивача, як працівника, на отримання заробітної плати за виконану роботу у жовтні та листопаді 2014 року, з урахуванням індексації, а також його права на отримання компенсації за порушення строків виплати заробітної плати.

Суд вважав встановленим що право позивача на своєчасне отримання заробітної плати за жовтень 2014 року та за листопад 2014 року було порушено відповідачем, і тому воно підлягає судовому захисту.

До вказаних правовідносини суд першої інстанції застосував натсупні норми матеріального права.

Частину 1 статті 43 Конституції України, відповідно до якої кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому означене право, включає в себе і право на своєчасне одержання винагороди за працю, яке згідно частини 7 статті 43 Основного Закону України захищається законом.

Статтю 1 Закону України «Про оплату праці», яка визначає, що винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу є заробітною платою, розмір якої залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності його підприємства.

Частину 1 статті 24 цього ж Закону, яка гарантує, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Частину 1 статті 115 Кодексу законів про працю України, в якій закріплені аналогічні гарантії правцівника.

Статтю 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та пункт 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, якими передбачено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками суду, оскільки вони повністю відповідають встановленим обставинам, а також нормам матеріального права.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права на увагу не заслуговують.

Безпідставним є посилання апелянта на те, що джерелом коштів на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, є кошти, які виділяються з відповідних бюджетів.

Ці доводи викладались відповідачем в суді першої інстанції в запереченнях проти позову, і в рішенні суд надав оцінку цим доводам відповідача. При цьому судом першої інстанції враховані норми матеріального права, які регулюють відносини фінансування оплати праці працівників Перевальського районного суду Луганської області. Також судом зазначено, що кошти на оплату праці працівників судів Луганської області були передбачені Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», а також передбачені Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік».

Не заслуговуючими на увагу є посилання апелянта на те, що відсутні докази переміщення позивача з тимчасово окупованої території на підконтрольну Україні територію для виплати йому заробітної плати, оскільки відповідно до пункту 2 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №595, будь-які видатки з державного бюджету, в тому числі й видатки на виплату заробітної плати, поставлені у залежність від повернення населених

пунктів Донецької та Луганської областей (на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження) під контроль органів державної влади України.

Ці доводи викладались відповідачем в суді першої інстанції в запереченнях проти позову, і в рішенні суд надав оцінку цим доводам відповідача, заначивши, що вказаний нормативно-правовий акт є підзаконним по відношенню до Конституції та законів України.

Відповідно до положень частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

У цьому аспекті стаття 8 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

З цього приводу 01 листопада 1996 року Пленум Верховного Суду України у пункті 2 своєї постанови №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначив, що оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. При цьому, судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. А у пункті 5 постанови, Пленум Верховного Суду України констатував, що якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт (у тому числі постанова чи розпорядження Кабінету Міністрів України), який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю, у першу чергу, передбачено частиною 7 статті 43 Основного Закону України та захищається законом. А частина 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці» та частина 1 статті 115 Кодексу законів про працю України гарантують це, оскільки передбачають, що заробітна плата, у будь-якому разі, виплачується працівникам не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Таким чином, Конституція України та закони України встановлюють і гарантують кожному працівнику його право отримати заробітну плату у повному обсязі не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У випадку з позивачем це означає передбачену Конституцією та законом України гарантію отримання заробітної плати за жовтень 2014 року не пізніше 07 листопада 2014 року, а за листопад 2014 року не пізніше 07 грудня 2014 року.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю, як таке, що охоплюється статтею 43 Конституції України, в силу положень частини 2 статті 64 Основного Закону України, може бути обмежене у випадках, передбачених Конституцією України, у тому числі в умовах воєнного або надзвичайного стану, із зазначенням строку дії цих обмежень. При цьому будь-яке обмеження названого права не може мати місце, крім випадків, передбачених Конституцією України.

З огляду на положення пункту 1 частини 1 статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина.

А згідно статті 22 Основного Закону України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У цьому аспекті суд враховував висновки Конституційного Суду України, які надані ним у пункті 3 рішення від 14 грудня 2000 року №15-рп/2000 (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) в тій частині, що право приймати закони, вносити до них зміни у разі, коли воно не здійснюється безпосередньо народом (статті 5, 38, 69, 72 Конституції України), належить виключно Верховній Раді України (пункт 3 частини першої статті 85 Конституції України) і не може передаватись іншим органам чи посадовим особам; з наведеного випливає, що Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта.

Строки виплати винагороди за працю, які встановлені частиною 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці» та частиною 1 статті 115 Кодексу законів про працю України, можуть бути змінені, за описаних вище умов (у тому числі в умовах воєнного чи надзвичайного стану чи без його введення у випадках, передбачених Конституцією України), але виключно Законом України, до якого акти Кабінету Міністрів України (зокрема, постанови і розпорядження) не відносяться.

Додатково суд враховував, що пункт 2 вказаного Тимчасового порядку визнано незаконним та не чинним з моменту його прийняття постановою Київського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2015 року, яка набрала законної сили 02 квітня 2015 року, після її перегляду Київським апеляційним адміністративним судом.

Проаналізувавши вказані норми права та врахувавши обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що пункт 2 вказаного Тимчасового порядку не звільняє відповідача від виконання обов'язку своєчасної нархувати та виплатити заробітну плату працівнику, а тому не можуть бути застосовані до правовідносин сторін.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем не порушені права позивача на отримання заробітної плати з огляду на Лист Державної казначейської служби України від 14 листопада 2014 року №8-08/2286-24382, положення статті 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», Постанову Правління Національного Банку України «Про призупинення здійснення фінансових операцій» від 06 серпня 2014 року №466, відповідно до яких було призупинено казначейське обслуговуваггя розпорядників бюджетних коштів на території, яка не контролюється українською владою.

Ці доводи викладались відповідачем в суді першої інстанції в запереченнях проти позову, і в рішенні суд надав оцінку цим доводам, вказавши на те, що з огляду на положення статей 1,24 Закону України «Про оплату праці», статті 115 Кодексу законів про працю України, а також статей 142 та 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин), саме на відповідача покладений обов'язок щодонарахування та виплати заробітної плати позивачу за виконану ним роботу.

Крім того, суд першої інстанції вказав на те, що положення Закону України «Про боротьбу з тероризмом» не передбачають прямого відходу держави від гарантованих нею строків виплати заробітної плати працівникам (у тому числі тих, які працюють в установах, що фінансуються з державного бюджету) в районі проведення антитерористичної операції.

Також зазначено судом першої інстанції, що з тексту Постанови Правління Національного Банку України «Про призупинення здійснення фінансових операцій» №466 від 06 серпня 2014 року, вбачається, що банкам України, небанківським установам та національному оператору поштового зв'язку постановлено призупинити операції з

виплати переказів коштів тільки на території тих населених пунктів, які не контролюються української владою. Отже, здійснення таких операцій на території інших населених пунктів тим людям, які проживають у населених пунктах, що не контролюються української владою, не заборонено (а значить і позивачу, який проживає на такій території). А пунктом 4 вказаної Постанови банкам предоставлено право надавати клієнтам послуги за допомогою засобів мобільного обслуговування, незалежно від території їх знаходження, що створює додаткові можливості для використання клієнтом банку своїх грошових коштів у формі заробітної плати.

При цьому суд першої інстанції прийняв до уваги те, що відповідно до частини 4 статті 24 Закону України «Про оплату праці» за особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов'язковою оплатою цих послуг за рахунок власника або уповноваженого ним органу.

Доводи апеляційної скарги про пропущення позивачем строку звернення до суду на увагу не заслуговують, оскільки в апеляційній скарзі апелянт помилково посилається про пропуск строку звернення до адміністративного суду, тоді як справа розглядалась в порядку цивільного судочинства.

Крім того, на пропуск строку звернення до суду відповідач посилався в суді першої інстанції, заперечуючи проти позову, і в рішенні суд надав оцінку цим доводам, вказавши, що строки звернення працівника до суду для стягнення належної йому заробітної плати, з огляду на положення частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України, обмежень не мають.

Таким чином, суд уважно поставився до всіх аргументів відповідача та надав їм належну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують та не дають підстав для зміни або скасування рішення суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що судом першої інстанції згідно вимог статей 212, 213 Цивільного процесуального кодексу України вірно було встановлено обставини по справі; повно, всебічно та об'єктивно досліджені надані сторонами докази; і на підставі вказаного, з додержанням процесуальних норм, вірно встановлено правовідносини, що склалися між сторонами; правильно застосовані до правовідносин сторін норми матеріального права.

А тому, відповідно до вимог статті 308 Цивільного процесуального кодексу України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Разом з апеляційною скаргою апелянтом Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Луганській області подано клопотання про відстрочення сплати судового збору та звільнення від його сплати.

При вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження апелянту відповідно до частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України було відстрочено сплату судового збору в розмірі 121,80 грн. до ухвалення судового рішення апеляційним судом.

Апеляційний суд вважає, що клопотання апелянта про звільнення його від сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 8 Закону України «Про судовий збір» наділяє суд правом звільнити сторону від сплати судового збору, враховуючи її майновий стан.

Апеляційний суд приймає до уваги, що апелянт Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Луганській області є неприбутковою організа-

цією, яка фінансується виключно за рахунок коштів державного бюджету України та не отримує фінансування на оплату судових витрат, що підтверджено довідкою. (а.с.105)

Підсумовуючи наведене, керуючись частиною 1 статті 307, статтями 308, 313, 315, 317, 319, 323-325, 327 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 8 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI від 08 липня 2011 року, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області відхилити.

Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 02 липня 2015 року залишити без змін.

Звільнити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Луганській області від оплати судового збору в розмірі 121 гривні 80 копійок.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції - Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя:

Судді: