АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/6451/15 Головуючий 1-ї інстанції - Лазюк С.В.
Категорія: право власності
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді Довгаль А.П.

суддів - Коваленко І.П., Бездітко В.М..

при секретарі - Щегельському Д.О.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Харківської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради (надалі - ХМР), в якому просив визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,1000га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а також визнати за ним право постійного користування земельною ділянкою, розташовану за цією ж адресою, площею 0,0109га для ведення особистого підсобного господарства.

Заявлені вимоги позивач мотивує тим, що 20.06.2002року батько ОСОБА_4 подарував йому житловий будинок АДРЕСА_1. З того часу він постійно мешкає в даному будинку, здійснює догляд за ним. Відповідно до державного акту власником земельної ділянки під даним будинком був ОСОБА_4, а також останній мав право постійного користування земельною ділянкою навколо будинку на підставі державного акту на право постійного користування землею. 25.04.2014року на підставі рішенням суду ОСОБА_4 було визнано померлим. На теперішній час позивач продовжує постійно користуватися вищенаведеним будинком, земельними ділянками під ним та навколо нього, а тому вважає, що після отримання у дар вищевказаного житлового будинку з господарськими спорудами до нього також перейшли права на зазначені земельні ділянки.

В судове засідання суду першої інстанції позивач не з'явився, надав заяву, в якій підтримав заявлені вимоги та просив справу розглядати у його відсутність.

Відповідач Харківська міська рада про час і місце розгляду справи повідомлялася в установленому законом порядку, її представник не з'явився, надавши суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому просив розглянути справу без його участі.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2014 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, площею 0,1000га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Визнано за ОСОБА_2 право постійного користування земельною ділянкою, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,0109га, для ведення особистого підсобного господарства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, на не повне з'ясування обставин справи та на неналежну оцінку наданим доказам.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із змісту законодавства.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте вказані вимоги закону залишилися поза увагою суду.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 21.03.1997року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Базилевич В.А. за реєстровим номером №1453 та зареєстрованого 24.03.10997року в державному комунальному підприємстві Харківського міського бюро технічної інвентаризації за реєстровим №133, належав на праві приватної власності житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1.

Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого на підставі рішення виконкому Харківської міської ради від 28 листопада 2001 року №2221, ОСОБА_4 на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 0,1000га, яка розташована на території АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Також, згідно Державного акту на право постійного користування серії НОМЕР_2, виданого підставі рішення виконкому Харківської міської ради від 28 листопада 2001 року №2221, ОСОБА_4 надана у постійне користування земельна ділянка, площею 0,0109га, яка розташована на території АДРЕСА_1, для ведення особистого підсобного господарства.

20 червня 2002 року ОСОБА_4 за договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою О.Д. (надалі - ПН ХМНО) за реєстровим №2-340, подарував належний йому на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1, своєму синові - позивачу ОСОБА_2. Цей договір був зареєстрований КП «Харківське МБТІ» 20.06.2002року за реєстровим №133.

Із доданих до апеляційної скарги документів убачається, що відповідно до п.7 вищевказаного договору, його укладено і посвідчено в двох примірниках, що мають силу оригіналу, один з яких зберігається у приватного нотаріуса, а інший видається обдарованому ОСОБА_2 Вказаний договір посвідчено ПН ХМНО Бєсєдою О.Д. 20.06.02р. о 10:23:30год., а вже приблизно через годину в цей же день - 20.06.02р. об 11:28:26год. між цими же сторонами було укладено договір зворотного дарування, який посвідчено ПН ХМНО Бєсєдою Т.Д. за реєстровим №2-2548. Відповідно до п.1 цього другого договору ОСОБА_2 (даритель) подарував, а ОСОБА_4 (обдарований) прийняв в дар вказаний будинок. Відповідно до порядку вчинення нотаріальних дій оригінал першого договору дарування у ОСОБА_2 (дарителя) вилучено та долучено до матеріалів справи нотаріальної дії і, згідно п.7 договору зворотного дарування, другий примірник зворотного договору дарування видано обдарованому ОСОБА_4 Зворотній договір дарування житлового будинку ОСОБА_4 в КП «ХМБТІ» не зареєстрував. Вказані обставини підтверджуються копіями вищенаведених договорів.

При цьому будь-якого договору в частині переходу прав на земельні ділянки між цими сторонами не укладалося.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.04.2014року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, визнано померлим з 11.08.2010року - з моменту зникнення.

З часу укладення зворотного договору дарування на користь ОСОБА_4 і до дати його зникнення - до 11.08.2010року реєстрація права власності на будинок за останнім в КП «ХМБТІ» не проводилась, тобто реєстрація права власності на спірний будинок збереглась за ОСОБА_2, який фактично втратив на нього право у зв'язку з укладення зворотного договору дарування та вилученням у нього правоустановчого документу.

Згідно положень ст.243 ЦК УРСР (яка була чинною на дату укладення вищезазначених договорів дарування) по договору дарування одна сторона передає безоплатно іншій стороні майно у власність.

Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Вказаною нормою передбачено, що моментом набуття власності в дар у обдарованого виникає з моменту його фактичної передачі.

Але, крім реєстрації в КП «ХМБТІ» першого договору дарування від 20.06.2002року, інших дій щодо фактичної передачі ОСОБА_4 - сину ОСОБА_2 житлового будинку (дару) за першим договором дарування сторони не вчиняли, про що свідчить те, що вже 21.06.2002року ОСОБА_4, як законний власник житлового будинку, уклав від свого імені договір про надання послуг з водовідведення. Також, згідно даних листа відомчої охорони за вих. №48/8-3677 від 25.10.2010року ОСОБА_4 нікому не довіряв користування охоронною сигналізацією, яку було встановлено у цьому будинку.

Державна реєстрація права власності на житловий будинок, споруди на той час регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом МЮ України від 07.02.2002р. №7/5 і зареєстрованого в МЮ України 18.02.2002р. за №157/6445.

Тимчасове положення про порядок реєстрації прав на нерухоме майно, яке діяло на момент укладення вказаних договорів дарування, не обмежувало строку здійснення реєстрації речових прав на нерухоме майно за набувачем.

Згідно ч.4 ст.3 Закону України від 01.07.2004року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Отже, виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації, а саме до часу набрання чинності з 1 січня 2004 року ЦК України та Закону України від 01.07.2004року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Апелянт ОСОБА_1, будучи спадкоємцем за законом першої черги, після визнання батька ОСОБА_4 померлим, звернувся із заявою про прийняття спадщини до нотаріальною контори, на підставі цієї заяви заведена спадкова справа №316/2014. Другим спадкоємцем за законом першої черги є позивач ОСОБА_2

За наведених обставин спадкування будинку і спірної земельної ділянки повинно здійснюватись шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину, а право постійного користування земельною ділянкою повинно вирішуватись у встановленому порядку на підставі відповідного рішення сесії Харківської міської ради.

Оскільки оскаржуване рішення ухвалено без з'ясування усіх обставин справи, прав та обов'язків сторін у даних правовідносинах, з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, тому воно підлягає скасуванню як незаконне, з ухваленням у справі нового рішення - про відмову ОСОБА_2 в позові.

Згідно п.п.1),4) ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307ч.1п.2), 309ч.1п.п.1),4), 313, 314ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2014 року скасувати і ухвалити у справі нове рішення, яким в позові ОСОБА_2 до Харківської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -