У Х В А Л А

9 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Сеніна Ю.Л., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 6 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 6 квітня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_5 і позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено, визнано за ОСОБА_5 право власності: на Ѕ частину гаража-майстерні загальною площею 137,6 кв.м, на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1145 га; виділено у власність ОСОБА_5 земельну ділянку загальною площею 0,0777 га для ведення садівництва, виділено у власність ОСОБА_4 земельну ділянку загальною площею 0,08 га для ведення садівництва; вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2015 року відмовлено ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 ЦПК України.

У серпні 2015 року до Верховного Суду України звернувся

ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2015 року з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статті 376 ЦК України та статей 57, 60, 61 СК України, а також невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Для прикладу заявник надав рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 лютого 2012 року і 28 травня 2014 року, ухвалу цього ж суду від 19 листопада 2014 року, а також постанову Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року та дві постанови від 11 березня 2015 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Постановляючи ухвалу від 30 травня 2015 року, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції відмовив у відкритті касаційного провадження, оскільки доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права при їх ухваленні. При цьому суди попередніх інстанцій виходили з того, що майно, нажите сторонами за час шлюбу є спільним майном подружжя, і підлягає поділу в рівних частках. ОСОБА_4 не доведено, що гараж-майстерню придбано не за кошти подружжя, крім того зазначена будівля хоча і належить ОСОБА_4 як приватному підприємцю, проте вона є об'єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу, оскільки придбана за рахунок належних подружжю коштів. Виходячи з того, що спірна будівля на праві власності зареєстрована за ОСОБА_4, то вона не є самочинним будівництвом у розумінні статті 376 ЦК України і є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Ухвалюючи рішення від 1 лютого 2012 року, надане заявником для порівняння, суд касаційної інстанції ухвалюючи рішення про задоволення позову про визнання права приватної власності на нерухоме майно, виходив з того, що позивачем не доведено придбання спірного нерухомого майна виключно за його особисті кошти, тому це майно є спільною сумісною власністю подружжя.

У рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 травня 2014 року, яким суд касаційної інстанції відмовив у задоволенні позову про поділ спільного майна подружжя, встановлено, що об'єкт нерухомості не введено в експлуатацію, право власності на нього не зареєстровано, тому в силу статті 376 ЦК України цей об'єкт є самочинним будівництвом і не входить до об'єктів права спільно сумісної власності подружжя. Крім того, позивачем не надано доказів, що інше майно, яке він просив поділити, придбавалось однією зі сторін.

Постановляючи ухвалу від 19 листопада 2014 року про залишення без змін судового рішення суду апеляційної інстанції, яким відмовлено у задоволенні позову про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ і визнання права власності на майно, суд касаційної інстанції погодився з його висновком, що спірний житловий будинок відноситься до самочинного будівництва, тому не об'єктом спільної сумісної власності подружжя і не підлягає поділу та визнанню права власності на його частку.

У судових рішеннях, наданих заявником для порівняння, та у судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, встановлено різні обставини справи, що не є неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Порівняння змісту постанов Верховного Суду України від 2 жовтня

2013 року і двох постанов від 11 березня 2015 року зі змістом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2015 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у вказаних постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4, обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Ю.Л. Сенін

А.Г. Ярема