Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1808/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Шевченко І. М.
Доповідач Авраменко Т. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

22.09.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючої судді: Авраменко Т.М.

суддів: Кіселика С.А., Суржика М.М.

секретаря: Кравченко Я.С.

за участю представника відповідача

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, третя особа Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.

Зазначав, що він є власником квартири АДРЕСА_1 в м. Кіровограді на підставі договору купівлі-продажу від 23 червня 2005 року.

За його дозволом в квартирі тимчасово зареєстрований відповідач ОСОБА_2, який не є його родичем. Договір найму житла між ними не укладався.

Квартира не придатна для проживання і використовується позивачем під офіс його власних підприємств. Вона періодично передається в іпотеку в забезпечення кредитних зобов'язань даних підприємств.

Згідно довідки ЖЕО № 2 від 24 березня 2015 року в даній квартирі, як квартирант зареєстрований відповідач.

На його прохання про звільнення квартири та зняття з реєстрації відповідач не реагує. Про теперішнє місце проживання відповідача позивачу не відомо.

Просив визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою та зняти відповідача з реєстраційного обліку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22 червня 2015 рокупозов задоволено частково. Суд на підставі ст.391 ЦК України визнав відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1. В іншій частині позовних вимог відмовив.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Зазначає, що судом не взято до уваги, що він в спірній квартирі проживає близько восьми років. Квартира в нежитловий фонд не переведена і обрана ним, як постійне місце проживання, передбачених законом підстав для визнання його таким, що втратив право користування житлом, немає. Покази свідків не можна брати до уваги, оскільки вони є працівниками підприємств, що належать позивачу.

В засіданні апеляційного суду представник відповідача підтримала доводи апеляційної скарги, посилалася на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, з 2007 року за згодою позивача відповідач був зареєстрований в квартирі та фактично проживав в ній, частково вносив кошти на оплату комунальних послуг, в даний час позивач чинить перешкоди в користуванні спірною квартирою, в придбанні якої відповідач також приймав участь.

Представник позивача про час та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку (а.с.108,110,118,131,132,135), в судове засідання не прибув та надав 22 вересня 2015 року письмові пояснення, в яких просив відхилити апеляційну скаргу (а.с.136-137).

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, а обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Проте зазначені вимоги закону залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції (ч.1 ст.303 ЦПК України).

Матеріалами справи підтверджується, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 в м. Кіровограді на підставі договору купівлі-продажу від 23 червня 2005 року (а.с.8-9), зареєстрований та проживає за іншою адресою (а.с.4).

Відповідач за згодою позивача з 04 травня 2007 року зареєстрований в цій квартирі (а.с.7). 20 березня 2015 року позивач надіслав відповідачу заяву про здійснення зняття з реєстрації місця проживання, в якій зазначав, що відповідач на протязі року не проживає в квартирі, комунальні послуги та інші платежі не сплачує, договору найму не уклав (а.с.14).

Позивач просив визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою, з підстав передбачених ст.319,321,386,391 ЦК України та ст.150 ЖК України.

Задовольняючи позов на підставі ст.ст.150,153 ЖК, ст.317,321,391 ЦК України суд дійшов висновку, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є однією із форм захисту власником своїх прав, проте погодитися з таким висновком суду не можна.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Разом з тим, Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід'ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 ч. 4 ЖК УРСР ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і в порядку передбачених законом.

Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

В п.34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено: «під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою».

Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 16 січня 2012 року № 6-57 цс 11.

Наведене свідчить, що задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням можливий лише у відношенні тієї особи, яка вже набула права користування конкретним житловим приміщенням, вселилась в нього в установленому порядку у якості члена сім'ї наймача, члена ЖБК або члена сім'ї власника квартири чи будинку, однак певний час без поважних на то причин в ньому не мешкає, тобто не використовує житло за цільовим призначенням - для проживання, зокрема відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України - понад один рік.

Відповідач не є членом сім'ї власника, однак зареєстрований в квартирі та вселився в неї за згодою власника квартири. Позивач посилається на те, що письмовий договір оренди житла між ними не укладався, в квартирі відповідач був зареєстрований тимчасово, проте офіційні відомості про тимчасову реєстрацію відсутні, в довідці КП «ЖЕО№2 КМР» зазначено, що в квартирі зареєстрований з 04 травня 2007 року квартирант ОСОБА_2 (а.с.15), позов про виселення тимчасового мешканця, не набуття права користування житловим приміщенням позивач не заявляв.

Передбачений ст. 391 ЦК України спосіб захисту порушеного права не може бути реалізований шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, без посилання на норми житлового або цивільного законодавства, в яких зазначені підстави для такого визнання.

Колегія суддів приходить до висновку, що в межах заявлених позовних вимог передбачені законом підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, відсутні, а доводи апеляційної скарги, що позивачем обрано не той спосіб захисту, є обгрунтованими.

Оскільки вирішуючи спір про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, то в цій частині рішення суду підлягає скасуванню відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову в цій частині позовних вимог.

Рішення суду в частині відмови в позові про зняття з реєстрації в апеляційному порядку не оскаржується.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.307, ст.309, ч.2 ст.314, ст.316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити .

Скасувати рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22 червня 2015 року в частині задоволення позову.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча суддя:

судді: