Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" вересня 2015 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Литвиненко Н. В. , при секретарі Скудар С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Третьої маріупольської державної нотаріальної контори, Бюро технічної інвентаризації міста Маріуполя про визнання дій нотаріуса незаконними, визнання права власності на спадщину,

В С Т А Н О В И В:

14 серпня 2014 р. позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, інтереси яких на підставі довіреності представляв ОСОБА_5, звернулися до суду із спільним позовом, в якому просили визнати неправомірними дії Третьої маріупольської державної нотаріальної контори при оформлені спадщини на житловий будинок АДРЕСА_1 визнав право власності за гр.ОСОБА_3 Визнати правочин недійсним, по договору дарування на житловий будинок АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений державним нотаріусом ОСОБА_6, Третьою маріупольською державною нотаріальною конторою 29 жовтня 2007 року. Визнати правовими спадкоємцями позивачів ОСОБА_1, 1945 року народження та ОСОБА_7, 1952 року народження, на житловий будинок АДРЕСА_1 на спадщину померлих батьків, ОСОБА_8 та ОСОБА_9.

В обґрунтування своїх вимог зазначили, що позивачки є доньками ОСОБА_8 та ОСОБА_9, з якими вони разом проживали в побудованому батьком будинку за адресою АДРЕСА_1 Після смерті батька, ОСОБА_8, в 1989р. права на майно перейшло до їх матері, ОСОБА_9 В 2011р. після смерті матері при оформлені спадщини позивачі виявили порушення свої майнових прав тіткою ОСОБА_3. На думку позивачів ОСОБА_3 в 1994 році незаконно привласнила та оформила право власності на спірний будинок АДРЕСА_1 Пізніше в 2007 році спірний будинок був подарований племінниці ОСОБА_4. Позивачі надали до позовної заяви письмові докази, що на їх думку підтверджують законність вимог. На підставі викладеного просять задовольнити їх позовні вимоги.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала позов та просила його задовольнити.

Позивачка ОСОБА_2 в судове засідання не з»являлась у зв'язку із хворобою, просила справу розглядати без неї, позов підтримала.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 позовні вимоги не визнали, надали письмові заперечення, в яких зазначили, що наданий позивачами висновок на право користування земельною ділянкою НОМЕР_1 не підтверджує право власності ОСОБА_8, оскільки за даним документом користувачами земельної ділянки є ОСОБА_2 та ОСОБА_10 У подальшому в 1958 році ОСОБА_8 (батько позивачок) побудував поряд з будинком НОМЕР_1 новий будинок, якому присвоєно НОМЕР_2 і площа земельної ділянки 0,40 га перейшла в користування до власника будівлі - ОСОБА_8, а площа 0,18 га залишилась в користуванні його батька ОСОБА_10 - власника будинку АДРЕСА_1. В підтвердження надає генеральні плани на будівлі НОМЕР_1 та НОМЕР_2 від 04.05.1960р. В подальшому після будівництва будинку НОМЕР_2 ОСОБА_8 з родиною переселився та до кінця життя мешкав у цьому будинку. Також звертає увагу, що за заповітом на нерухомість будинок НОМЕР_2 був прийнятий у спадщину ОСОБА_9 (мати позивачок), яка при житті склала заповіт в якому вказала, що все своє майно, а саме будинок НОМЕР_2 вона заповідає ОСОБА_11, про наявність іншої спадщини, в тому числі будинку НОМЕР_1 мови не йшло. Долучений до позовної заяви протокол №15 від 26.11.1956 р. стосується житлового будинку НОМЕР_2 і не відноситься до будинку НОМЕР_1. З 1958 року в будинку НОМЕР_1 приписана і проживала ОСОБА_3 разом з чоловіком, сестрами ОСОБА_12, ОСОБА_13 Відповідачка є власницею цього будинку на підставі свідоцтва про спадщину за законом після смерті її батька ОСОБА_10К отриманого в 1994р.

За час свого життя відповідачка ОСОБА_3 сплачувала комунальні платежі, робили ремонт. В 1960р. разом із чоловіком зробила перебудову будинку. Упродовж життя мати позивачок ОСОБА_9 визнавала за ОСОБА_3 право власності на будинок НОМЕР_1 оскільки зверталася до неї як до власниці з проханнями пов'язаними із виділом землі, користуванням будинку.

Не погоджується з тим, що позивачки є одночасно власниками двох будинків НОМЕР_1 та НОМЕР_2, оскільки на кожну будівлю заведені окремі інвентарні справи, будинкові книги, які не пов'язані між собою; земельні ділянки мають встановлені межі, на кожну будівлю надані окремі правовстановлюючі документи, в яких вказані різні власники будинку НОМЕР_1- ОСОБА_3, а НОМЕР_2 - ОСОБА_9

Також вказує, що всі заявлені позивачками доводи не знайшли свого підтвердження, оскільки в вересні 2010 року ОСОБА_9 (мати позивачок) вже зверталась до них із таким самим позовом до Іллічівського районного суду м.Маріуполя і в позові було відмовлено.

Позивачі так і не надали правовстановлюючого документу, який би підтвердив їх законне право власності на спірний будинок.

Також заявляють про пропуск строку позовної давності для звернення до суду із позовом.

На вказаних підставах ОСОБА_4 в судовому засіданні просила відмовити в позові, а ОСОБА_3 подала суду заяву, в якій просила розглядати справу без неї та відмовити в його задоволенні.

Третя маріупольська державна нотаріальна контора та Бюро технічної інвентаризації міста Маріуполя просили розглянути справу без їх участі на розсуд суду у відповідності до закону.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи та інвентарну справу на спірне домоволодіння, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно наявного в інвентарній справі БТІ договору дарування від 1915 року, посвідченого Маріупольським нотаріусом, ОСОБА_14 подарував, а ОСОБА_10 прийняв в дар житловий будинок ОСОБА_4 За вказаним договором дарування ОСОБА_10 став новим власником будинку.

Пізніше на підставі акту Горінвентарбюро від 03.05.1960р. та протоколу засідання виконкому Приморської (Сартанської) селищної ради депутатів від 12.05.1960 року було видане свідоцтво №166 від 16.05.1960р. про право особистої власності на житловий будинок ОСОБА_4, за яким також ОСОБА_15 був записаний власником будинку.

Видача такого свідоцтва про право власності на ОСОБА_10 не суперечило положенням діючого на той час законодавства та підтверджується іншими правовстановлюючими документами, зокрема, зазначеним договором дарування від 1915 року.

З вказаних правовстановлюючих документів слідує, що єдиними законним власником будинку ОСОБА_4 з 1915 року по день своєї смерті був ОСОБА_15, при тому, що його син, ОСОБА_8, приймав участь в складанні акту від 03.05.1960р. та під час його заповнення визнавав право власності за батьком на будинок НОМЕР_1 і посилався, що будинок належав не йому, як стверджують позивачі, а його батькові на підставі договору дарування.

В 1958 році помер ОСОБА_15.

В 1945 році син ОСОБА_10 - ОСОБА_8 одружився з ОСОБА_16, яка також поселилась у будинку НОМЕР_1 та була прописана в ньому, що підтверджується записами в домовій книзі будинку НОМЕР_1.

Згідно представлених свідоцтв про народження позивачки ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, є доньками ОСОБА_8 та ОСОБА_9

В 1956 році ОСОБА_8 (батько позивачок) отримав дозвіл провести будівництво нового жилого будинку на земельній ділянці ОСОБА_4 в с.Сартана, що підтверджується протоколом №15 засідання правління колгоспу. Вказаний будинок був збудований не замість існуючого, а поруч із наявним будинком покійного ОСОБА_10, на земельній ділянці 0,40 га.

Земельна ділянка площею 0,40 га була частиною земельного плану ОСОБА_15, яка була виділена та відокремлена від земельної ділянки НОМЕР_1. Новій земельній ділянці та новозбудованому будинку була присвоєна інша адреса - НОМЕР_2 і власником був зазначений ОСОБА_8, що підтверджується генеральним планом від 1960 року.

На підставі вказаного вбачається, що вже з 1958 року існувало дві окремих земельних ділянки та домоволодіння. Домоволодіння НОМЕР_1 - власником якого був ОСОБА_15, і НОМЕР_2 - власником якого був його син ОСОБА_8.

З досліджених домових книг обох домоволодінь НОМЕР_1 таНОМЕР_2 слідує, що сім'я позивачок, в тому числі їх батьки ОСОБА_8 та ОСОБА_9, після побудови будинку НОМЕР_2 разом стали мешкали в цьому будинку та були прописані в ньому, а в будинку НОМЕР_1 залишилась проживати, зокрема, відповідачка ОСОБА_3.

Приймаючи участь у складанні акту від 03.05.1960р., ОСОБА_8 не міг не знати про те, що на будинок НОМЕР_1 видане свідоцтво про право власності на ім'я батька, оскільки ці акти складались з метою отримання свідоцтва на право власності на будинок. За життя і до своєї смерті в 1989 році, протягом 29 років, ОСОБА_8 не оспорював ні рішення виконкому, на підставі якого було видано свідоцтво про право власності на будинок батька, ні саме свідоцтво про право власності на ім'я батька на будинок ОСОБА_4, що свідчить про обізнаність ОСОБА_8 в питанні власника домоволодіння НОМЕР_1 та визначення для нього дійсного законного власника.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року помер батько позивачок ОСОБА_8, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3

Після смерті ОСОБА_8 в 1989р., його дружина ОСОБА_9 успадкувала від свого чоловіка, належний йому на праві власності лише будинок НОМЕР_2, про що отримала відповідне свідоцтво, та не зверталась до нотаріусу або до суду для отримання відповідних правовстановлюючих документів на другий будинок НОМЕР_1 що свідчить про її усвідомлення та фактичне визнання права власності на будинок НОМЕР_1 не за її чоловіком.

Згідно діючого на час відкриття спадщини в 1958 році законодавства після смерті ОСОБА_10 для прийняття спадщини достатньо було спадкоємцю бути присутнім на місці відкриття спадщини.

Відповідно до вимог ст. 58 ЦК України (в редакції 1922 року, діючого на час виникнення правовідносин до 1964 року) власнику належить, в межах, встановлених законом, право володіння, користування і розпорядження майном.

Згдіно статті 418 ЦК України (в редакції 1922 року) спадкоємцям по закону є діти (у тому числі усиновлені), подружжя та непрацездатні батьки померлого, а також інші непрацездатні, які знаходились на цтриманні померлого не менш одного року до його смерті.

Згідно ст. 429 ЦК України (в редакції 1922 року) якщо присутній в місці відкриття спадщини спадкоємець протягом трьох місяців з дня відкриття спадщини не заявить належному нотаріальному органу про відмову від спадщини, він вважається таким, що прийняв спадщину.

Згідно статті 431 ЦК України (в редакції 1922 року) виклик спадкоємців нотаріальними конторами не проводиться, місцем відкриття спадщини визнається останнє місце проживання спадкодавця.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є донькою покійного ОСОБА_10. Із спадкової справи померлого ОСОБА_10 вбачається, що ОСОБА_3 звернулася у 1994 році із заявою до нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті батька, в якій вказала, що спадкоємців, які претендують на спадщину у померлого не має. На той час діти спадкодавця: ОСОБА_8 у 1989 році помер, ОСОБА_12 померла у 1987 році, ОСОБА_12 померла у 1974 році, ОСОБА_13, як проживала разом із ОСОБА_3 у будинку НОМЕР_1 відмовилась від отримання спадщини.

Тобто ОСОБА_3 після смерті в 1958 році свого батька лише в 1994 році звернулась до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право власності на спадщину.

Нотаріусом була заведена спадкова справа та у відповідності до діючого на той час законодавства встановлено коло спадкоємців, які мали право на спадщину. Таким спадкоємцем правомірно була визнана відповідачка ОСОБА_3, котра як на час відкриття спадщини в 1958 році так і на час звернення до нотаріальної контори в 1994р. мешкала в будинку батька, а також вона була єдиною донькою, котра звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, та була спадкоємцем першої черги.

За статтею 549 ЦК України (від 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Згідно ст. 560 ЦК України (від 1963 року) спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину.

За таких обставин при видачі нотаріусом в 1994 році оскаржуваного позивачкою свідоцтва про право на спадщину за законом Третьою маріупольською державною нотаріальною конторою були дотриманні як норми ЦК України 1922 року та і норми ЦК України 1963 року та правомірно на підставі наявного в матеріалах спадкової справи свідоцтва про право власності від 1960р. видано свідоцтво про право власності на спадщину на доньку спадкодавця ОСОБА_3 Відсутні обґрунтовані підстави для визнання недійсним свідоцтва від 1994р.

Також судом враховано, що матір позивачок ОСОБА_9 до моменту отримання свідоцтва про право власності від 1994р. визнавала, що її чоловік не мав право власності на спірний будинок НОМЕР_1 і вона не успадкувала цього права після смерті свого чоловіка. Це випливає з її фактичних дій та оформлюваних нею документів. Так в 1993 році ОСОБА_9 зверталася до сільської ради з заявою про закріплення за її домоволодінням НОМЕР_2 частини земельної ділянки, яка їй не належить та закріплена за будинком НОМЕР_1. Одночасно з цим дійсні власники та спадкоємці, ОСОБА_13 і ОСОБА_3, подали аналогічні заяви про не заперечення такого виділення частини землі із їх земельної ділянки. На підставі цього 09.12.1993 було прийняте відповідне рішення виконкомом сільської ради про закріплення за ОСОБА_9 частини земельної ділянки із домоволодіння НОМЕР_1 яке належить ОСОБА_13 При наявності такого рішення матір позивачок не могла не знати та не погоджуватися із відсутністю у неї прав власності на будинок НОМЕР_1.

В 2011 році мати позивачок ОСОБА_9 вже зверталася із аналогічним позовом до Іллічівського районного суду м.Маріуполя до цих же відповідачів із вимогами захистити її права власності на будинок ОСОБА_4 та визнати за нею права власності в порядку спадкування на спірний будинок НОМЕР_1 визнати недійсними попередні свідоцтва про право власності. Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 23.05.2011р. по справі № 2-60/2011 у задоволені позову було відмовлено повністю. Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 11.01.2012р. рішення суду залишено без змін. Під час розгляду справи після смерті позивачки ОСОБА_9 в справу вступили правонаступники померлої ОСОБА_10, та ОСОБА_1

Вказаними судовими рішеннями достовірно було встановлено законність видачі свідоцтва про право власності від 1960р. на ОСОБА_10 та наступного свідоцтва про право власності на спадщину від 1994р. на відповідачку ОСОБА_3 і укладеного нею договору дарування будинку НОМЕР_1 від 29.10.2007р.

Згідно до ч3.ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З урахуванням зазначених норм, обставини законності та правомірності видачі оскаржуваних свідоцтв, які зараз є предметом розгляду, вже були встановлені рішенням іншого суду, що набрало законної сили, та є преюдиціальними фактами, які не підлягають повторному доведенню, і мають враховуватися судом при вирішенні даної справи.

Також не знайшли свого підтвердження доводи позивачки, про те, що спірний будинок ОСОБА_4 був збудований її батьком ОСОБА_8, адже з наданих відповідачкою чеків про оплату будівельних матеріалів на ім'я ОСОБА_12 (сестри відповідачки) ОСОБА_3, - вбачається, що відповідачка в 1960-1961 році покупала будівельні матеріали для ремонту спірного будинку, в якому вони мешкали, а доданий до позову протокол №15 від 1956 року про надання згоди ОСОБА_8 на будівництво нового будинку, стосувався будівництва нового будинку, якому в подальшому було присвоєно нову адресу - НОМЕР_2 та відношення до спірного будинку не мав.

В заявленому позові позивачі стверджують про порушення їх спадкових прав на успадковане ними майно, яке залишилось після смерті матері ОСОБА_9, котра померла 04.06.2011р.

З дослідженої спадкової справи №661/2011 третьої маріупольської державної нотаріальної контори щодо майна померлої ОСОБА_9 вбачається, що нею за життя було зроблено заповіт, за яким все своє майно вона заповіла ОСОБА_11, яка потенційно має право на захист майнових прав на спірне домоволодіння АДРЕСА_1 Однак з вимогами до відповідачів про захист її прав та оскарження спірних свідоцтв вона не зверталась. Позивачі, наразі, не довели, що попри наявність заповіту на іншу особу вони є єдиними потенційними спадкоємцями, які мають право на успадкування майна після смерті ОСОБА_9, та що спірними свідоцтвами порушуються їх дійсні майнові права як спадкоємців. Не надали доказів успадкування іншого майна після смерті ОСОБА_9, зокрема будинку НОМЕР_2 по вул. Радянській, що підтверджувало би наявність їх спадкових прав, в тому числі, на спірне на майно покійної.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Приймаючи до уваги вказані положення закону позивачки не довели існування та порушення своїх спадкових прав при наявності в матеріалах спадкової справи заповіту на все майно ОСОБА_9 на іншу особу.

В своїх судовій практиці Верховний суд України неодноразово вказував про необхідність перевірки судом наявності у позивача права, про захист якого він просить, та встановлення його дійсного порушення для судового захисту, що було підставами для скасування ухвал Вищого спеціалізованого суду України (справи N 6-27цс14, N 6-119цс14 та N 6-110 цс14, № 6-121цс14).

Зі свого боку позивачі не тільки не надали доказів наявності права на успадкування всього нерухомого майна після смерті ОСОБА_9 та його порушення, але і не надали належних доказів існування первинного права власності за їх батьком ОСОБА_8 на спірний будинок АДРЕСА_1

Підставою встановлення права власності є правовстановлюючі документи, яких позивачі на спірний будинок суду не представили.

Натомість з представлених відповідачами документів та витребуваних інвентарних справ слідує, що спірні будинку АДРЕСА_1 та НОМЕР_2 є окремими домоволодіннями, технічний опис яких та правовстановлюючі документи містяться у відповідній інвентарній справі окремо. З інвентарних справ можливо зробити висновок про те, що документи про право власності ОСОБА_3 на спірний будинок відповідають вимогам закону, і, навпаки, з них неможливо встановити підстави для задоволення вимог позивачки.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Також, розглядаючи цивільну справу, суд у відповідності зі ст.ст.10, 11 ЦПК України виходив з принципу змагальності й рівності сторін у поданні доказів, а також розглядає спір в межах заявлених вимог і на підставі представлених ними доказів.

Позивачі не надали належних та допустимих доказів, які б підтверджували право власності на будинок АДРЕСА_1 за їх батьком та одночасно спростовували існуюче право власності за відповідачкою ОСОБА_3 Право же позивачок на спірний будинок АДРЕСА_1 є похідним від права їх покійного батька та матері, які за життя не претендували на будинок АДРЕСА_1.

Оскільки суд не знаходить законних підстав для визнання неправомірними дій Третьої маріупольської державної нотаріальної контори при оформленні спадщини на будинок АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_3, то немає також підстав визнавати недійсним нотаріально посвідчений договір дарування від 29.10.2007р., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який повністю відповідає вимогам ст. 717-722 ЦК України.

Відповідачами по справі заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо звернення позивачки з даними вимогами до суду. Оскільки суд не знайшов матеріального права для задоволення позову та не встановив законності вимог по суті, в такому випадку суд не застосовує для вирішення спору строки позовної давності та з цих підстав у позові не відмовляє.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову по суті.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 209, 212, 214-218 ЦПК України, ст.ст. 524-529, 549 ЦК України в редакції 1964 року, ст. 717-722 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Третьої маріупольської державної нотаріальної контори, Бюро технічної інвентаризації міста Маріуполя про визнання дій нотаріуса незаконними, визнання права власності на спадщину - відмовити.

На рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Н. В. Литвиненко