У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Оніпко О.В., Собіна І.М.

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

за участі: представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Демидівського районного суду від 10 серпня 2015 року в справі за позовом Відкритого акціонерного товариства Національної акціонерної страхової компанії "Оранта" до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Демидівського районного суду від 10 серпня 2015 року позов задоволено:

Стягнуто із ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідент. номер НОМЕР_1, жителя с. Дубляни Демидівського району Рівненської області, на користь Відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" (далі - ВАТ НАС "Оранта" або Страховик), код юридичної особи - 00034186, адреса: м. Київ, Дарницький р-н, вулиця Здолбунівська, буд. №7 "д", в порядку регресу 10 070 гривень страхового відшкодування та 243, 60 гривень судового збору.

У поданій апеляційній скарзі відповідач фактично покликався на порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та на неправильне застосування норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про помилковість відмови у призначенні судової автотехнічної експертизи, оскільки відповідно до ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має наперед встановленого значення. Суд не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_2 як єдиного очевидця дорожньо-транспортної пригоди.

Судом не враховано те, що до адміністративної відповідальності відповідач не притягувався.

Вважає, що порушення вимог матеріального закону полягає у неправильному застосуванні п.п. 33.1.2 п. 33.1 ст. 33, п.п. 33.1.4. п. 33.1 ст. 33 і ст. 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Ця неправильність полягає у тому, що виконати свій обов'язок щодо повідомлення страховика протягом трьох днів про дорожньо-транспортну пригоду був не в змозі з поважних причин, оскільки відразу з місця події його доставлено у Демидівську центральну районну лікарню. На стаціонарному лікуванні він перебував з 9 червня по 10 липня 2012 року з приводу скальпованої рани ділянки лівого ліктьового суглобу, післятравматичної невропатії дистальних відділів лівого ліктьового нерву, про що існують відповідні докази.

З наведених міркувань просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про відмову ВАТ НАСК "Оранта" у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі та з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції правильно виходив з того, що винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, яку визнано страховим випадком, був відповідач. Останній застрахував свою цивільну-правову відповідальність у Страховика, а тому позивач виплатив на користь потерпілої особи страхове відшкодування. В зв'язку із тим, що страхувальник не повідомив Страховика про час, місце та інші обставини страхового випадку у передбачений законом триденний строк, суму виплачених потерпілому коштів стягнуто із відповідача.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Демидівського районного суду від 13 лютого 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено: стягнуто із ВАТ НАСК "Оранта" на користь позивача 10 070 гривень страхового відшкодування. Рішення суду набрало законної сили (а.с. 5-6).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Цим рішенням встановлено, що 8 червня 2012 року близько 21 год. 00 хв. ОСОБА_3, керуючи автомобілем "Volkswagen Caddy" в с. Лішня Демидівського району Рівненської області допустив зіткнення з мотоциклом "ИЖ-Планета керуванням ОСОБА_1, який рухався в попутному напрямку і раптово повернув ліворуч. Обидва транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень (а.с. 5-6).

Висновком експертного автотехнічного дослідження №7263 від 12.04.2013 року стверджено про порушення водієм мотоцикла "ИЖ-Планета 3" п.п. 101, 10.4 Правил дорожнього руху, що знаходиться у причинному зв'язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 7 -10).

Цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована ВАТ НАСК "Оранта", про що свідчить Поліс №АВ/5631945. Тому 1 грудня 2014 року Страховиком сплачено на користь ОСОБА_3 10 070 гривень страхового відшкодування, що не заперечується сторонами і вбачається із платіжного доручення №69430 (а.с. 13).

Оскільки ОСОБА_1 не звернувся до Страховика у передбачений законом триденний строк з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, яка може бути страховим випадком і підставою для виплати страхового відшкодування, тому у квітні 2015 року позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення в порядку регресу суми виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Статтею 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено вичерпний перелік підстав для звернення страховика з регресним позовом до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, після виплати страхового відшкодування. Зокрема, п.п. "ґ" п. 38.1 ст. 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачає таку підставу, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

З роз'яснень, даних пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абз. четвертому п. 16 своєї постанови від 01.03.2013 року №4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", вбачається, що у разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди.

Згідно із ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа. яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи, оцінивши належним чином наявні у справі докази в їх сукупності та застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов, стягнувши із ОСОБА_1 на користь Страховика 10 070 гривень в порядку регресу.

Доводи апеляційної скарги про неврахування підставності неподання заяви до Страховика з приводу дорожньо-транспортної пригоди не заслуговують на увагу.

Так, факт стаціонарного лікування в Демидівській центральній районній лікарні протягом часу з 9 червня по 10 липня 2012 року з приводу скальпованої рани ділянки лівого ліктьового суглобу, післятравматичної невропатії дистальних відділів лівого ліктьового нерву не можна визнати поважною причиною для поновлення строку звернення з відповідною заявою, оскільки після закінчення лікування ОСОБА_1 у встановлений законом триденний строк не звертався до ВАТ НАСК "Оранта". Тобто питання про поважність причин неподання відповідачем заяви Страховиком не вирішувалося узагалі і йому про ці обставини не було відомо.

За таких обставин судом правильно застосовано положення п.п. 33.1.2 п. 33.1 ст. 33, п.п. 33.1.4. п. 33.1 ст. 33 ст. 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України ухвалення оскаржуваного рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Демидівського районного суду від 10 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: