У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Мартинюка В.І., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 7 серпня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 19 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути з відповідача на її користь 42 240 грн (а.с. 60-61).

Позовні вимоги мотивувала тим, що передала ОСОБА_4 в користування належну їй банківську картку публічного акціонерного товариства «УніКредит Банк», з рахунку якої з 25 квітня 2012 року до 8 червня 2012 року було знято кошти у загальному розмірі 10 000 грн. У листопаді 2013 року у такий же спосіб із рахунку належної ОСОБА_3 кредитної картки публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відповідач зняла 20 000 грн для своїх потреб. У січні 2013 року відповідач одержала в борг від позивача 2 400 грн, а у квітні цього ж року - 600 євро, що еквівалентно 9 840 грн. Відповідач зобов'язувалась повернути борг до 1 липня 2013 року, проте зобов'язання не виконала.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 7 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 19 листопада 2014 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму позики в розмірі 12 240 грн. В іншій частині в позові відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення у справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга не містить доводів щодо незаконності та необґрунтованості судових рішень у частині задоволення позову, тому судові рішення в цій частині судом касаційної інстанції не переглядаються відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в позові в частині стягнення з відповідача 30 000 грн, які вона зняла з належних позивачу кредитних карток, суд першої інстанції виходив із того, що правовідносини про стягнення цих коштів за своєю правовою природою не відносяться до правовідносин із договору позики, оскільки позивач не передавала у власність відповідача грошові кошти або інші речі, які визначені родовими ознаками, а передала в тимчасове користуванні кредитні картки.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у частині відмови в позові, апеляційний суд погодився із його висновками та залишив ухвалене ним рішення без змін. Апеляційний суд також виходив із того, що між сторонами не виникли правовідносини із договору позики, а інші правовідносини, не зазначивши, які саме. Крім того, позивач не надала докази на підтвердження домовленості між сторонами про одержання у борг зазначених сум, зобов'язання їх повернення, строків повернення та інших умов договору позики.

Із висновками суду апеляційної інстанції не можна погодитися з огляду на таке.

Судами встановлено, що відповідно до розписки без зазначення дати її складання, виданої ОСОБА_4, остання в червні 2012 року для своїх потреб зняла із рахунку належної ОСОБА_3 картки публічного акціонерного товариства «УніКредит Банк» кошти в розмірі 10 000 грн. Кредит погашала ОСОБА_3

У жовтні 2012 року ОСОБА_4 для своїх потреб зняла з рахунку належної ОСОБА_3 картки публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 20 000 грн. Кредит погашала ОСОБА_3, незважаючи на домовленість про погашення кредиту ОСОБА_4

11 січня 2013 року ОСОБА_4 взяла в борг у ОСОБА_3 2 400 грн, у квітні 2013 року - 600 євро.

Грошові кошти ОСОБА_4 не повернула.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Як убачається із борової розписки, у червні 2012 року ОСОБА_4 взяла для особистих потреб з картки УніКредит Банк, яка оформлена на ОСОБА_3, 10 000 грн, а кредит погашала ОСОБА_3 У жовтні 2012 року вона зняла 20 000 грн для особистих потреб з картки ПриватБанку, яка оформлена на ОСОБА_3, кредит повністю погашала ОСОБА_3, хоча було обумовлено, що погашати буде ОСОБА_4 (а.с. 5).

Із змісту цієї боргової розписки випливає, що ОСОБА_4 підтвердила отримання в борг для своїх потреб грошових коштів у ОСОБА_3

Не можна погодитися із висновками апеляційного суду, що відсутність у розписці строку повернення коштів свідчить про те, що між сторонами не виникли правовідносини із договору позики.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У порушення ст. ст. 303, 315 ЦПК України апеляційний суд належним чином доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 не перевірив та їх не спростував; не дав оцінки природі укладеного між сторонами договору, належної оцінки розписці та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки допущені апеляційним судом порушення норм матеріального та процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення, ухвала апеляційного суду в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції про відмову в позові підлягає скасуванню із направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 19 листопада 2014 року скасувати в частині залишення без змін рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 7 серпня 2014 року про відмову в позові, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник