У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави до ОСОБА_6 про виселення із службового жилого приміщення, за касаційною скаргою представника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави Міністерства оборони України - Балика Юрія Олександровича - на рішення апеляційного суду Полтавської області від 05 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року Квартирно-експлуатаційний відділ м. Полтави (далі - КЕВ м. Полтави) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про виселення із службового жилого приміщення.

На обґрунтування вимог позивач посилався на те, що ОСОБА_6 працював у Полтавській квартирно-експлуатаційній частині слюсарем теплового господарства з 05 січня 1994 року по 01 жовтня 2002 року. Звільнився з роботи за власним бажанням. Під час трудових відносин ОСОБА_6 на підставі ордера від 24 липня 1995 року було видано службове жиле приміщення площею 15,1 кв. м, що складається з однієї ізольованої кімнати за адресою: АДРЕСА_2. У подальшому адреса була змінена на АДРЕСА_2. Вказана квартира рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради від 14 червня 1995 року № 193 визнана службовою. У зв'язку з тим, що трудові відносини з відповідачем припинені 01 жовтня 2002 року, позивач просив виселити відповідача із службового жилого приміщення без надання іншого житла, так як загальний його трудовий стаж є меншим ніж 10 років - 8 років 8 місяців 26 днів.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Полтави від 21 липня 2014 року позовні вимоги задоволено. Виселено ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 05 травня 2015 року заочне рішення Київського районного суду м. Полтави від 21 липня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову КЕВ м. Полтави відмовлено.

У касаційній скарзі представник КЕВ м. Полтави - Балик Ю.О. - порушує питання про скасування рішення суду апеляційної інстанції із залишенням у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що згідно з протоколом засідання Виконавчого комітету Полтавської міської ради від 14 червня 1995 року № 12 квартиру АДРЕСА_2 було визнано службовою. У подальшому будинку була надана нова адреса: АДРЕСА_1.

Згідно з довідкою КЕВ м. Полтави від 27 лютого 2014 року № 80, ОСОБА_6 працював в Полтавській КЕЧ слюсарем теплового господарства з 05 січня 1994 року (наказ від 03 січня 1994 року № 1) по 01 жовтня 2002 року (наказ від 01 жовтня 2002 року № 77). Звільнився за власним бажанням, загальний стаж роботи становить 8 років 8 місяців 26 днів.

Відповідно до <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2107/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> ордера від № 18 ОСОБА_6 надано право на зайняття службового жилого приміщення площею 15,1 кв. м, що складається із однієї ізольованої кімнати за адресою: АДРЕСА_2, в якій відповідач зареєстрований з 28 липня 1995 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, встановивши, що відповідач перебував у трудових відносинах з позивачем, у зв'язку з чим йому було надано службове жиле приміщення, після припинення трудових відносин, які тривали менше як 10 років, продовжує займати службову квартиру, виходив з того, що оскільки суду не надано доказів, що відповідач на час розгляду справи працює в КЕВ м. Полтави, а також, що він працював на даному підприємстві не менше як 10 років чи звільнений в зв'язку з ліквідацією підприємства чи скороченням чисельності штату працівників, відповідач підлягає виселенню із службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що у задоволенні позову слід відмовити у зв'язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною спору.

При цьому суд апеляційної інстанції вважав, що оскільки відповідач не був присутнім під час розгляду справи в суді першої інстанції і тому не міг заявити клопотання про застосування позовної давності безпосередньо в судовому засіданні, позовна давність може бути застосована за заявою відповідача, поданою на стадії апеляційного провадження.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Житлові відносини в Українській РСР регулюються Основами житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік <nau://ukr/v5150400-81/> та видаваними відповідно до них іншими актами житлового законодавства Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами житлового законодавства Української РСР (ч. 1 ст. 3 ЖК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЖК Української РСР до користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених ст. ст. 73 - 76, 79-83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 810 ЦК України <nau://ukr/435-15|st810> підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, встановлюється законом. До договору найму житла, крім найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи викладене, застосовуючи до спірних правовідносин положення Цивільного кодексу України про позовну давність, суд апеляційної інстанції не врахував, що відносини, які виникають у зв'язку з наймом житла, що перебуває у державній або комунальній власності, регулюються Житловим кодексом Україн <nau://ukr/5464-10>ської РСР та іншими актами житлового законодавства (ч. 1 ст. 3 ЖК Україн <nau://ukr/5464-10|st3>ської РСР), тому норми ЦК України про позовну давність до них застосовуватись не можуть, тому неправильно відмовив у задоволенні позову у зв'язку з пропуском позовної давності.

Відповідно до ст.124 ЖК України, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню із службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 125 ЖК Української РСР встановлено перелік осіб, яких не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення.

Питання щодо виселення із службових приміщень регулюється Положенням про порядок та надання службових житлових приміщень і користування ними в Україні, затвердженим постановою Ради Міністрів від 04 лютого 1988 року № 37, де зазначено, що робітників і службовців, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з господарських товариств або вийшли з них за власним бажанням, підлягають виселенню зі службового приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого житлового приміщення, за винятком осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове житлове приміщення, не менш як 10 років; осіб, що звільнені з посади, у зв'язку з якою їм було надано житлове приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; осіб, звільнених у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; пенсіонерів за віком та інших осіб відповідно до житлового законодавства.

Отже, суд першої інстанції, встановивши, що відповідач проживає у службовій квартирі і після припинення трудових відносин з установою у 2002 році, правильно вважав такі його дії правопорушенням, яке має тривалий характер, оскільки весь час порушуються права власника, тому, керуючись ст. ст. 124, 125 ЖК Української РСР, обґрунтовано виходив з того, що наявні підстави для виселення відповідача із службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних доказів обґрунтував свій висновок щодо задоволення позову про виселення.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, встановивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

За таких обставин ухвалене у справі судом апеляційної інстанції рішення підлягає скасуванню як таке, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ч. 3 ст. 335, ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави Міністерства оборони України - Балика Юрія Олександровича - задовольнити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 05 травня 2015 року скасувати, заочне рішення Київського районного суду м. Полтави від 21 липня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова М.І. Наумчук