Справа № 127/1399/14-ц Провадження № 22-ц/772/1387/2015Головуючий в суді першої інстанції Луценко Л. В.
Категорія 39Доповідач Нікушин В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" червня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Нікушина В.П.,

суддів: Зайцева А.Ю., Сала Т.Б.,

при секретарі Торбасюк О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору - державного нотаріуса Другої Вінницької державної нотаріальної контори ОСОБА_5 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на частку житлового будинку, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2015 року, ухвалене по даній справі,

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2014 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом, в якому ставила питання про встановлення факту прийняття спадщини її матір'ю ОСОБА_6 після смерті її батьків ОСОБА_7 та ОСОБА_6, визнання недійсним правочину - заяви ОСОБА_6 від 13.01.2006 року про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8, визнання права власності на 3/4 частини житлового будинку під літерою «А» по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом та визнання частково недійсним свідоцтва про право власності, видане виконкомом Вінницької міської ради ОСОБА_4 26.04.2012 року в частині щодо права приватної власності на ? частини того ж будинку по АДРЕСА_1.

В ході розгляду справи ОСОБА_2 заявлені позовні вимоги дещо змінила поставивши питання про встановлення факту прийняття спадщини її матір'ю ОСОБА_6 після смерті її батька ОСОБА_7, яка складалась з ? частини будинку по АДРЕСА_1, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом на ім'я ОСОБА_3, виданого йому після смерті ОСОБА_8 щодо ? частини цього ж будинку, визнання за нею права власності на ? частину будинку в порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_7 та визнання недійсним свідоцтва про право власності, виданого на ім'я ОСОБА_4 в частині ? частки будинку під літерою «А» по АДРЕСА_1.

Мотивуючи позовні вимоги, вона посилалась на те, що з народження і до свого одруження проживала в будинку по АДРЕСА_1, який належав її дідові ОСОБА_7. Окрім нього, в цьому будинку проживали та були зареєстровані вона, баба - ОСОБА_8, її мати - ОСОБА_6 та відповідач - дядько ОСОБА_3.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер власник будинку - дід ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_8, а ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивачки ОСОБА_6.

Після смерті матері вона звернулась до Другої Вінницької державної нотаріальної контори з метою оформлення спадщини, але їй було відмовлено, з посиланням на те, що мати після смерті баби ОСОБА_8 не прийняла спадщини. Разом з цим, їй стало відомо, що спадщину після смерті баби прийняв дядько - ОСОБА_3

Покійний дід ОСОБА_7 на момент його смерті був власником 64,3% житлового будинку по АДРЕСА_1

Після його смерті спадкоємцями першої черги за законом були: дружина померлого - баба ОСОБА_8 та діти її мати - ОСОБА_6 та дядько - ОСОБА_3

Свої права на спадщину заявила дружина померлого ОСОБА_8, звернувшись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, проте свідоцтва так і не отримала.

Дядько ОСОБА_3 подав заяву про відмову від спадщини, а мати позивачки ОСОБА_6 про відмову від спадщини не заявляла і також не подавала заяви про її прийняття.

Після смерті баби, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідач ОСОБА_3 подав до Другої Вінницької державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини і 20.02.2006 року йому було видано свідоцтво про право на спадщину за законом.

ОСОБА_2 вважала що державний нотаріус оформляючи спадщину на ОСОБА_3 мав би перевірити чи на час смерті діда позивачки ОСОБА_7 в спірному будинку проживала її мати ОСОБА_6, що могло свідчити про те, що вона фактично прийняла спадщину після його смерті.

Відповідач ОСОБА_3 оформивши свої права на успадкований будинок, подарував його своїй донці ОСОБА_4, яка є його власником на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Вінницької міської ради 26.04.2012 року згідно рішення №1029 від 26.04.2012 року.

В зв'язку з цим вона звернулась в суд з позовом за захистом своїх прав як спадкоємця.

Рішенням суду першої інстанції в задоволенні позову відмовлено, але з ним не погодилась ОСОБА_2 і оскаржила його в апеляційному порядку.

В своїй апеляційній скарзі вона просила рішення скасувати через порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

На підтвердження доводів апеляційної скарги наведені обставини про безпідставне закриття провадження справи в частині позовних вимог, про упереджену оцінку доказів по справі на користь відповідачів, помилкове тлумачення положень ст. 549 ЦК України щодо фактичного прийняття спадщини, використання Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, схвалених рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при міністерстві юстиції України від 29.01.2009 року, які не мають зворотної дії в часі та носять рекомендаційний характер.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, ОСОБА_2 її представника та представника ОСОБА_3, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах вимог апеляційної скарги, прийшла до наступного висновку.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи які б впливали на правильність вирішення справи ґрунтуються на обставинах, які не знайшли свого підтвердження.

Доводи апеляційної скарги про помилкове застосування при обґрунтуванні оскаржуваного рішення Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, схвалених рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при міністерстві юстиції України від 29.01.2009 року, знайшли своє підтвердження, але вони не тягнуть за собою скасування оскаржуваного рішення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 мати позивачки ОСОБА_6 не прийняла спадщини, а саме протягом шести місяців з дня відкриття спадщини не подала до державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини та фактично не вступила в управління або володіння спадковим майном. Дійшовши такого висновку, суд посилався на такі, встановлене в ході розгляду справи, обставини.

Із матеріалів спадкової справи вбачається, що свої права на спадщину заявила лише його дружина ОСОБА_8, звернувшись 28.06.1993 року до Другої Вінницької державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право власності на автомобіль ВАЗ 21063, 1986 року випуску, зареєстрований за померлим. На успадковану частину цього автомобіля їй було видано свідоцтво про право на спадщину (а.с. 24 том 1 та а.с. 69 том 2).

Питання щодо успадкування спірного будинку під літерою «А по АДРЕСА_1, зареєстрованого за померлим не вирішувалось.

Мати позивачки ОСОБА_6 будь-яких дій щодо прийняття спадщини або ж щодо відмови від її прийняття не вчиняла. Доводячи факт прийняття ОСОБА_6 спадщини після смерті ОСОБА_7, ОСОБА_2 посилалась на те, що вона фактично вступила в управління або володіння спадковим будинком, так як постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. На підтвердження цієї обставини нею був наданий складений за участі сусідів акт від 24.01.2014 року, який судом першої інстанції визнаний недостатнім доказом, оскільки підтверджував факту прийняття матір'ю позивачки спадщини після смерті ОСОБА_7

На переконання суду, цього факту не доводять і показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10

З висновками суду першої інстанції про те, що позивачкою не доведений факт прийняття спадщини її матір'ю після смерті ОСОБА_7, погоджується і колегія суддів.

Відповідно до ч.1 ст.549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, яка діяла на момент відкриття спадщини, визнавалось, що спадкоємець прийняв спадщину якщо фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або ж подав до нотаріального органу заяву про прийняття спадщини.

Заявляючи свої вимоги в цій частині, позивачка обмежилась доведенням обставини про те, що на час смерті ОСОБА_7 її мати проживала в спірному будинку, тобто була користувачем, однак користування не є доказом того, що вона вступила в управління або ж володіння спірним будинком. В розумінні ст. 80 ЦК УРСР такі категорії як володіння, користування та розпорядження майном не є тотожними.

Доказом прийняття спадщини ОСОБА_6 могли бути дії які б свідчили про розпорядження та володіння спадковим майном. Таких доказів позивачкою не наведено.

Використання в якості доказу акту від 24.01.2014 року, в якому відображались події ретроспективного характеру, а саме підтвердження факту проживання ОСОБА_6 в будинку по АДРЕСА_1 станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 за даних обставин є недостатнім і неприйнятним, оскільки така форма фіксування обставин, що мали місце в далекому минулому є сумнівною. І тому, суд першої інстанції цілком обґрунтовано не прийняв до уваги вказаний доказ.

Показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10, щодо проживання ОСОБА_6 в будинку по АДРЕСА_1 носять узагальнюючий характер і не підтверджують, що вона проживала в ньому та фактично прийняла спадщину після смерті ОСОБА_7 в межах шестимісячного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР дії щодо прийняття спадщини, як то фактичне прийняття спадщини так і подання заяви про прийняття спадщини повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Доказів того, що саме в цей проміжок часу ОСОБА_6 здійснювала будь-які дії з приводу прийняття спадщини позивачкою не наведено.

Об'єктивно існуючі докази вказують на те, що ОСОБА_6 спадщини після смерті її батька ОСОБА_7 не прийняла шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном.

Так із заяви ОСОБА_8 до Другої державної нотаріальної контори від 23 червня 1993 року (а.с. 22 том.1) вбачається, що на той час в спірному будинку мати позивачки не проживала.

Після смерті ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6 звернулась 13.01.2006 року до тієї ж нотаріальної контори з заявою про відмову у прийнятті спадщини (а.с.26).

Розтлумачивши цю заяву у бажаний спосіб позивачка стверджувала, що ця відмова стосувалась лише спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_8 і не стосувалась спадщини після смерті ОСОБА_7

Проте, такі висновки суперечать фактичним обставинам справи.

Як після смерті ОСОБА_7 так і після смерті ОСОБА_8 мати позивачки протягом свого життя, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 не заявляла своїх прав на спадщину, що відкрилась після смерті батьків.

Рішенням цього ж суду від 01.11.2013 року, ухваленому по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, виконкому Вінницької міської ради про визнання правочину недійсним, визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, визнання незаконним та скасування рішення, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності встановлено, що право власності на спірний будинок після смерті ОСОБА_7 набула в порядку спадкування за законом ОСОБА_8

За наведених обставин колегія судів погоджується з висновками суду про те, що факт прийняття ОСОБА_6 спадщини після смерті її батька ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачкою не доведений. А відтак, цілком обґрунтовано відмовлено і в задоволенні похідних позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом актів, які носять рекомендаційний характер та судових рішень, що прийняті з урахуванням існуючої судової практики на час розгляду справи знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, однак вони не впливають на правильність вирішення спору.

А тому, керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2015 року, ухвалене по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору - державного нотаріуса Другої Вінницької державної нотаріальної контори ОСОБА_5 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на частку житлового будинку, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий - суддя Підпис В. П. Нікушин

Судді: Підпис А. Ю. Зайцев

Підпис Т. Б. Сало

Згідно з оригіналом

Суддя Апеляційного суду

Вінницької області ________ В. П. Нікушин