У х в а л а

14 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Сеніна Ю.Л., Яреми А.Г.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а:

В серпні 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з вказаним позовом, в якому просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 19 814,62 грн. у зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, укладеного 11 грудня 2006 року між сторонами.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 11 грудня 2006 року між закритим товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, та відповідачкою ОСОБА_4 був укладений договір кредиту, згідно умов якого банк надав кредит у розмірі 250,00 грн. у вигляді встановленого на платіжну картку кредитного ліміту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії платіжної картки. Відповідно до умов укладеного договору, він складався з заяви позичальника, умов надання банківських послуг, правил користування платіжною карткою і тарифів банку, з якими відповідачка була ознайомлена. Як на підставу своїх вимог позивач посилався на те, що свої зобов'язання за договором виконав та надав кредит. В свою чергу, відповідачка, в порушення норм закону та умов кредитного договору, свої зобов'язання не виконала, допустивши утворення заборгованості, яка станом на 30 липня 2011 року становить загальною сумою 19 814,62 грн., та складається з заборгованості за кредитом - 7 715,48 грн., заборгованості по процентам - 10 679,40 грн., штрафу (фіксована частина та процентна складова) - 1 419,74 грн.

В подальшому, позивач уточнив вимоги, та як на підставу стягнення з відповідачки зазначеної заборгованості за кредитним договором посилався на те, що 22 березня 2008 року на підставі п. 5.3 Умов і правил надання банківських послуг, підвищив кредитний ліміт з 250,00 грн. до 10 000,00 грн. та виконав свої зобов'язання, надавши кредит. В свою чергу, відповідачка у встановлений строк свої зобов'язання не виконала, та допустила утворення заборгованості.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2014 року у задоволенні позову публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 13 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення апеляційної та касаційної інстанцій та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції висновку викладеному у постанові Верховного Суду України щодо застосування у подібних правовідносинах статті 1073 ЦК України та статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_4 наводить постанову Верховного Суду України від 13 травня 2015 року за № 6-71ц15.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що підстави для відкриття провадження у справі відсутні.

Відповідно до статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Судом встановлено, що 11 грудня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 250 грн. у вигляді встановленого на платіжну картку кредитного ліміту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Також судом установлено, що 22 березня 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» в односторонньому порядку збільшив ліміт кредитної картки ОСОБА_4 з 250 грн. до 10 000 грн. відповідно до умов договору. Грошові кошти у сумі 10 000 грн. були зняті з картки ОСОБА_4 власником мобільного телефону НОМЕР_1, громадянином ОСОБА_5

За вищевказаним договором ОСОБА_4 ознайомилась з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та тарифами банку. Так, згідно п.3.9. Умов та правил надання банківських послуг максимальна сума поповнення вкладу складає 10 000 грн. протягом кожного місяця з дня укладення договору.

Станом на 30 липня 2011 року сума заборгованості за кредитним договором ОСОБА_4 складає 19 814,62 грн., яка складається з: 7 715,48 грн. - заборгованість за кредитом; 10 679,40 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 1 419,74 грн. - штраф (фіксована та процентна складова) згідно Умов надання банківських послуг.

Так, укладаючи та підписуючи кредитний договір, ОСОБА_4 помилилась у правильності зазначення номеру свого телефону, та помилково вказала інший номер мобільного телефону.

Задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, виходив із того, що відповідно до п.п. 8.3, 8.4 Умов надання банківських послуг клієнт несе повну відповідальність за надану, банку інформацію та за всі операції. Судом не застосовувалася до спірних правовідносин стаття 1073 ЦК України, оскільки норми цієї статті регулюють правовідносини, які виникають з договорів банківського рахунку.

У наданій для порівняння постанові Верховний Суд України застосував до спірних правовідносин статтю 1073 ЦК України, оскільки кошти були знятті з банківського рахунку, на підтвердження якого була видана платіжна кратка.

Порівняння з висновками які в своїй постанові зробив Верховний Суд України із судовим рішенням, яке просить переглянути ОСОБА_4, не дає підстав для висновку про невідповідність ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року викладеному Верховним Судом України висновку у справі № 6-71ц15.

Наведене свідчить про відсутність підстав для перегляду судових рішень Верховним Судом України з підстав, визначених пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за позовом публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко
Ю.Л. Сенін
А.Г. Ярема