Справа № 638/8733/14-Ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2015 року Дзержинський районний суд м.Харкова у складі:

головуючого Аркатової К.В.

секретаря Подосокорської А.О.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитом,-

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» звернулось до суду з позовною заявою, в якій з урахуванням уточнених позовних вимог просить стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 заборгованість за договором про іпотечний кредит № 2538 від 12.08.2008 року в розмірі 106 134,32 доларів США, що відповідно до офіційного курсу гривні щодо іноземних валют, встановленого НБУ на 11.02.2015 р., складає 2712588,06 грн., а також просить суд стягнути з відповідачів сплачений судовий збір в сумі 3 654,00 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 12.08.2008 року між ним та ОСОБА_2 укладений договір про іпотечний кредит №2538, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 197 460 доларів США на придбання трикімнатної квартири АДРЕСА_1 з кінцевим терміном погашення заборгованості до 11.08.2028 року.

В забезпечення виконання зобовязань за договором кредиту, 12.08.2008 р. між банком та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір №3142, згідно умов якого останній передав в іпотеку нерухоме майно - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. Крім того, 12.08.2008 р. між банком, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір поруки №2538/1, відповідно до якого поручитель ОСОБА_3 зобовязалась перед банком відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником кредитних зобовязань на вищезгаданих умовах.

Позивач вказує, що взяті на себе зобов'язання ОСОБА_2 виконував неналежним чином, у зв'язку з чим, станом на 30.04.2014 року у нього виникла заборгованість у розмірі 104 689,56 доларів США (екв. 1231734,65грн.), яка складається з простроченої заборгованості по кредиту в розмірі 92 568,87 доларів США, 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі 11 945,90 доларів США, 3% річних за несвоєчасне повернення відсотків в розмірі 174,79 доларів США.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 проти позову заперечував з підстав, викладених у запереченнях на позовну заяву, просив у позові відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, з урахуванням наданих нею письмових пояснень. У наданих суду запереченнях на позов просила відмовити у позові повністю.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників судового процесу, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

У відповідності до ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частина 1 ст. 1049 ЦК України встановлює, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до положень ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу, а якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

12.08.2008 р. позивачем та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір про іпотечний кредит №2538, згідно п.1.1. якого банк зобовязується надати позичальнику грошові кошти в сумі 197 460 доларів США, а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використати та повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 14% річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором. Кредит надано на 240 місяців з терміном остаточного погашення не пізніше 11.08.2028 р. на придбання трикімнатної квартири №56 за договором купівлі-продажу від 12.08.2008 р., що розташована за адресою: Харківська обл., м. Харків, вул. Культури, 3.

Згідно з п.1.5. договору про іпотечний кредит позичальник зобовязався здійснювати погашення кредиту та сплату нарахованих процентів ануїтетними платежами в сумі 2520,00 доларів США не пізніше останнього робочого дня кожного місяця, починаючи з наступного місяця після видачі кредиту шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань. Останній платіж в рахунок погашення кредиту здійснити не пізніше 11.08.2028 р.

В забезпечення виконання зобовязань за договором про іпотечний кредит №2538, 12.08.2008 р. між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 укладено іпотечний договір №3142, згідно умов якого позичальник передав нерухоме майно - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 в іпотеку банку.

Крім того, в забезпечення виконання кредитних зобовязань, 12.08.2008 р. між позивачем та відповідачами укладено договір поруки №2538/1, відповідно до якого поручитель ОСОБА_3 зобовязалась перед банком відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником кредитних зобовязань на вищезгаданих умовах.

01.07.2010 р. між ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 було укладено додатковий договір №1 до договору про іпотечний кредит №2538 від 12.08.2008 р., згідно якого процентну ставку за користування кредитом встановлено в розмірі 9,0% річних, а строк надання кредиту збільшено до 252 місяців з терміном остаточного погашення не пізніше 11.08.2029 р., зменшено розмір щомісячних ануїтетних платежів до 1772,00 доларів США.

19.12.2011 р. згідно додаткового договору №2 до договору про іпотечний кредит сторони встановили термін остаточного погашення кредиту до 19 грудня 2011 року. Підставою для укладення додаткового договору про зменшення терміну погашення заборгованості стала домовленість відповідача ОСОБА_2 та позивача про дострокове звернення стягнення на іпотечне майно у зв'язку з погіршенням матеріального становища ОСОБА_2 та за умови направлення отриманих від реалізації майна коштів виключно на погашення наявної кредитної заборгованості.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Для звернення стягнення на предмет іпотеки після укладення додаткової угоди, якою було скорочено термін погашення заборгованості, позивач в порядку ст. 38 ЗУ Про іпотеку звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.08.2013 р. по справі №2-10178/11 звернено стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, шляхом надання права її продажу ПАТ «Ощадбанк» від свого імені та будь-якій особі-покупцеві в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Вказане рішення суду не оскаржувалось сторонами та набрало законної сили 07 вересня 2013 року.

На виконання вказаного судового рішення позивач та відповідач ОСОБА_2 дійшли згоди, що продаж квартири буде здійснюватися в добровільному порядку шляхом реалізації квартири власником майна ОСОБА_2, що підтверджується витягом з протоколу засідання кредитного комітету філії Харківське обласне управління АТ «Державний ощадний банк України» за №182-7 від 21.11.2013 р., витягом з протоколу засідання кредитного комітету філії Харківське обласне управління АТ «Державний ощадний банк України» за №160-6 від 18.10.2013 р., витягом з протоколу засідання кредитного комітету філії Харківське обласне управління АТ «Державний ощадний банк України» за №150-4 від 04.10.2013 р., листом банку від 22.11.2013 р. направленого на адресу ОСОБА_2, листом банку від 22.11.2013 р. №11/1-2/07-1470 направленого на адресу приватного нотаріуса ХМНО ОСОБА_4, листом позивача від 22.11.2013 р. направленого на адресу покупця ОСОБА_5

22 листопада 2013 року між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (покупець) укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4 за реєстровим №6098, відповідно до умов якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_5 набув у власність нерухоме майно (предмет іпотеки) - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. Для укладення договору купівлі-продажу сторони визначили ринкову вартість квартири, яка склала 754000,00 грн. на підставі звіту про оцінку майна №1-0310/1, складеного субєктом оціночної діяльності ТОВ Інвестиційно-консалтингова компанія «Проконсул» 03.10.2013 р. Ринкова вартість предмету іпотеки була погоджена з ПАТ «Державний ощадний банк України» та визнана справедливою, про що зазначено в витягу з протоколу № 160-6 засідання кредитного комітету філії Харківське обласне управління АТ Державний ощадній банк України від 18 жовтня 2013 року, в листі АТ Ощадбанк за вих.№ 26/1-04-2217/909 від 18.08.2013р., в листі позивача від 22.11.2013 року направленого на адресу ОСОБА_2

Продаж предмету іпотеки був здійснений за його ринковою вартістю, а отримані від продажу грошові кошти, того ж дня, були перераховані в повному обсязі на користь позивача (банка) в рахунок погашення існуючої кредитної заборгованості відповідача ОСОБА_2, що підтверджується квитанцією №52781920.

Таким чином, між банком та позичальником була досягнута домовленість про зміну істотних умов кредитування, а саме: - суттєво скорочено термін повернення кредитних коштів з 11.08.2029 р. до 19.12.2011 р.; - банком було надано згоду на продаж відповідачем ОСОБА_2 предмета іпотеки за ринковою вартістю з направленням в повному обсязі отриманих коштів на погашення заборгованості за кредитним договором; між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було досягнуто згоду про неоскарження рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.08.2013 р. по справі №2-10178/11 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вказані обставини свідчать про фактичне досягнення між банком та відповідачем ОСОБА_2 домовленості по врегулюванню існуючого спору шляхом надання відповідачу ОСОБА_2 права на реалізацію предмета іпотеки за справедливою ринковою вартістю з направленням отриманих від продажу коштів виключно на погашення кредитної заборгованості.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.16 ЦК України особи вільні у виборі способів захисту своїх прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом.

Таким чином, позивач, будучи вільним у виборі способу захисту своїх прав та інтересів, обрав той спосіб захисту своїх прав, який у більшій мірі був для нього прийнятним та за існуючих обставин найбільш вигідним, оскільки, продаж предмету іпотеки був здійснений відповідачем ОСОБА_2 за ринковою справедливою вартістю та за згодою позивача у короткий термін, а грошові кошти, отримані від продажу предмету іпотеки, були направлені в повному обсязі на погашення заборгованості по кредитному договору. Виконанням рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки було забезпечено справедливий баланс інтересів позичальника та кредитора, про що зазначено в вищевказаних витягах з протоколів кредитного комітету.

Згідно з п. 9 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України від 30.03.2012 р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки можливо у випадку, коли іпотекодавцем є інша особа ніж позичальник.

В узагальненні судової практики розгляду цивільних справ Верховного Суду України, які виникають з кредитних правовідносин від 07.10.2010 року, міститься правовий висновок про те, що такі одночасно заявлені вимоги є подвійним стягненням заборгованості та задоволенню не підлягають.

Вимоги про звернення стягнення заборгованості за кредитним договором та вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, що забезпечує виконання того ж самого кредитного договору, заявлені до одного і того ж позичальника - іпотекодавця, є подвійним стягненням, а тому задоволенню не підлягають.

Згідно з ч. 1 ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що Кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру ..... зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення. Проте, його не можна тлумачити як такий, що вимагає відповіді на кожен довод. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (Рішення у справі Руїс Теріха проти Іспанії, п.29). Ще одне призначення обгрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що їх було почуто (Рішення у справі Гірвісаарі проти Франції, п.30). Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних судів. При цьому, спосіб у який тлумачиться та застосовується національне законодавство, повинен приводити до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі Скордіно проти Італії).

Суд вважає, що позивач обрав найбільш вигідний для нього спосіб захисту своїх прав та інтересів шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 38 ЗУ Про іпотеку, надавши право на укладення договору купівлі-продажу квартири за справедливою ринковою вартістю відповідачу ОСОБА_2, з направленням отриманих від продажу предмету іпотеки грошових коштів в повному обсязі в рахунок погашення кредитної заборгованості у найкоротший термін. Виконанням рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки було забезпечено справедливий баланс інтересів кредитора та позичальника з урахуванням існуючих, на той час обставин.

Більш того, 07.06.2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Відповідно до п.1.1, п.1.2. вказаного закону протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку;

не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки).

Згідно з п. 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. В силу приписів ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Як вбачається зі змісту договору про іпотечний кредит, цей правочин є договором про надання споживчого кредиту.

Відповідно до приписів ст. ст. 179, 192 ЦК України гроші (грошові кошти) є майном.

Таким чином, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який розповсюджується на дані правовідносини, встановлює заборону на звернення стягнення на грошові кошти та майно позичальника в рахунок погашення кредитної заборгованості за умови недостатності коштів від реалізації предмета іпотеки. Отже, імперативна норма Закону унеможливлює стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит №2538 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України».

Відповідно до статті 1 Протоколу 1 до Європейської Конвенції з прав людини Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах передбачених законом або загальними принципами міжнародного права...

Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини Щокін проти України пункти 50, 51, позбавлення власності можливе тільки на умовах, передбачених законом. Держави, учасниці Конвенції мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення в дію законів. Більше того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманно всім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (рішення у справі Ятрідіс проти Греції, пункт 58). Ведучи мову про закон, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на концепцію, яка вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (рішення у справі Беґлер проти Італії).

Отже, суд приходить до висновку, що звернення стягнення на інше майно або грошові кошти позичальника при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації предмета іпотеки, яке заборонено чинним законом, є неправомірним та не відповідає положенням Європейської Конвенції з прав людини.

Відносно договору поруки №2538/1 від 12.08.2008 р., укладеного між ПАТ «Державний ощадний банк України», ОСОБА_2 та ОСОБА_3, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 554 ЦК України в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо; солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі.

Відповідно до п. 1 договору поруки ОСОБА_3 (поручитель) зобовязався перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання відповідачем 1 своїх кредитних зобовязань за договором про іпотечний кредит №2538 від 12.08.2008 року.

Згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Пункт 4.2. договору поруки також визначає, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобовязань за кредитним договором №2538 від 12.08.2008 р. не предявить вимоги до поручителя.

Додатковим договором №2 від 19.12.2011 р. до договору про іпотечний кредит, позивач та відповідач ОСОБА_2 суттєво скоротили термін остаточного погашення кредиту з 11 серпня 2029 року до 19 грудня 2011 року, у зв'язку з чим, граничним терміном виконання зобовязання за кредитним договором встановлено 19.12.2011р.

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» відповідно до частини 4 статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, ПАТ «Державний ощадний банк України» мав право предявити вимогу (позов) до поручителя ОСОБА_3 з 19 грудня 2011 року по 19 червня 2012 року, але своїм правом не скористався.

Під час розгляду справи судом встановлено, що ані з 19.12.2011 р. по 19.06.2012 р. (протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобовязання за кредитним договором), ані в будь-який інший період до подання цього позову банк жодних вимог до відповідача ОСОБА_3 не предявляв, до суду з позовом про стягнення заборгованості з поручителя не звертався, що свідчить про припинення договору поруки №2538/1 від 12.08.2008 р. в силу приписів ч. 4 ст. 559 ЦК України та п. 4.2. договору поруки.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 р. №6-53цс14, у якій зазначено, що аналіз ч. 4 ст. 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "предявлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. При цьому, зазначене положення не виключає можливості предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак, і в такому разі, кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Таким чином, сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Аналогічне положення міститься й у п. 4.4. договору поруки.

Під час дії кредитного договору позивачем та відповідачем ОСОБА_2 укладено додатковий договір №1 від 01.07.2010 р., згідно якого, зокрема, збільшено на один рік строк надання кредиту, а також додатковий договір №2 від 19.12.2011 р., в силу якого суттєво скорочено термін остаточного погашення кредиту з 11 серпня 2029 року до 19 грудня 2011 року.

Не дивлячись на те, що такі домовленості між сторонами кредитного договору істотно погіршують становище поручителя та збільшують обсяг його відповідальності, відповідач ОСОБА_3 не надавала свою згоду на зміну кінцевих строків повернення кредиту за додатковим договором №1 від 01.07.2010 р. та додатковим договором №2 від 19.12.2011 р. до договору про іпотечний кредит, додаткові угоди про зміну кінцевих строків повернення кредиту з нею не укладались, відповідно нею не підписані, та в подальшому схвалені нею не були.

Наведене також свідчить про те, що фактично між банком та відповідачем ОСОБА_2 досягнута нова домовленість про умови повернення кредиту, яка не була узгоджена з поручителем та істотно змінювала первісні умови кредитування.

1)
Згідно п. 22 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому, обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень ч. 1 ст. 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Отже, суд доходить висновку, що правовідносини поруки припинили свою дію в силу приписів ч. ч. 1, 4 ст. 559 ЦК України. Виходячи з аналізу змісту норми ст. 559 ЦК України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати.

З урахуванням наведеного, керуючись ст.ст.6,8,10,11,60,61,208,209,212-215,218 ЦПК України, ст.ст. 3,16,179,192,554,559,1054,1050 ЦК України, Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», п.п. 9, 22, 24 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України від 30.03.2012 р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитом відмовити.

Рішення може бути оскаржене.

Апеляційна скарга на рішення суду подається апеляційному суду Харківської області через Дзержинський районний суд м.Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення, починаючи з 01.04.2015 року. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий