Справа № 263/2160/15ц
Провадження № 2/263/1063/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2015 року м. Маріуполь

Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі головуючої судді Ікорської Є.С., при секретарі Корзініній О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрбізнесбанк» про визнання недійними окремих положень кредитного договору, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач у лютому 2015 року звернувся до суду з зазначеним позовом до ПАТ «Укрбізнесбанк», в обґрунтування вимог зазначив, що 21.12.2012 року між ним та банком було укладено кредитний договір № КСПДФ/1005800.2. У зв'язку із тим, що позивачу не відомі вимоги діючого законодавства, відповідач включив до договору окремі положення, які порушують права та інтереси позивача, а саме це стосується п.п.9 ч.1 ст. 6.3. щодо права банку вимагати дострокового розірвання кредитного договору не зважаючи на право позивача на захист цивільних прав та інтересів в судовому порядку та вимагати відповідно до п.2 ст.6.3. достроково у 30-ти денний строк повернути кредит позичальником, відсотки, комісії, неустойки. Зазначені умови договору не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та є несправедливими. Крім того недійсним є положення договору у ч.2 ст. 4.3. договору щодо сплати позивачем банку комісії за супровід кредитного договору у розмірі 4620 грн., тому просить визнати зазначені положення кредитного договору недійсними.

Позивач в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про слухання справи без його участі за участю його представника ОСОБА_2

Представник позивача ОСОБА_2 надав заяву про підтримання позовних вимог, наполягав на задоволенні позову, вважаючи заперечення відповідача безпідставними, просив розглянути справу за його відсутності.

Представник відповідача ПАТ «Укрбізнесбанк» в судове засідання не з'явився, направив заперечення проти позову, просив у задоволенні позову відмовити.

Суд, дослідивши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно із заявкою на отримання кредиту - мікро в розмірі 1100000 грн. від 10.09.2012 р. до кредитного договору ОСОБА_1 мав отримати кредит на придбання некомерційної нерухомості.

Судом встановлено, що 21.12.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № КСПДФ/1005800.2, предметом якого є відкриття банком для позичальника - позивача не поновлюваної кредитної лінії та надання кредитних коштів у сумі 1 100 000 грн. строком з 21.12.2012 року по 21.12.2017 року на споживчі цілі за відсотковою ставкою 18% річних. Відповідно до п. 4.3. договору позичальник зобов'язується сплатити банку у день видачі грошових коштів через касу банку - комісію за касове обслуговування у розмірі 1% від суми кредиту, що надається та щомісячно не пізніше дати погашення - комісію за супровід кредитного договору у розмірі 4620 грн.

У розділі VІ договору зазначені права банку та у п.6.3. зазначено, що банк має право вимагати від позичальника дострокового розірвання кредитного договору та /або дострокового погашення та повернення виданих кредитних коштів , сплати відсотків, нарахованих за кредитом, комісій, неустойок і збитків у випадках: непогашення позичальником процентів та/або щомісячного внеску по кредиту згідно з графіком, ухилення від банківського контролю, недотримання позичальником умов договору, несплати позичальником комісій (штрафу та пені), передбачених кредитним договором, виявлення фактів використання кредиту не за цільовим призначенням, якщо виданий кредит виявиться з різних причин незабезпеченим, у разі порушення позичальником умов п.3.3. договору (який передбачає страховку майна позивача, яке передається під заставу банку), в період дії договору будуть визнані недійсними документи, угоди, дозволи тощо, що підтверджують право власності позичальника на майно, передане в забезпечення виконання зобов'язань (заставу, іпотеку) за договором, позичальником, держаними органами або третіми особами оспорюється дійсність укладених в забезпечення виконання зобов'язань за договором договорів застави (іпотеки), поруки та ін., у тому числі заявлені вимоги (з моменту подачі позову) про визнання договорів застави (іпотеки), поруки та ін. недійсними, такими, що не підлягають виконанню та /або незаконними, у разі порушення позичальником п.4.10,4.11 та 4.12 договору (які регулюють порядок передачі об'єктів нерухомості позивача до іпотеки банку). Про намір дострокового розірвання кредитного договору та/або дострокового погашення суми кредиту, відсотків, комісій, сплати неустойок і збитків, банк письмово повідомляє позичальника. Позичальник зобов'язаний протягом 30 днів з моменту отримання письмової вимоги Банку достроково повернути кредит, сплатити відсотки, комісії, неустойку, передбачені договором.

Договір підписаний обома сторонами та зазначено, що договір отриманий позичальником - позивачем по справі.

Позивач посилається на те, що він був не обізнаний юридично при укладені договору, тому відповідач включив до тексту договору пункти, які на думку позивача порушують його права, є не справедливими та не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п.14 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", у п.7 якої зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

За своєю правовою природою договір є правочином та основною підставою виникнення цивільних прав та обов'язків відповідно до ст. 11 ЦК України.

Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин, або його частина, може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивачем суду не надано жодного доказу, що в нього була відсутня цивільна дієздатність, вільне волевиявлення на укладення кредитного договору, окремих його частин, та що не наступили наслідки, які були обумовлені договором. Посилання позивача на те, що йому не були відомі положення діючого законодавства України при укладені договору, як підставу для визнання окремих частин кредитного договору недійсним судом не приймаються, оскільки вимогами законодавства не передбачено такі підстави для визнання правочину або окремих його частин недійсними.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За вимогами ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 628, ст. 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні між ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Вимогами ч.1 ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому процентів.

Позивачем не заперечувалося, що зазначені у кредитному договорі кредитні кошти були отриманні позивачем.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається з кредитного договору, а саме пунктів 4.3 та 6.3, позивачу при укладенні вказаного договору були відомі усі суттєві умови договору, про що свідчать його особисті підписи в кредитному договорі, та не існувало ніяких інших умов, які б примусили останнього прийняти умови на вкрай невигідних для себе умовах.

Волевиявлення позивача під час укладання кредитного договору було вільним, свідомим та повністю відповідало його внутрішній волі та було направлено на реальне настання правових наслідків, що відповідає вимогам ст. 203 ЦК України.

За умовами кредитного договору у п. 4.3 передбачено сплату щомісячно не пізніше дати погашення - комісії за супровід кредитного договору у розмірі 4620 грн. Зазначена сума комісії є фіксованою та була відома позивачеві при укладені договору, її розмір умовами договору не збільшується, тому розмір комісії не впливає на графік платежів, який погоджено сторонами при укладені договору та передбачено здійснення платежів у розділі договору V. Платежі.

Доводи позивача щодо невідповідності умов кредитного договору вимогам чинного законодавства в частині стягнення з позивача комісії за супровід кредиту, передбачених п.4.3 кредитного договору, на думку суду є безпідставними і не може слугувати підставою для визнання зазначеного пункту кредитного договору недійсним.

За умовами п.6.3 договір розривається в односторонньому порядку та достроково повертаються кредитні кошти, проценти, комісії, неустойки, збитки лише за умов порушення позичальником - позивачем виконання умов договору, що не суперечить вимогам ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Крім того, суд не погоджується з позивачем, що порушуються його права на захист цивільних прав та інтересів, передбачених ст.ст. 15,16 ЦК України умовами п.6.3, які передбачають розірвання договору з боку банку у випадках, коли позичальником, держаними органами або третіми особами оспорюється дійсність укладених в забезпечення виконання зобов'язань за договором договорів застави (іпотеки), поруки та ін., у тому числі заявлені вимоги (з моменту подачі позову) про визнання договорів застави (іпотеки), поруки та ін. недійсними, такими, що не підлягають виконанню та /або незаконними, у разі порушення позичальником п.4.10, 4.11 та 4.12 договору (які регулюють порядок передачі об'єктів нерухомості позивача до іпотеки банку), оскільки відповідно до п.п. 4.10-4.12 кредитного договору договір забезпечено передачею в іпотеку нерухомого майна позичальника - позивача по справі та перелічені умови у п.6.3 не порушують загального права позивача на захист його прав та інтересів, передбачених ст.ст. 15,16 ЦК України.

Щодо несправедливості умов окремих пунктів укладеного кредитного договору, то позивача не примушувався до укладання договору, він особистим підписом посвідчив добровільність його укладання, вільно обрав кредитодавця на момент укладання договору, позивач вважав умови розумними та справедливими, про це свідчить термін дії договору, який укладено 21.12.2012 року, та лише понад два роки його дії позивач вирішив визнати недійсними окремі його пункти.

Крім того, з додаткових угод від 24.10.2013 р., 14.02.2014 р., 15.10.2014 р. вбачається, що розмір комісії змінювався неодноразово. Так додатковою угодою №1 від 24.10.2013 р. розмір комісії за супровід кредитного договору був встановлений у розмірі 3900 грн.; додатковою угодою №3 від 15.10.2014 р. розмір комісії за супровід кредитного договору був встановлений у розмірі 3000 грн. і досі діє.

За викладених обставин, у суду відсутні правові підстави для визнання недійсними п.п. 4.3 та 6.3 кредитного договору № КСПДФ/1005800.2 від 21.12.2012 року.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 209, 213-215 ЦПК України, ст.ст.202, 203, 215, 216, 626-629, 638, 1050, 1054, 1057-1 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрбізнесбанк» про визнання недійними окремих положень кредитного договору - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Є.С.Ікорська