У х в а л а

30 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г., Парінової І.К., Савченко В.О.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції, ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання права власності на майно, зняття арешту з майна та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції, ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання права власності на майно, зняття арешту з майна.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_3 у лютому 2014 року звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 25 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 16 вересня 2014 року, у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 24 грудня 2009 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 грудня 2014 року, касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 16 вересня 2014 року залишено без змін.

До Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 грудня 2014 року з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм закону, що потягло ухвалення різних за змістом рішень у подібних правовідносинах, зокрема ст. 52 ЦК України, ст. ст. 57, 60, 61, 63, 65 СК України.

Як приклад неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, заявник наводить рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2011 року у справі про поділ майна подружжя; ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 грудня 2013 року у справі про поділ спільного майна подружжя.

Відповідно до статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом.

Згідно п.6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №11 від 30 вересня 2011 року «Про судову практику застосування статей 353-360 ЦПК України» заява про перегляд судових рішень у цивільних справах із підстави, передбаченої п. 1 ч.1 статті 355 ЦПК, може бути подана за сукупності таких умов: судом (судами) касаційної інстанції при розгляді двох або більше справ неоднаково застосовано одні й ті самі норми матеріального права; справи стосуються спорів, які виникли з подібних правовідносин; має місце ухвалення різних за змістом судових рішень судом (судами) касаційної інстанції.

Неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права полягає, зокрема: у різному тлумаченні судами змісту і сутності правових норм, що призвело до різних висновків про наявність чи відсутність суб'єктивних прав та обов'язків учасників відповідних правовідносин; у різному застосуванні правил конкуренції правових норм при вирішенні колізій між ними з урахуванням юридичної сили цих правових норм, а також їх дії у часі, просторі та за колом осіб, тобто різне незастосування закону, який підлягав застосуванню; у різному визначенні предмета регулювання правових норм, зокрема застосуванні різних правових норм для регулювання одних і тих самих правовідносин або поширенні дії норми на певні правовідносини в одних випадках і незастосуванні цієї самої норми до аналогічних відносин в інших випадках, тобто різне застосування закону, який не підлягав застосуванню; у різному застосуванні правил аналогії права чи закону у подібних правовідносинах.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Зміст правовідносин із метою з'ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Ухвалення різних за змістом судових рішень означає, що суд (суди) касаційної інстанції при розгляді двох або більше справ за подібних правовідносин при однаковому їх матеріально-правовому регулюванні дійшов (дійшли) неоднакових правових висновків.

Судова колегія вважає, що зі змісту доданих до заяви рішень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, на які заявник посилається на підтвердження неоднакового застосування норм матеріального права, не вбачається, що при розгляді вказаної справи встановлені судом фактичні обставини, які мають значення для вирішення спорів, є тотожними у порівнянні зі справою в якій постановлена ухвала про перегляд якої подано заяву, а, відповідно, правовідносини між сторонами, які брали участь у розгляді справ подібні, і мало місце неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом рішень.

Само по собі посилання заявника на неправильне застосування норм матеріального права при відсутності рішень суду (судів) касаційної інстанції в яких має місце неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах не може бути підставою для допуску справи до провадження Верховного Суду України.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що у допуску справи до провадження Верховного Суду України слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 354, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_2 до відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції, ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання права власності на майно, зняття арешту з майна та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, за заявою ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 грудня 2014 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

І.К. Парінова

В.О. Савченко