Справа № 750/6695/15-ц
Провадження № 2/750/2393/15
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 вересня 2015 року м. Чернігів
Деснянський районний суд міста Чернігова в складі:
головуючого судді Супруна О.П.
при секретарі Щербак І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Банк Фінанси та Кредит про стягнення вкладів,
Позивач та представник відповідача до суду не зявилися, про час і місце розгляду справи оповіщені завчасно і належним чином. Позивач у поданій письмовій заяві дав згоду на заочний розгляд справи, просив задовольнити позов, а справу слухати за його відсутності. Відповідач про причини неявки свого представника суду не повідомив.
За згодою позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає приписам ст. 224 ЦПК України.
Фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалося відповідно до ст. 197 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
За умовами пункту 6 укладених між сторонами договорів після закінчення строку, визначеного п. 1 цього договору-заяви, вклад повертається владникові в порядку, строки та на умовах, передбачених положеннями п. 5.2 Основних умов.
Відповідач на заяви позивача не відповів, свої зобовязання за договорами не виконав.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Згідно ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Частиною 2 статті 1060 ЦК України встановлено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.
Відповідно до ст. 2 Закону України Про банки і банківську діяльність вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.
Отже, відповідачем порушене право позивача щодо повернення їй грошових коштів за депозитним договором після закінчення строку його дії, в тому числі і гарантоване ст. 1 Протоколу № 11 до Європейської конвенції про захист прав і основоположних свобод право на мирне володіння майном, а тому вклади у сумі 5 000 доларів США та 3 700 доларів США підлягають стягненню з відповідача.
Судом встановлено, що позивач до закінчення строку дії договорів звернулася до банку із заявами про повернення банківських вкладів, чим засвідчила свої наміри припинити дію договорів.
У звязку з цим банк був зобовязаний повернути позивачам депозитні кошти з процентами в строк закінчення дії договорів 28 та 29 квітня 2015 року. Проте банк кошти не повернув позивачеві, чим порушив свої грошові зобовязання.
Відповідно до частини 5 статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.
Згідно із правовим висновком Верховного Суду України, висловленим при розгляді справи № 6-39цс13 від 29 травня 2013 року, банк повинен виплачувати проценти за банківськими вкладами за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладникам, а також 3 % річних та суму відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобовязання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно зі ст. 524 ЦК зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.
Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з частинами 1 та 2 ст. 533 ЦК грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суди у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу.
Попри зазначене, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК, ч. 3 ст. 533 ЦК, Декрет № 15-93).
Беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст. 625 ЦК, як особливої міри відповідальності, суд вважає, що вони підлягають стягненню виключно в національній валюті Україні гривні.
Разом з тим, суд не убачає підстав для застосування до відповідача такого виду санкцій як стягнення інфляційних за весь час прострочення з наступних підстав.
Задоволення вимог в частині стягнення інфляційних як передбачено нормами Закону від 3 липня 1991 р. № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Також відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 1 972,56 грн.
Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212 - 215, 224 - 226, 228, 292, 294 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Банк Фінанси та Кредит про стягнення коштів задовольнити частково.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з публічного акціонерного товариства Банк Фінанси та Кредит на користь держави 1 972 (одну тисячу девятсот сімдесят дві) грн. 56 коп. судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Позивач має право оскаржити заочне рішення до Апеляційного суду Чернігівської області.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.
Суддя О.П. Супрун