У Х В А Л А

іменем україни

16 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Гончара В. П., Дербенцевої Т. П.,

Остапчука Д. О., Савченко В. О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», треті особи: Шевченківський відділ державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції, ОСОБА_4, про зняття з-під арешту майна, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 18 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), треті особи: Шевченківський відділ державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції (далі - Шевченківський ВДВС Запорізького МУЮ), ОСОБА_4, у якому просив зняти арешт та заборону відчуження квартири АДРЕСА_1, накладений постановами про відкриття виконавчих проваджень № 20307560, № 20307623, виданих 16 липня 2010 року Шевченківським ВДВС Запорізького МУЮ, та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про арешт вказаної квартири.

Посилався на те, що рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2010 року, яким було солідарно стягнуто з нього та ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором, на виконання якого було відкрито виконавчі провадження № 20307560, № 20307623 та накладено арешт на все його рухоме і нерухоме майно, скасоване, а тому накладений арешт та заборона відчуження вказаної квартири порушує його права на користування та розпорядження своїм майном.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 18 березня 2015 року, позов задоволено.

Знято арешт та заборону відчуження з нерухомого майна, що належить ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, а саме: квартири АДРЕСА_1, зареєстрований 03 вересня 2009 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого на підставі постанов про відкриття виконавчого провадження ВП № 20307560, ВП № 20307623, виданих 16 липня 2010 року Шевченківським ВДВС Запорізького МУЮ, номера записів про обтяження № 6131553, № 6131538 (спеціальний розділ), № 6131587, № 6131567 (спеціальний розділ).

Виключено з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про арешт квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, що був накладений Шевченківським ВДВС Запорізького МУЮ на підставі постанов про відкриття виконавчого провадження від 16 липня 2010 року ВП № 20307560, ВП № 20307623.

У поданій касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалені у справі судові рішення просить скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що оскільки судове рішення, на підставі якого державним виконавцем було накладено арешт та заборону відчуження спірної квартири, скасовано, то відсутні підстави для існування вказаних обтяжень.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2010 року задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 53 745 грн 81 коп. заборгованості за кредитним договором, 537 грн 46 коп. судового збору та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

На підставі зазначеного рішення 16 липня 2010 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя було видано виконавчий лист і Шевченківським ВДВС Запорізького МУЮ було відкрито виконавчі провадження № 20307560, № 20307623, у рамках яких накладено арешт на майно боржників, в т. ч. і на належну на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 27 січня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 жовтня 2011 року, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2010 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до листа Шевченківського ВДВС Запорізького МУЮ від 05 вересня 2014 року № 14012/7 виконавчі провадження № 20307560, № 20307623 було завершено 28 грудня 2010 року на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV) та передано до архіву (а. с. 37).

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався на те, що накладений державним виконавцем арешт та заборона відчуження спірної квартири порушує його право спільної часткової власності на користування та розпорядженням своїм майном.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суди, посилаючись на приписи ч. 5 ст. 60 Закону № 606-XIV, ст. ст. 321, 391 ЦК України, дійшли висновку про те, що порушене право позивача підлягає захисту в обраний ним спосіб.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, а також у позовному провадженні.

На рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Спори про право цивільне, пов'язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 ЦПУ України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, незалежно від того, накладено арешту в порядку забезпечення позову чи з метою забезпечення подальшої конфіскації, чи в порядку звернення стягнення на майно боржника при виконанні виконавчих документів, у тому числі постанов про притягнення до адміністративної відповідальності.

Із матеріалів справи вбачається, що 29 липня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до Шевченківського ВДВС Запорізького МУЮ із заявою про зняття арешту на все нерухоме майно, який був накладений 16 липня 2010 року постановами державного виконавця в рамках виконавчих проваджень № 20307560, № 20307623, у задоволенні якої останньому було відмовлено (а. с. 37).

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Так зі змісту позовної заяви вбачається, що позов заявлено з підстав порушення прав позивача щодо арештованого майна та незаконності дій державного виконавця у зв'язку з відмовою зняти арешт з цього майна. Тобто предметом оскарження по суті є процесуальна дія державної виконавчої служби, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Розглядаючи по суті позов ОСОБА_3 у порядку, встановленому главою 3 ЦПК України, суди на зазначене уваги не звернули та не визначившись із характером спірних правовідносин та нормою права, яка їх регулює, не врахували, що у позовній заяві позивач посилається на те, що його права були порушені саме діями державної виконавчої служби та розглянули позов до ПАТ КБ «ПриватБанк» у порядку, встановленому розділом ІІІ ЦПК України.

З огляду на таке суди, не визначившись із характером порушеного права позивача та змістом суб'єктивного права, не перевірили можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Порушення апеляційним судом при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому постановлена у справі ухвала апеляційного суду не може вважатись законною і обґрунтованою та в силу вимог ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 18 березня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О. П. Касьян

Судді: В. П. Гончар

Т. П. Дербенцева

Д. О. Остапчук

В. О. Савченко