Номер провадження: 22-ц/785/8174/15
Головуючий у першій інстанції Борисова С.П.
Доповідач Коротков В. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Короткова В.Д.

суддів Калараш А.А., Комаровської Н.В.

з участю секретаря Абалдової О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон з матір'ю без згоди батька, за участю третьої особи - органу опіки та піклування Арцизької районної державної адміністрації Одеської області, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Арцизського районного суду Одеської області від 14 серпня 2015 року,

встановила:

В жовтні 2014 року позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом, просила надати дозвіл на виїзд з України до Італії строком до 15 червня 2016 року малолітньої ОСОБА_4 разом з матір'ю. Позивачка посилалася на те, що з 2007 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку ОСОБА_4, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу в 2009 році відповідач фактично не приймає участі у вихованні та утриманні дитини. У зв'язку з необхідністю утримання своїх малолітніх дітей позивачка виїжджає для працевлаштування за кордон. Вона має дозвіл на тимчасове перебування в Італії, де має роботу та житло з належними умовами, а також має змогу влаштувати доньку навчатися та отримати освіту в Італії. Для виїзду за кордон разом з донькою, позивачці необхідно отримати у батька дитини нотаріально посвідчену згоду, однак відповідач такої згоди не надає, що зумовило звернення позивачки до суду.

Відповідач позов не визнав.

Рішенням Арцизського районного суду Одеської області від 14 серпня 2015 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у позові, суд виходив з того, що позивачкою не доведено, «…що в разі виїзду дитини до Італії, останній не буде змінено звичайне соціальне, культурне, мовне середовище таким чином, що негативно вплине на її подальше життя, розвиток і виховання».

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.09.2007рок по 30.09.2009року. Від шлюбу сторони мають малолітню дочку ОСОБА_4, народження ІНФОРМАЦІЯ_1(а.с.8).

Після розірвання шлюбу дочка проживає разом з позивачкою в АДРЕСА_1. З позивачкою також проживають її друга дочка ОСОБА_5, народження ІНФОРМАЦІЯ_2 та батьки позивачки(а.с.9). Позивачка та її сім»я за місцем проживання характеризуються позитивно (а.с.11). Дочка ОСОБА_4 навчається в 2 класі, характеризується позитивно, контроль за навчанням здійснює позивачка та її сім»я(а.с.10).

Відповідач проживає в іншому місті: м.Арциз Одеської області. Після розірвання шлюбу розпорядженням Арцизської районної державної адміністрації від 10.12.2009року встановлена участь відповідача у вихованні дочки ОСОБА_4 шляхом визначення місця та часу спілкування з дочкою в суботу та неділю(а.с.12). Заяв та скарг від сторін на невиконання цього розпорядження не надходило(а.с.71). З наданих відповідачем квитанцій вбачається, що він щомісячно надсилає позивачці по 500 грн. на утримання дочки ОСОБА_4.(а.с.73-82). Зі шкільної характеристики ОСОБА_4 вбачається, що за період навчання в школі батько не цікавився досягненнями дитини, не відвідував школи(а.с.10).

З наданих позивачкою документів вбачається, що вона періодично виїзжає до Італії на роботу. На теперішній час позивачка має запрошення та контракт на роботу в Італії домашньої працівницею на неповний робочий день - з 7-30 до 13 години, має дозвіл на тимчасове перебування в Італії до 15.06.2016року, контракт на оренду житла та можливість навчання дочки ОСОБА_4 в державному закладі середньої освіти на 2015/2016 шкільний рік(а.с.37-45).

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції посилався на те, що Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі.

Зробивши висновок, що дочка буде розлучена з батьком, суд першої інстанції не врахував, що позивачка просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд до Італії, що не може розцінюватися як розлучення батька з дитиною.

Висновок суду першої інстанції про те, що позивачкою фактично ставиться питання про виїзд дитини на постійне місце проживання до Італії не ґрунтується на матеріалах справи, а є припущенням. Частиною 4 статті 60 ЦПК України встановлено, що доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Висновок суду про те, що виїзд дитини за кордон «…потягне за собою відсікання дитини від її коріння, руйнування родинних зв'язків з батьком, які дитина має право підтримувати на регулярній основі, потягне зміну режиму спілкування дитини з батьком…» не ґрунтується на матеріалах справи, оскільки з матеріалів справи вбачається, що участь батька у вихованні та утриманні дитини на протязі 2009-2014років обмежується щомісячним перерахуванням коштів в розмірі 500 грн. Іншої участі батька у вихованні дитини матеріали справи не містять, а за період навчання дитини в школі батько не цікавився досягненнями дитини, не відвідував школи(а.с.10), а з 2015 року перерахуванням коштів на утримання дитини не здійснює(а.с.71).

Порівнюючи участь батька в утриманні дитини (500 грн. щомісячно) з заробітною платою позивачки в Італії (967 євро щомісячно), суд першої інстанції зробив необгрунтований висновок про те, що позивачка не в змозі забезпечити «…належне утримання самої позивачки та її малолітньої дитини».

Суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги покази свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 та помилково посилався на те, що їх покази не містять обставин щодо предмету доказування у даній справі в розумінні ст. 57 ЦПК України, так як ці свідки давали пояснення щодо участі батьків у вихованні та утриманні дитини, і не мали інформації щодо умов проживання позивачки в Італії та можливості належного утримання її дитини в іншій країні.

Безпідставним є посилання суду першої інстанції на висновок органу опіки та піклування від 05.08.2015року про те, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон приведе к невиконанню розпорядження Арцизької районної державної адміністрації № 1001/А-2009 від 10 грудня 2009 року, яким встановлено участь батька ОСОБА_3 у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_4 Зазначене розпорядження приймалося в 2009 році коли дитині було 1,5 років, а сторони проживали в м.Арцизі на одній вулиці(а.с.12). На теперішній час сторони проживають в різних населених пунктах, змінилися умови проживання та виховання дитини. Наявність зазначеного розпорядження не може бути перешкодою для надання дозволу на виїзд дитини за кордон.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон.

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом 2.2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року, в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від25 серпня 2010 року №724 передбачена можливість вирішення у судовому порядку питання про виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного із батьків.

Між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, з іншої сторони, підписана Угода про асоціацію, яка ратифікована Законом України № 1678-VII від 16.09.2014. Сторонами угоди визнано, що Україна як європейська країна поділяє спільну історію й спільні цінності з державами-членами Європейського Союзу (ЄС) і налаштована підтримувати ці цінності, а Європейський Союз визнає європейські прагнення України і вітає її європейський вибір. Сторони прагнуть досягти посилення мобільності громадян і подальшого прогресу у візовому діалозі.

Відповідно до ч.ч.7,8 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установленихКонституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Виходячи з інтересів дитини, колегія суддів вважає можливим надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України до Італії строком до 15 червня 2016 року малолітньої ОСОБА_4 разом з матерю ОСОБА_2

Приймаючи до уваги те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом не правильно застосовані норми матеріального права, тому рішення суду на підставі п.п.3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Судовий збір, який сплачений позивачкою при подачі позову в сумі 243,60 грн. та при подачі апеляційної скарги в сумі 121,80 грн., а всього в сумі 365,40 грн. підлягає стягненню з відповідача на її користь на підставі ч.1 ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.3, 4, 314 ч.2 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Арцизського районного суду Одеської області від 14 серпня 2015 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України до Італії строком до 15 червня 2016 року малолітньої ОСОБА_4, народження ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матерю ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 365 гривень 40 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Судді апеляційного суду Одеської області В.Д.Коротков

А.А.Калараш

Н.В.Комаровська