У Х В А Л А

іменем україни

16 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Гончара В. П., Дербенцевої Т. П.,

Остапчука Д. О., Савченко В. О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, договору позики та витребування майна, за касаційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 26 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 05 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з указаним позовом, у якому зазначали, що 13 жовтня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було підписано договір позики на суму 280 тис. грн. Цього ж дня на забезпечення виконання вказаного договору між ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було підписано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, яка належала позивачам на праві спільної сумісної власності. 19 квітня 2012 року ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу відчужив спірну квартиру ОСОБА_7

Посилаючись на те, що гроші за договором позики вони не отримували та не мали наміру продавати спірну квартиру, з урахуванням уточнень, просили суд визнати недійсним договір позики від 13 жовтня 2011 року; визнати договір купівлі-продажу спірної квартири від 13 жовтня 2011 року удаваним правочином, оскільки волевиявлення сторін договору було спрямоване на укладення договору іпотеки; визнати, що між ними та ОСОБА_6 під час укладення договору купівлі-продажу квартири від 13 жовтня 2011 року фактично був укладений договір іпотеки; визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири з тих підстав, що договір позики від 13 жовтня 2011 року повинен бути визнаний недійсним на підставі ст. 230 ЦК України як укладений під впливом обману, а зазначений договір купівлі-продажу забезпечує недійсне основне зобов'язання (ч. 2 ст. 548 ЦК України); визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 19 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7; витребувати у ОСОБА_7 спірну квартиру та визнати за ними право власності на неї.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 05 березня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданих касаційних скаргах ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалені у справі судові рішення просять скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційних скарг та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарги підлягають частковому задоволенню на таких підставах.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що позивачі у суді не довели обставин, на які посилалися як на обґрунтування своїх вимог.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 13 жовтня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було підписано договір позики, за змістом якого до укладення цього договору ОСОБА_3 (позичальник) отримала від ОСОБА_6 (позикодавця) у власність грошові кошти у сумі 280 тис. грн, що еквівалентно 35 тис. доларів США, на строк до 20 квітня 2012 року.

Відповідно до п. 11 вказаного договору на вимогу позикодавця позичальник на забезпечення виконання зобов'язань за даним договором передав позикодавцю право власності на квартиру АДРЕСА_1 шляхом укладення договору купівлі-продажу.

13 жовтня 2011 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 (продавці) з одного боку та ОСОБА_6 (покупець) з іншого було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, яка належала позивачам на праві спільної сумісної власності.

Пунктом 3 вказаного договору визначено, що за погодженням сторін продаж квартири здійснено за 51 191 грн, які отримані продавцями у відповідних частках від покупця до підписання даного договору.

20 квітня 2012 року ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_7 придбав квартиру АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивачі посилались на безгрошовість договору позики та укладення його внаслідок обману зі сторони ОСОБА_10 та ОСОБА_8, що в силу вимог ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ст. 230, ч. 1 ст. 1051 ЦК України є підставою для визнання його недійсним. Разом із тим, посилаючись на приписи ст. 235 ЦК України, просили визнати недійсним і договір купівлі-продажу, оскільки вони не мали наміру відчужувати належну їм квартиру, їх воля була спрямована на передачу належного їм майна в іпотеку на забезпечення договору позики. Оскільки спірна квартира вибула поза їхньою волею, то, посилаючись на приписи ст. 388 ЦК України, просили витребувати її з чужого незаконного володіння ОСОБА_7

За змістом ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Визнання угоди недійсною внаслідок обману можливе лише за умови вчинення винною особою активних дій, спрямованих на формування у потерпілого хибної уяви щодо правової природи правочину та його істотних умов, правильна інформованість про які могла бути підставою для неукладання цієї угоди на запропонованих умовах.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 1 ст. 1051 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1051> позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Обов'язок доказування обставин про неотримання коштів за правочином в силу вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України покладено на позичальника.

Вирішуючи спір по суті та погоджуючись із висновками суду першої інстанції про безпідставність позову, апеляційний суд виходив із відсутності підстав для визнання оспорюваного договору позики недійсним з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України, оскільки представник ОСОБА_6 - ОСОБА_11 у судовому засіданні визнав ту обставину, що грошові кошти за договором позики від 13 жовтня 2011 року ОСОБА_3 не передавалися, а сам договір позики посвідчував лише реальну вартість, за яку була придбана ОСОБА_6 спірна квартира. Оскільки волевиявлення сторін договору не було направлено на укладання договору позики, то між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 відсутні зобов'язання з приводу позики грошових коштів в сумі 280 тис. грн, що еквівалентно 35 тис. доларів США, отже з підстав безгрошовості такий договір не може бути оспорений.

У той же час на порушення приписів ст. ст. 212, 303 ЦПК України апеляційний суд не звернув уваги на те, що договір позики від 13 жовтня 2011 року укладений у письмовій формі та підписаний сторонами, однак в силу вимог ч. 1 ст. 1051 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1051> через його безгрошовість може бути оспорено.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивачі поряд із посиланням на обман зі сторони ОСОБА_10 та ОСОБА_8, як на одну із підстав недійсності договору позики, посилались на його безгрошовість.

Проте суди належної оцінки доводам позивачів щодо безгрошовості вказаного договору не дали, уваги на те, що представник ОСОБА_6 - ОСОБА_11 визнав, що грошові кошти за договором позики від 13 жовтня 2011 року ОСОБА_3 не передавалися, не звернули. Висновок про те, що зазначений договір не може бути оспорений через його безгрошовість, оскільки між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 зобов'язання з приводу позики грошових коштів відсутні, є неправильним.

У той же час відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим кодексом.

Встановивши, що кошти за договором позики ОСОБА_3 не передавались, суд дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним в силу вимог ч. 2 ст. 548 та ст. 203 ЦК України, пославшись лише на відсутність підстав для забезпечення зобов'язань, які між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 відсутні.

Порушення апеляційним судом при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому постановлена у справі ухвала апеляційного суду не може вважатись законною і обґрунтованою та в силу вимог ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 05 березня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О. П. Касьян

Судді: В. П. Гончар

Т. П. Дербенцева

Д. О. Остапчук

В. О. Савченко