У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

Коротуна В.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до прокуратури Волинської області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, за касаційною скаргою прокуратури Волинської області на рішення Любешівського районного суду Волинської області від 27 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 20 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до прокуратури Волинської області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, посилаючись на те, що 20 травня 2009 року прокурором Любешівського району Волинської області була порушена кримінальна справа щодо неї за фактом привласнення та розтрати державного майна шляхом зловживання своїм службовим становищем та вчинення службового підроблення за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України.

24 червня 2009 року відносно неї було обрано запобіжний захід ‒ підписку про невиїзд, а 25 червня 2009 року постановою слідчого прокуратури Любешівського району Волинської області її притягнуто у даній справі як обвинувачену.

Двічі, а саме 16 липня 2009 року та 18 січня 2010 року, кримінальна справа направлялась до суду і двічі постановою Любешівського районного суду Волинської області від 03 вересня 2009 року та постановою Любешівського районного суду Волинської області від 14 березня 2011 року (ухвала апеляційного суду Волинської області від 16 жовтня 2009 року) справу було повернуто прокурору для проведення додаткового розслідування.

У зв'язку з не проведенням органом досудового розслідування будь-яких дій в період з 15 березня 2011 року по 02 вересня 2011 року вона звернулася до суду зі скаргою на постанову прокурора Любешівського району Волинської області від 20 травня 2009 року про порушення кримінальної справи щодо неї.

Постановою Любешівського районного суду Волинської області від 17 листопада 2011 року постанову прокурора Любешівського району від 20 травня 2009 року про порушення кримінальної справи щодо неї за фактом привласнення та розтрати державного майна шляхом зловживання своїм службовим становищем та вчинення службового підроблення за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 191 та ч. 1 ст. 366 КК України, було скасовано, а постановою слідчого прокуратури від 14 грудня 2011 року було відмовлено в порушенні кримінальної справи щодо неї за фактом привласнення та розтрати державного майна шляхом зловживання своїм службовим становищем та вчинення службового підроблення на підставі п. 2 ст. 6 КПК України (в редакції 1960 року) у зв'язку з відсутністю складів злочинів в її діях, передбачених ч. 2 ст. 191 та ч. 1 ст. 366 КК України.

Таким чином, ОСОБА_3 незаконно перебувала під слідством та судом з 20 травня 2009 року по 17 листопада 2011 року, що складає 2 роки 6 місяців і 5 днів.

ОСОБА_3 указувала, що внаслідок незаконного притягнення її до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу ‒ підписки про невиїзд, незаконного накладення арешту на майно, грубого порушення права на захист органом досудового розслідування, неодноразового незаконного пред'явлення обвинувачення у вчиненні злочинів, яких вона не вчиняла, незаконного неодноразового повідомлення органу місцевого самоврядування про вчинення нею посадових злочинів для вжиття профілактичних заходів, незаконного перебування під слідством і судом протягом 2 років 6 місяців і 5 днів, порушення її права на розгляд справи справедливим судом в розумні строки їй завдано моральну шкоду в розмірі 380 050 грн, яка полягає в порушенні нормальних життєвих зв'язків, погіршення можливості реалізації своїх звичок та бажань, погіршення стану здоров'я, погіршення відносин з рідними та оточуючими людьми, що призвело до необхідності прикладати додаткові зусилля для організації свого життя.

ОСОБА_3 просила стягнути на її користь за рахунок коштів з Державного бюджету України 380 050 грн на відшкодування моральної шкоди та майнову шкоду в сумі 7 342 грн 80 коп., яка складається з коштів за надання юридичної допомоги та витрат, понесених на оплату проїзду захисників у зв'язку з участю у слідчих діях та в суді, а також оплату її проїзду для участі у розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 27 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 20 січня 2015 року, позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 50 тис. грн на відшкодування завданої моральної шкоди та 7 342 грн 80 коп. на відшкодування завданої матеріальної шкоди шляхом списання цих сум з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові

Судові витрати покладено на рахунок держави.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі прокуратура Волинської області просить змінити судові рішення в частині стягнення 7 342 грн 80 коп. на відшкодування матеріальної шкоди, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким зменшити розмір стягнутої матеріальної шкоди.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що право на відшкодування матеріальної шкоди в повному обсязі гарантовано нормами матеріального права.

Проте повністю з такими висновками судів погодитися повністю не можна.

Судові рішення в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди не оскаржуються, тому не є предметом касаційного перегляду.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 ст. 212 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Проте рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині таким вимогам не відповідають.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, заявник указує на те, що судами першої та апеляційної інстанцій розмір завданої ОСОБА_3 матеріальної шкоди встановлено в сумі 7 342 грн 80 коп., з яких: 6 тис. грн - кошти, сплачені адвокатам за участь у справі, написання апеляційних скарг, 1 342 грн 80 коп. - витрати, понесені позивачем у зв'язку з поїздками адвокатів у справі. Стягуючи з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 1 342 грн 80 коп. у рахунок відшкодування транспортних витрат, апеляційним судом як належний і допустимий доказ прийнято розрахунок, зроблений ОСОБА_3 21 листопада 2014 на підставі витребуваного судом листа ПрАТ «Волинське автобусне обласне підприємство автобусних станцій». Із зазначеного розрахунку вбачається, що нею могло б бути витрачено 1238 грн 40 коп. на транспортні послуги за маршрутом Луцьк-Любешів-Луцьк адвокату Пак Н.Г., 49 грн 20 коп. -адвокату Групику А.М. та 49 грн 20 коп. - на проїзд ОСОБА_3 для участі в суді апеляційної інстанції. Будь-яких проїзних документів на підтвердження цих витрат ОСОБА_3 не надала. Стягнення за рахунок коштів державного бюджету 1 287 грн 60 коп. витрат на проїзд адвокатів для участі у справі є безпідставним.

Відповідно до абз. 3 ч. 10 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 березня 1996 року за № 106/1131, згідно з п. 4 ст. 3 вказаного Закону громадянинові підлягають також поверненню суми, сплачені ним у зв'язку з наданням юридичної допомоги. До цих сум відносяться суми, сплачені ним адвокатському об'єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним у рахунок оплати витрат адвоката у зв'язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.

Проте в порушення викладеного та ст. 213 ЦПК України суди не з'ясували й у своїх рішеннях не вказали про наявність відповідних доказів витрат матеріального характеру на заявлену суму і необґрунтовано визначили розмір відшкодування суми, сплаченої позивачем у зв'язку з наданням йому правової допомоги, та витрат, пов'язаних з розглядом справ.

Залишаючи без змін вказане рішення суду першої інстанції, у порушення ст. 303 ЦПК України на вказане уваги не звернув і апеляційний суд.

Зазначені порушення процесуального закону унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та є відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування ухвалених у даній справі судових рішень в частині вирішення позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди та передачі справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу прокуратури Волинської області задовольнити частково.

Рішення Любешівського районного суду Волинської області від 27 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 20 січня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до прокуратури Волинської області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

А.В. Маляренко

О.В. Ступак