АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 551/1115/14-ц Номер провадження 22-ц/786/966/15Головуючий у 1-й інстанції Рябченко В. В. Доповідач ап. інст. Мартєв С. Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2015 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі:

головуючого - МАРТЄВА С.Ю.,

суддів - КУЗНЄЦОВОЇ О.Ю., ХІЛЬ Л.М.,

за участю секретаря - САМОЙЛОВОЇ М.Д.,

розглянув у відкритому судовому засіданні провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 13 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2014 року ОСОБА_2. звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що 14.05.14 року підписав з ОСОБА_3 у простій письмовій формі договір про наміри укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна.

Умовами зазначеного договору передбачено, що сторони зобов'язувались до 1.09.14 року укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 з визначеною сумою продажу у розмірі, еквівалентному 17 000 доларів США, у національній валюті України.

У процесі підготовки до укладення та посвідчення договору купівлі-продажу, у зв'язку з нестабільністю національної валюти, укласти договір купівлі-продажу з його сторони стало не можливим через визначення вартості квартири у договорі про наміри у доларах США.

Станом на 1.09.14 року ОСОБА_2. перерахував відповідачу через банк авансові платежі на загальну суму 112 412 грн. 77 коп.

Звернувшись до ОСОБА_3 з проектом угоди про розірвання договору про наміри, отримав відмову останньої розірвати такий договір та повернути авансові платежі.

Вважає, що договір про наміри не є попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна, та у сторін не виникло будь-яких зобов'язань, пов'язаних з цим правочином.

З урахуванням уточнень позовних вимог, просив стягнути з відповідачки 112 412 грн. 77 коп., 3% річних за користування грошовими коштами у розмірі 1 368 грн. 02 коп. та інфляційні втрати у розмірі 11 915 грн. 75 коп. й вартість встановлених вхідних дверей у сумі 2 500 грн.

Під час судового розгляду справи ОСОБА_3 повернула ОСОБА_2 83 400 грн.

Остаточно просив стягнути з відповідачки 28 012,77 грн. неповернутих платежів за договором про наміри, 1 368 грн. 02 коп. 3% річних, 11 915 грн. 75 коп. інфляційних втрат та 2 500 грн. у рахунок відшкодування вартості встановлених у квартирі вхідних дверей.

Рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 13 лютого 2015 року у позові відмовлено, скасовано накладений у порядку забезпечення позову арешт на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, належної ОСОБА_3

В апеляційній скарзі порушено питання про скасування рішення з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального та процесуального права і ухвалення нового про задоволення позову у повному обсязі.

Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що остання підлягає частковому задоволенню.

Виходячи з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального й процесуального права.

Із справи вбачається, що 27.10.13 року ОСОБА_2 написано розписку, за змістом якої сплатив на користь ОСОБА_3 2 000 доларів США, та зазначив, що після посвідчення у нотаріальній конторі договору купівлі-продажу належної останній квартири по АДРЕСА_1, зобов'язувався до 1.02.14 року сплатити повну вартість вказаної квартири (а.с. 10).

14.05.14 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір, який сторонами названий договором про наміри укласти договір купівлі-продажу, предметом якого є придбання позивачем у відповідачки у строк до 1.09.14 року квартири АДРЕСА_1 за ціною у розмірі 17 000 доларів США за курсом, встановленим НБУ на дату укладення договору купівлі-продажу.

Починаючи з 9.12.13 року по 24.07.14 року ОСОБА_2, окрім сплачених відповідачці до укладенні вказаного вище договору 2 000 доларів США, перераховано на банківський рахунок ОСОБА_3 грошові кошти у загальному розмірі 86 412 грн. 77 коп., що відповідачкою не заперечується.

Під час розгляду судом першої інстанції справи ОСОБА_3 повернула ОСОБА_2 83 400 грн., вимоги щодо повернення решти суми не визнавала, посилаючись на те, що сплачені позивачем 2 000 доларів США є завдатком, що не повертається, а решту суми нею було витрачено на сплату банківської комісії та вартості грошової оцінки квартири, що проводилась двічі.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що невиконання умов попереднього договору між сторонами мало місце з вини позивача, а тому стягнення з відповідачки будь-яких сум, перерахованих на виконання цього договору, є безпідставним.

Проте, з таким висновком місцевого суду погодитись не можна, оскільки він не відповідає обставинам справи і нормам матеріального права.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

З огляду на ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Таким чином, внесення завдатку, як способу виконання зобов'язання, може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, виниклого на підставі договору купівлі-продажу.

Саме до цього зводиться правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 13 лютого 2013 року у справі №6-176цс12.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2. домовилися укласти у майбутньому договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Оскільки договір купівлі-продажу зазначеної квартири між сторонами не було укладено, передача відповідачці грошових коштів у розмірі 2 000 доларів США є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Зазначення ОСОБА_2 у розписці від 27.10.13 року, що вказана сума передана ОСОБА_3 у якості завдатку, не може підміняти правову природу отриманих відповідачкою коштів, що визначена у законі, та не тягне за собою наслідків, передбачених ст. 571 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Дане положення застосовується, зокрема, до повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні (п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України).

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги у частині стягнення з відповідачки 2 000 доларів США, які позивач просив стягнути у гривневому еквіваленті за встановленим курсом НБУ станом на 23.10.14 року (на момент подачі позову), що становить 25 901 грн. (1295,05 грн. за 100 доларів США), та 3 012 грн. 77 коп. у рахунок повернення решти сплачених авансових платежів, підлягають задоволенню.

Водночас, апеляційним судом відхиляється як безпідставне заперечення ОСОБА_3 на пред'явлений позов, що грошові кошти у решті суми авансового платежу були витрачені нею на грошову оцінку квартири та сплату банківської комісії, оскільки на відміну від завдатку (ст. 571 ЦК України), чинним законодавством не передбачено відшкодування збитків за рахунок грошових коштів, внесених як аванс.

Стосовно заявлених позовних вимог щодо стягнення 3% річних за користування грошовими коштами, інфляційних втрат апеляційний суд дійшов висновку, що у задоволенні останніх слід відмовити, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

У правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-90цс13, роз'яснено, що умова попереднього договору, про необхідність повернення авансу в разі не укладення основного договору, є грошовим зобов'язанням, у разі не виконання якого застосовується положення ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Разом з тим, укладеним між сторонами договором від 14.05.14 року (попередній договір купівлі-продажу) не передбачено авансових платежів, так і умови щодо виконання ОСОБА_3 грошового зобов'язання, що виникає з повернення авансу.

Слід також зазначити, що у даному випадку неукладення договору купівлі-продажу квартири мало місце зі сторони ОСОБА_2

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що у даному випадку відсутні правові підставі для стягнення передбачених ст. 625 ЦК України сум, пов'язаних з невиконанням грошового зобов'язання.

Щодо відшкодування вартості дверей, то їх встановлення позивачем у квартирі АДРЕСА_1, не пов'язано з виконанням сторонами умов договору від 14.05.14 року чи будь-якого іншого правочину.

Водночас, під час судового розгляду представник відповідачки не заперечував встановлення ОСОБА_2 дверей у належній ОСОБА_3 квартирі та наголошував на тому, що відповідачка згодна на демонтаж цих дверей.

Обставина, яку суд першої інстанції вважав встановленою, що позивач користувався квартирою ОСОБА_3 без укладення з останньою договору найму (зокрема, для зберігання особистого майна), не стосується предмету спірних правовідносин, що витікають зі стягнення з відповідачки авансових платежів та сум, передбачених ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

У абзаці 1 пункту 38 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.14 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснено, що відповідно до ст. 89 ЦПК у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред'явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення всіх понесених ним у справі витрат з відповідача. Визнання відповідачем позову не є підставою для звільнення його від сплати судових витрат.

Жодною зі сторін не заперечується, що під час розгляду справи ОСОБА_3 повернула ОСОБА_2 83 400 грн.

Також на користь позивача підлягає стягненню 28 913 грн. 77 грн. авансових платежів.

Таким чином, позов задоволено на 89,4% (112 313 грн. 77 коп. / 125 695 грн. 77 коп.).

З урахуванням сплаченого ОСОБА_2 судового збору за позовні вимоги майнового характеру, поданої останнім під час судового розгляду заяви про забезпечення позову та суми судового збору, що сплачувалась ним при подачі апеляційної скарги, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню 1 432 грн. 85 коп. у відшкодування витрат по сплаті судового збору (1 602 грн. 74 коп. * 89,4%).

Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Як убачається з постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.14 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

У справи міститься угода про надання правової допомоги від 22.10.14 року №52, укладена між адвокатом ОСОБА_5 та ОСОБА_2, предметом якого є надання останньому правової допомоги, ордер НОМЕР_1 на надання правої допомоги, квитанція №2087 від 22.10.14 року у сумі 600 грн. за участь у судових засіданнях (а.с. 12), квитанція №2038 від 13.02.15 року у сумі 200 грн. за оформлення позовної заяви (а.с. 85), квитанції №2039 від 13.02.15 року у сумі 600 грн. за участь у судових засіданнях (а.с. 86).

З огляду на положення Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу.

Таким чином, максимальний розмір витрат на правову допомогу становить: 941 грн. 92 коп. за участь адвоката у судових засідання загальною тривалістю 1 година 56 хв. та 200 грн. - за складання позовної заяви.

З урахуванням того, що позов задоволено на 89,4%, на користь позивача з відповідачки підлягає стягненню витрати на правову допомогу у розмірі 1 020 грн. 88 коп. = 1 141 грн. 92 коп. * 89,4%.

За таких обставин, рішенням місцевого суду підлягає скасуванню, з ухваленням за результатами апеляційного розгляду справи нового рішення по суті заявлених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,-

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 13 лютого 2015 року скасувати.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 28 913 грн. 77 грн. у рахунок сплачених авансових платежів.

У решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1 432 грн. 85 коп. у відшкодування витрат по сплаті судового збору та 1 020 грн. 88 коп. у відшкодування витрат на правову допомогу.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий у справі: С.Ю. МАРТЄВ

Судді : О.Ю. КУЗНЄЦОВА

Л.М. ХІЛЬ

З оригіналом згідно:

суддя С.Ю. МАРТЄВ