Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Кафідової О.В., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Першого заступника прокурора міста Полтави в інтересах ОСОБА_3 до комунального підприємств "Полтавська міська шляхово-експлуатаційна дільниця" Полтавської міської ради, треті особи: Полтавська міська рада, управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради, начальник комунального підприємства "Полтавська міська шляхово-експлуатаційна дільниця" Полтавської міської ради Вовк Олег Васильович, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою заступника прокурора Полтавської області на рішення апеляційного суду Полтавської області від 15 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року Перший заступник прокурора міста Полтави в інтересах ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 02 липня 2014 року ОСОБА_3 звільнено з посади тракториста 4-го розряду у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Зазначає, що звільнення є незаконним, оскільки профспілковий комітет не надав згоди на звільнення осіб, підприємством не наведено обґрунтування для проведення скорочення. При попередженні ОСОБА_3 про наступне звільнення, йому не пропонувалась інша робота на підприємстві, а також при визначенні працівників, які підлягають звільненню, відповідач не врахував переважного права ОСОБА_3 на залишення на роботі, оскільки він проходив альтернативну службу. Ураховуючи викладене, Перший заступник прокурора міста Полтави в інтересах ОСОБА_3 просив задовольнити їх позовні вимоги і визнати незаконним та скасувати наказ начальника комунального підприємства "Полтавська міська шляхово-експлуатаційна дільниця" Полтавської міської ради (далі - КП "ПМШЕД" від 02 липня 2014 року щодо звільнення ОСОБА_3 з роботи, стягнути з КП "ПМШЕД" на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 368,82 грн.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 13 листопада 2014 року позов задоволено, визнано незаконним і скасовано наказ начальника КП "ПМШЕД" від 02 липня 2014 року щодо звільнення ОСОБА_3 з роботи у зв'язку зі скороченням чисельності штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, поновлено ОСОБА_3 на посаді тракториста 4-го розряду у КП "ПМШЕД" Полтавської міської ради з 02 липня 2014 року, стягнуто з КП "ПМШЕД" Полтавської міської ради на користь ОСОБА_3 5 839,65 грн у рахунок сплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу; рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць у розмірі 1 844,10 грн допущено до негайного виконання.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 15 січня 2015 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову Першого заступника прокурора міста Полтави в інтересах ОСОБА_3

У касаційній скарзі заступник прокурора Полтавської області просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишивши в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга заявника підлягає задоволенню з наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції і відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_3 проведено відповідно до діючого трудового законодавства, підстави для визнання проведення скорочення незаконним відсутні.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до пункту 2 частини першої статті 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неправильно встановлені фактичні обставини справи, що полягає у неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи (стаття 309 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням установленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду було зумовлено поважними причинами.

Установлено, що наказом КП "ПМШЕД" Полтавської міської ради від 22 серпня 2012 року ОСОБА_3 прийнятий на роботу на посаду дорожнього робочого 3-го розряду, а наказом КП "ПМШЕД" Полтавської міської ради переведений трактористом 3-го розряду.

30 листопада 2012 року ОСОБА_3 звільнено за власним бажанням.

Наказом КП "ПМШЕД" Полтавської міської ради від 03 грудня 2012 року ОСОБА_3 прийнятий на роботу на посаду тракториста 3-го розряду для проходження альтернативної (невійськової) служби відповідно до Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу", а наказом від 01 травня 2013 року переведено на посаду тракториста 4-го розряду.

18 січня 2014 року ОСОБА_3 звільнено з роботи у зв'язку із закінченням строку проходження альтернативної служби.

20 січня 2014 року ОСОБА_3 прийнятий на роботу на посаду тракториста 4-го розряду.

Наказом КП "ПМШЕД" Полтавської міської ради від 02 липня 2014 року ОСОБА_3 звільнено у зв'язку із скороченням чисельності штату працівників згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення штату працівників. Звільнення з цієї підстави допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу (частина друга статті 40КЗпП України).

Згідно з абз. 1 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Порядок вивільнення працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок врахування переважного права працівника на залишення на роботі встановлено статтями 42, 492 КЗпП України.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 492 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи - інша наявна робота.

Згідно із статтею 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Отже, при вивільненні працівників, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України.

Пунктом 9 частини другої статті 42 КЗпП України передбачено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу" за громадянином, який проходить альтернативну службу, зберігаються право на житлову площу, яку він займав до направлення на службу, черговість на одержання житла за місцем проживання і роботи, а також попередня робота (посада), яку він виконував (займав) до направлення на службу, а в разі її відсутності - інша рівноцінна робота (посада) на тому самому або, за згодою працівника, на іншому підприємстві, в установі, організації. Він користується переважним правом на залишення на роботі у разі скорочення чисельності або штату працівників протягом двох років з дня звільнення з альтернативної служби.

За змістом статті 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.

Зазначаючи, що при скороченні на КП "ПМШЕД" Полтавської міської ради було застосовано положення частини першої статті 42 КЗпП України, тому ОСОБА_3 звільнено згідно з нормами трудового законодавства, суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що ОСОБА_3 користується переважним правом на залишення на роботі, яке передбачено пунктом 9 частини другої статті 42 КЗпП України.

Задовольняючи позовні вимоги Першого заступника прокурора міста Полтави в інтересах ОСОБА_3, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що при проведенні скорочення відповідачем порушено право ОСОБА_3 на його переважне право на залишення на роботі, оскільки він є особою, який проходив альтернативну службу й не пройшло 2-ох років з дня звільнення його зі служби.

Згідно зі статтею 339 ЦПК України суд касаційної інстанції, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно з законом, скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і матеріалам справи, тому підстави для його зміни або скасування відсутні.

Керуючись статтями 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу заступника прокурора Полтавської області задовольнити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 15 січня 2015 року скасувати, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 листопада 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська