Справа № 1321/1551/12 Головуючий у 1 інстанції: Фарина Л.Ю.
Провадження № 22-ц/783/175/15 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 04.07.2012 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулись з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, уточнивши позовні вимоги просили визнати незаконним свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим номером №1-1957, видане ОСОБА_7 27.12.2011 року Сокальською держнотконторою на право спадкування після смерті ОСОБА_9 житлового будинку АДРЕСА_1, визнати неправомірним набуття права власності ОСОБА_7 на житловий будинок АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_9, скасувати реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в ЛОР ДКП "Червоноградське МБТІ", запис №92 в книзі №1 від 30.01.2012 року, витребувати з володіння ОСОБА_8 житловий будинок АДРЕСА_1, виділити з майна колгоспного двору частки позивачів та визнати за ними право власності на 4/6 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 Львівської області.

В обґрунтування вимог посилалися на те, що ІНФОРМАЦІЯ_6 помер чоловік та батько позивачів - ОСОБА_10, який до дня смерті був зареєстрований та проживав разом із сім'єю в житловому будинку АДРЕСА_1, який відповідно до свідоцтва про право власності на будівлі, виданого 30 грудня 1989 року Княжівською сільською радою, належав колгоспному двору ОСОБА_9, бабці ОСОБА_10 На момент реєстрації права власності на спірний будинок за колгоспним двором ОСОБА_9 та станом на 15 квітня 1991 року членами колгоспного двору були позивачі та померлий ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_7 померла ОСОБА_9, після смерті якої її дочка, ОСОБА_7, 27 грудня 2011 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з яким успадкувала житловий будинок АДРЕСА_1, який 21 лютого 2012 року подарувала своєму синові, ОСОБА_8, що підтверджується договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Бойчук Н.І.

Позивачі вважають, що ОСОБА_7 успадкувала після ОСОБА_9 належний колгоспному двору спірний житловий будинок, не маючи на це відповідних правових підстав, оскільки ОСОБА_9 за законом не була одноосібним власником вказаного будинку, що належав колгоспному двору, а вони, як члени колгоспного двору, мали право на частку в майні цього двору, а тому ОСОБА_7 неправомірно видано свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок АДРЕСА_1 в цілому.

Згідно з довідкою Княжівської сільської ради від 23 квітня 2012 року № 237 відповідно до погосподарської книги № 11 за 1986 - 1990 роки господарство було колгоспним двором, голова двору ОСОБА_9, члени двору: ОСОБА_10, ОСОБА_2, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, а після смерті ОСОБА_9 головою двору з 1991 року по 1995 рік був ОСОБА_10

Оскільки на день смерті ОСОБА_9 - ОСОБА_10, ОСОБА_2, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 разом з нею проживали, відтак були членами колгоспного двору, спадщина відкрилася лише на належну їй частину, а не на житловий будинок у цілому. Враховуючи те, що частки членів колгоспного двору є рівними, позивачі вважають, що спадщина відкрилася лише на належну ОСОБА_9 частку, яка становила 1/6 частину. Враховуючи викладене та уточнивши позовні вимоги, позивачі просили: визнати незаконним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 27 грудня 2011 року на ім'я ОСОБА_7 ; визнати неправомірним набуття права власності ОСОБА_7 на житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_9 та скасувати реєстрацію права власності на вказаний будинок за ОСОБА_7 в ЛОР ДКП «Червоноградське МБТІ», запис від 30 січня 2012 року № 92 в книзі № 1; витребувати у ОСОБА_8 житловий будинок АДРЕСА_1; виділити з майна колгоспного двору частки позивачів та визнати за ними право власності на 4/6 ідеальних частини (по 1/6 кожному) житлового будинкуАДРЕСА_1.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив представник позивачів ОСОБА_6, в апеляційній скарзі просила оскаржуванне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 25 вересня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 04.07.2012 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким визнано незаконним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_7 27.12.2011р., визнано неправомірним набуття права власності ОСОБА_7 на житловий будинок по АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_9, скасовано реєстрацію права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 в ЛОР ДКП "Червоноградське МБТІ", запис №92, в книзі №1 від 30.01.2012р., виділено з майна колгоспного двору частки ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та визнано за ними право власності на 4/6 ідеальних частин житлового будинку по АДРЕСА_1. В решті рішення суду залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 червня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_8 та ОСОБА_7 - задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Львівської області від 25 вересня 2013 року скасовано, а справу передано на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає про те, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Покликається на те, що таке прийняте внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, без врахування фактичних обставин та належної оцінки доказів, зокрема, суд безпідставно прийняв до уваги пояснення представника відповідачів ОСОБА_17 про те, що спірний будинок побудували відповідачка з чоловіком ОСОБА_18, у 1972р. після чого стали у ньому проживати. З такою позицією суду погодитись не можна, так як судом першої інстанції обставини будівництва спірного будинку не досліджувалися.

Також апелянт вважає, що суд надав невірну оцінку показам свідка ОСОБА_15, які спростовуються довідкою сільської ради №661 від 18.11.2011р. наявною в матеріалах спадкової справи №588/2011р. після смерті ОСОБА_9 Крім того, на обґрунтування рішення суд покликався на Наказ Мінстатистики України №48 від 22.02.1995р. «Про затвердження форм та Інструкції по веденню по господарського обліку в сільських радах народних депутатів», однак в даному разі судом застосовано нормативний акт, який не підлягає до застосування до спірних правовідносин, оскільки в силу ст.5 ЦК України він не має зворотної дії в часі і не може поширюватися на порядок ведення по господарських книг в 1983-1986р. і до 15.04.1991р., так як прийнятий лише 22.02.1995р. З наведених вище підстав просять оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_8, що підтверджується копією свідоцтва про її смерть серії НОМЕР_1, у зв»язку з чим ухвалою судового засідання від 01.09.2014 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 04.07.2012 року було зупинене до вступу у справу правонаступника.

02.02.2015 року ухвалою Апеляційного суду Львівської області апеляційне провадження - відновлене.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив із того, що на підставі рішення Сокальської районної ради народних депутатів від 29 грудня 1989 року № 353 ОСОБА_9 отримала свідоцтво про право особистої власності на спірний будинок, вказані рішення та свідоцтво не скасовані, тому посилання позивачів на те, що спірний будинок перебував у власності колгоспного двору є безпідставним. Окрім того, ОСОБА_7, як спадкоємець першої черги після померлої ОСОБА_9, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном, прийняла спадщину та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, позивачі на момент смерті ОСОБА_9 проживали у АДРЕСА_2, а не у будинку АДРЕСА_1, тому фактично спадщину після ОСОБА_9 не прийняли.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 120 ІІК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із частиною другою статті 123 ІІК УРСР ( у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до роз'яснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Сулу України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Згідно із зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, відносяться до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Як вбачається з копії рішень виконавчого комітету Княжівської сільської ради народних депутатів Сокальського району Львівської області від 14.12.1989 р. №43 «Про оформлення права власності окремих громадян та колгоспних дворів на житлові будинки» та виконавчого комітету Сокальської районної ради народних депутатів Львівської області від 29 грудня 1989 року № 353 «Про оформлення права власності та реєстрацію житлових будинків», додатку до рішення, вищезгаданими рішеннями за ОСОБА_18 оформлено право власності на житловий будинок АДРЕСА_2, за ОСОБА_21 на житловий будинок АДРЕСА_1.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується копіями свідоцтв про право особистої власності на будівлі, виданого 30 грудня 1989 року Княжівською сільською радою на підставі рішення виконавчого комітету Сокальської районної ради народних депутатів Львівської області від 29 грудня 1989 року № 353, житловий будинок АДРЕСА_1 належав колгоспному двору, головою якого була бабця ОСОБА_10 - ОСОБА_9, житловий будинок АДРЕСА_2 належав колгоспному двору, головою якого був ОСОБА_18

Ні рішення виконавчого комітету Княжівської сільської ради народних депутатів Сокальського району Львівської області від 14.12.1989 р. №43 та Сокальської районної ради народних депутатів Львівської області від 29 грудня 1989 року № 353, ні свідоцтва про право особистої власності на будівлі, видані Княжівською сільською радою 30.12.1989 р. на житлові будинки АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, не визнавались недійсними та не скасовувались в судовому порядку,а відтак є чинними.

Заперечуючи щодо позову відповідачі, їх представник усно та в письмових запереченнях пояснювали, що житловий будинок АДРЕСА_1 Львівської області будувався ОСОБА_18 та ОСОБА_7, а причиною оформлення права власності на цей будинок за ОСОБА_9 було те, що відповідно до ст. 101 ЦК УРСР в ред.. 1963 р. у подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей може бути тільки один жилий будинок, що належить на праві особистої власності одному з них або є в їх спільній власності.

Разом з тим як вбачається з рішення виконавчого комітету Княжівської сільської ради народних депутатів Сокальського району Львівської області від 14.12.1989 р. №43 та Сокальської районної ради народних депутатів Львівської області від 29 грудня 1989 року № 353, право власності на житлові будинки АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 було оформлено одночасно, одним і тим же рішенням, що не перешкоджало оформити за ОСОБА_18 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, а за ОСОБА_9 право власності на житловий будинок АДРЕСА_2. Крім цього, стверджуючи про те, що житловий будинок АДРЕСА_1 був збудований саме ОСОБА_18 та ОСОБА_7, відповідачами всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надано доказів на підтвердження зазначеної обставини. В матеріалах справи відсутні докази будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 Львівської області саме ОСОБА_7 та ОСОБА_18, питання будівництва ними спірного житлового будинку не було предметом дослідження суду першої інстанції.

Вищезазначене не було враховано судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення, а висновок суду про те, що житловий будинок АДРЕСА_1 був збудований саме ОСОБА_18 та ОСОБА_7, грунтується на припущеннях, що відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України є недопустимим.

Обгрунтованість зарахування житлового будинку АДРЕСА_1 Львівської області до суспільної групи господарств - колгоспний двір, правильність цього зарахування та відомості зазначені у свідоцтві про право власності на цей будинок у частині належності спірного будинку до колгоспного двору, сторонами не оспорювались.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції посилався на записи в погосподарських книгах за 1983- 1985, 1986 -1990 роки, досліджених в судовому засіданні, на підставі яких суд прийшов до висновку про те, що позивачі належали до колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_18, до якого належав житловий будинок АДРЕСА_2, а тому не набули права на частку у житловому будинку АДРЕСА_1 Львівської області, так як не були членами цього колгоспного двору, головю якого була ОСОБА_9.

На думку колегії суддів такий висновок суду першої інстанції є невірним, не відповідає фактичним обставинам справи? такий висновок спростовується записами у цих же погосподраських книгах за період 1986- 1990 роки та за період 1991 - 1995 роки.

Так в погосподарській книзі №11 за 1986- 1990 роки під № 455 зазначено господарство ОСОБА_9, що належить до суспільної групи господарств - колгоспний двір, членами цього господарства є її внук, ОСОБА_10, його дружина ОСОБА_2, діти ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14

В цій же погосподарській книзі під №456 зазначено господарство ОСОБА_18, що також належить до суспільної групи господарств - колгоспний двір, членами якого є його дружина ОСОБА_7, їх син ОСОБА_10, його дружина ОСОБА_2, їх внучка, ОСОБА_12.

Проаналізувавши зазначені записи колегія суддів приходить до висновку про те, що в період часу з 1986 року до 1990 року ОСОБА_10, його дружина, ОСОБА_2, їхня дочка, ОСОБА_12, що народилася ІНФОРМАЦІЯ_9, записані в погосподарських книгах одночасно, як члени обох господарств: господарства, головою якого записана ОСОБА_9 та господарства, головою якого записаний ОСОБА_18

Разом з тим, як вбачається із записів у погосподарській книзі по господарству №455, головою якого записана ОСОБА_9, діти ОСОБА_10 та ОСОБА_2, ОСОБА_13, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_10 та ОСОБА_14, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_11, разом зі своїми батьками та старшою сестрою, ОСОБА_12, 1986 р.н., записані у погосподарській книзі, як члени господарства, головою якого зазначена ОСОБА_9, а не в господарстві №456, головою якого записано ОСОБА_18

Крім цього, як вбачається з погосподарської книги №11 за період з 1991 - 1995 роки, в книзі зареєстровано господарства №438 і №439, які віднесені до суспільної групи господарств - колгоспний двір, головою господарства №438 (до 1990 року господарство № 455, головою якого до ІНФОРМАЦІЯ_7 року була ОСОБА_9), після її смерті записано ОСОБА_10, членами господарства записана дружина, ОСОБА_2 та діти: ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, а головою господарства №439 записано ОСОБА_18, членом його господарства записана лише його дружина ОСОБА_7

Записи про членство ОСОБА_10, ОСОБА_2, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 в колгоспному дворі, зазначеного в погосподарській книзі в період з 1991 до 1995 років за №439, головою якого був ОСОБА_18, відсутні.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_10, його дружина, ОСОБА_2 та їх дочка, ОСОБА_12, 1986 р.н. були членами господарства ОСОБА_18 до народження їхніх двох інших дітей, а саме, ОСОБА_13, 1988 р.н. та ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_4, оскільки вони були зареєстровані не в господарстві ОСОБА_18, а в господарстві ОСОБА_9

Проаналізуваши записи у погосподарських книгах Княжівської сільської ради Сокальського району Львівської області по с. Шпиколоси Сокальського району Львівської області за період з 1986 до 1990 років, з 1991 до 1995 років, колегія суддів приходить до висновку про те, що на день смерті ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 року, членами господарства №455, головою двору якого вона була до дня смерті і яке відносилося до суспільної групи господарства - колгоспний двір, його членами, крім ОСОБА_9 (голова двору), були її внук, ОСОБА_10, його дружина, ОСОБА_2 та їх діти, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14

Оскільки після смерті ОСОБА_9, яка до дня смерті була головою колгоспного двору, до якого відносився житловий будинок АДРЕСА_1, головою колгоспного двору став ОСОБА_10, то колегія судідв вважає, що саме ОСОБА_10, його дружина ОСОБА_2, їх діти ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 проживали разом з ОСОБА_9 на день її смерті.

До такого висновку колегія суддів приходить і з врахуванням письмових пояснень ОСОБА_7, її письмового заперечення на позов, у яких вона стверджувала, що її син, ОСОБА_10 разом з невісткою, ОСОБА_2, через нестерпні умови проживання, які створила невістка, її син, ОСОБА_10, разом з сім»єю проживали з її мамою, ОСОБА_9

Відтак, висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_10, його дружина ОСОБА_2 та їх діти, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 на день смерті ОСОБА_9 не були членами господарства, головою двору якого вона була, а були членами господарства, головою двору якого був ОСОБА_18, ґрунтуються на невірно встановлених обставинах справи, спростовуються записами у погосподарських книгах Княжівської сільської ради Сокальського району Львівської області по с. Шпиколоси Сокальського району Львівської області за період з 1986 до 1990 років, з 1991 до 1995 років та поясненнями сторін.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції вважає встановленою та підтвердженою доказами ту обставину, що ОСОБА_10, його дружина ОСОБА_2, діти ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 проживали і були зареєстровані у житловому будинку АДРЕСА_2, належному на праві власності ОСОБА_18

Разом з тим, суд першої інстанції не взяв до уваги те, що сторони, їх представники в суді першої та апеляційної інстанцій, в поясненні та запереченні на позов, не заперечували той факт, що ОСОБА_10, його дружина ОСОБА_2, їх діти ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 фактично проживали у житловому будинку АДРЕСА_1, належному на праві власності ОСОБА_9 та були членами саме цього господарства, належного до суспільної групи - колгоспний двір. Що стосується посилання суду на записи будинкової книги про реєстрацію ОСОБА_10, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_22, ОСОБА_23, то така в матеріалах справи відсутня.

Встановивши, що на день смерті ОСОБА_9, яка була головою господарства №455, віднесеного до суспільної групи господарств - колгоспний двір, членами цього двору були її внук, ОСОБА_10, його дружина, ОСОБА_2, їх неповнолітні діти - ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_9, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_8, колегія суддів приходить до висновку, що вони мають право на частку в праві спільної сумісної власності на підставі статей 120, 123 ЦК УРСР. І оскільки відповідно до ст. 123 ЦК УРСР 1963 року розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних, то розмір частки кожного з них (ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_2, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_7) становив 1/6.

А відтак не грунтується на нормах права висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_9 була одноосібним власником житлового будинку АДРЕСА_1 Львівської області.

Відповідно до ст. 563 ЦК УРСР в редакції 1963 року, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, в разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається. Якщо після смерті члена колгоспного двору інших членів двору не залишається, до майна двору застосовуються правила цього розділу (розділ У11. Спадкове право).

Відповідно до роз»ясень п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.06.1983 р. №4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» з наступними змінами та доповненнями, правила ст. 563 ЦК України про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також у разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Судом першої інстанції встановлено і це вбачається з копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2, ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_7 року.

Враховуючи вищенаведене, ту обставину, що ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_7 року, колегія суддів приходить до висновку, що після її смерті відкрилася спадщина на належну їй частку у майні колгоспного двору, і оскільки розмір такої становив 1/6, то спадщина фактично відкрилася на 1/6 частку належного їй на праві власності житлового будинку АДРЕСА_1 Львівської області.

А відтак інформація, зазначених в довідках Княжівської сільської ради Сокальського району Львівської області, що подавалася до Сокальської державної нотаріальної контори при оформленні та видачі ОСОБА_7 свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_9, про те, що ОСОБА_9 була останнім членом господарського двору, до якого належав житловий будинок АДРЕСА_1, що колгоспний двір, головою якого була ОСОБА_9, припинився у зв»язку з її смертю, не відповідають дійсності.

За таких обставин колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що після смерті ОСОБА_9 спадщина відкрилася лише на належну їй частку у майні колгоспного двору, що становить 1/6, в відтак і на 1/6 частину спірного житлового будинку АДРЕСА_1 Львівської області.

Стаття 524 ЦК УРСР в редакції 1963 р. передбачала, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Оскільки встановлено, що ОСОБА_9 заповіту не складала, спадкоємство після її смерті здійснюється за законом.

Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 р. при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти ( у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належать також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини не має в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Копією свідоцтва про народження ОСОБА_7, у якому її матір»ю записана ОСОБА_25, та копіює свідоцтва про одруження ОСОБА_7 та ОСОБА_18, підтверджується, що ОСОБА_7 є дочкою спадкодавця ОСОБА_9, а відтак відповідно до положень ч.1 ст. 529 ЦК УРСР 1963 року, є спадкоємцем першої черги. Інших спадкоємців, які б мали право на спадкування після смерті ОСОБА_9, окрім ОСОБА_7, ні судом першої інстанції, ні судом апеляційної інстанції, не встановлено.

Відповідно до ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР в ред..1963 року, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статі дії повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Разом з тим, як вбачається зі спадкової справи 588/2011, заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_26, із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті матері, ОСОБА_9, її дочка, ОСОБА_7, як єдиний спадкоємець, звернулася лише 27.12.2011 року, із заявою про продовження строку на прийняття спадщини в порядку ст. 550 ЦК УРСР в ред. 1963 року, не зверталася. Крім цього, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, ОСОБА_7, її представник на підтвердження прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9, не надали суду доказів на підтвердження фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном.

Наведене свідчить про те, що ОСОБА_7 не вчинила дій, що відповідно до ст.. 548, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, свідчать про прийняття нею спадщини після смерті матері, ОСОБА_9, тобто її не прийняла.

Не взяв до уваги суд першої інстанції і ту обставину, що видаючи ОСОБА_7 вищезазначене свідоцтво про право на спадщину за законом, державний нотаріус керувався ст. 1261 ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004 року і не поширювався на правовідносини, які виникли у 1990 році, на відносини щодо спадкування майна, що було колгоспним двором.

Враховуючи вищенаведене, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_7 27.12.2011 року державним нотаріусом Сокальської державної нотаріальної контори Гук Н. М., згідно з яким спадкоємцем житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1, належного спадкодавцю ОСОБА_9, є її дочка, ОСОБА_7, не відповідають фактичним обставинам справи, спростовується вищенаведеним.

За наведених обставин, беручи до уваги неповне з»ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, суд першої інстанції невірно відмовив у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_23 про визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_7 27.12.2011 року державним нотаріусом Сокальської державної нотаріальної контори Гук Н. М., спадкова справа №588 за 2011 рік, зареєстровано у реєстрі за №1-1957, згідно з яким спадкоємцем житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1, належного спадкодавцю ОСОБА_9, є її дочка, ОСОБА_7, таке слід визнати недійсним.

Що стосується позовної вимоги про визнання неправомірним набуття права власності ОСОБА_7 на житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування після ОСОБА_9, то така на думку колегії суддів є похідною від задоволення судом позовної вимоги про визнання незаконним Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим ОСОБА_7, і оскільки право власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_7 було зареєстроване на підставі оспорюваного позивачами свідоцтва про право на спадщину за законом, яке колегія суддів визнає недійсним, то і набуття ОСОБА_7 права власності на житловий будинок АДРЕСА_1, є неправомірним. Разом з тим, на думку колегії суддів, такий спосіб захисту, як визнання неправомірним набуття ОСОБА_7 права власності на спірний житловий будинок після смерті ОСОБА_9, з врахуванням положень ст. 16 ЦК України, чинним законодавством не передбачений. Набуття ОСОБА_7 права власності на спірний житловий будинок в порядку спадкування на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, яке суд визнає недійсним, свідчить про незаконність набуття нею права власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Як вбачається з договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посвідченого 21.02.2012 року приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Бойчук Н.І., дарувальник, ОСОБА_7, подарувала, а обдаровуваний, ОСОБА_8 прийняв у дар житловий будинок АДРЕСА_1, документом, що підтверджує право приватної власності дарувальника на відчужуваний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами є Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_7 27.12.2011 року державним нотаріусом Сокальської державної нотаріальної контори Гук Н. М., за реєстровим номером 1-1957, зареєстроване в ДКП ЛОР «Червоноградське МБТІ від 30.01.2012 року.

А відтак з відчуженням ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 житлового будинку АДРЕСА_1, право власності ОСОБА_7 на цей будинок припинилося, власником спірного будинку став ОСОБА_8

За наявності вищезгаданого договору дарування, дійсність якого в судовому порядку не оспорювалась, ОСОБА_8 на підставі договору дарування став власником житлового будинку АДРЕСА_1, право власності якого в судовому порядку не скасоване, а відтак позовна вимога ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_23 про скасування реєстрації права власності на вказаний будинок за ОСОБА_7, не підлягає до задоволення, оскільки її право власності на спірний житловий будинок припинилося у зв»язку з його відчуженням.

Оскільки договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 21.02.2012 р., на підставі якого ОСОБА_8 набув права власності на цей будинок, не визнавався недійсним в судовому порядку, а відтак є чинним, на думку колегія суддів не підлягають до задоволення позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_23 про визнання за ними права власності на 4/6 ідеальних частини спірного житлового будинку з підстав, зазначених ними у позовній заяві, оскільки на день пред»явлення позову, розгляду справи судом першої та судом апеляційної інстанції, власником спірного житлового будинку на підставі договору дарування є ОСОБА_8 право власності якого позивачами не оспорювалося.

Колегія суддів вважає безпідставною та необгрунтованою позовну вимогу позивачів про витребування у ОСОБА_8 житлового будинку АДРЕСА_1, оскільки позивачка ОСОБА_2, представник позивачів ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції підтвердили, що ОСОБА_8 у спірному житловому будинку не проживає, ним користуються позивачі, а відтак не має необхідності у його витребовуванні у ОСОБА_8 Крім цього, позивачі відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надали суду доказів, що спінний житловий будинок перебуває у володінні чи користуванні ОСОБА_8

Відповідно до ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Стаття 267 ЦК України передбачає наслідки спливу позовної давності, відповідно до якої спалив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи Свідоцтво про право на спадщину за законом на ім»я ОСОБА_7 було видано 27.12.2011 р., договір дарування спірного житлового будинку було укладено 21.02.2012 р., ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_23 звернулися до суду з позовом 14.05.2012 року, що свідчить про звернення до суду з позовом від дня, коли позивачі дізналися про порушене право, а відтак строк позовної давності для звернення до суду з позовом позивачами не пропущений.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не вправі був одночасно відмовляти у задоволенні позову за безпідставністю, і застосовувати наслідки спливу позовної давності, оскільки такий висновок суду суперечить роз»ясненням п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.29009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого встановивши, що строк звернення до суду з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 04.07.2012 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити частково.

Визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_7 27.12.2011 року державним нотаріусом Сокальської державної нотаріальної контори Гук Н. М., спадкова справа №588 за 2011 рік, зареєстровано у реєстрі за №1-1957.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.