н/п 2/490/2015/2015 РІШЕННЯ
09 вересня 2015 року м. Миколаїв
Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючого - судді Подзігун Г.В.
при секретарі - Кошевій О.С.
за участю прокурора - Ібрагімової А.О.
представника відповідача - ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом Прокурора міста Миколаєва, який діє в інтересах держави, до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, зобов'язання повенути земельну ділянку.
Керуючись ст. ст. 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд -
Позов - задовольнити.
Визнати незаконними та скасувати п. п. 6, 6.1 розділу 3 рішення Миколаївської міської ради №27/46 від 04 квітня 2013 року щодо затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення в натурі меж земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 та передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 600 кв.м нормативною грошовою оцінкою 75 900 грн., у тому числі 600 кв. м. під прибудинковою територією, з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1.
Визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно НОМЕР_2, індексний номер 3397933, видане 22 червня 2013 року реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області.
Зобов'язати ОСОБА_2 повернути земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1, площею 600 кв. м по АДРЕСА_1 у комунальну власність.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 974 грн. 40 коп.
Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Подзігун Г.В.

Справа № 490/13665/14-ц

н/п 2/490/2015/2015

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2015 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Подзігун Г. В.

при секретарі - Кошевій О. С.

за участю прокурора - Ібрагімової А. О.

представника відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом Прокурора міста Миколаєва, який діє в інтересах держави, до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, зобов'язання повернути земельну ділянку, -

ВСТАНОВИВ:

Прокурор м. Миколаєва, який діє в інтересах держави, звернувся до суду з позовом, в якому просив:

визнати незаконними та скасувати п. п. 6, 6.1 розділу 3 рішення Миколаївської міської ради №27/46 від 04 квітня 2013 року про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення в натурі меж земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 та передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 600 кв. м нормативною грошовою оцінкою 75 900 грн., у тому числі 600 кв. м під прибудинковою територією, з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1;

визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно НОМЕР_2, індексний номер 3397933, видане 22 червня 2013 року реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області;

зобов'язати ОСОБА_2 повернути зазначену земельну ділянку у власність Миколаївської міської ради.

Прокурор у судовому засіданні вимоги позову підтримала.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомила, заперечень на позовну заяву не надала.

Представник Миколаївської міської ради (далі - ММР) у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову.

Дослідивши обставини справи, вивчивши доводи позову та письмових заперечень, а також інші матеріали справи, судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Рішенням Миколаївської міської ради № 19/44 (п. п. 32, 32.2 розділу 4) від 21.08.2012 року затверджено проект землеустрою щодо відведення та надання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки загальною площею 910 кв. м, у тому числі 910 кв. м під прибудинковою територією, за рахунок земель міста з віднесенням їх до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2.

Рішенням ММР № 22/42 від 22.11.2012 року внесено зміни до пунктів 32, 32.2 розділу 4 рішення ММР від 21.08.2012 року № 19/44, а саме вирішено цифри "910" замінити цифрами "600", адресу "по АДРЕСА_2" замінити "по АДРЕСА_1".

04.04.2013 року пунктами 6, 6.1 рішення ММР № 27/46 затверджено технічну документацію із землеустрою та передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_3, площею 600 кв. м, що розташована по АДРЕСА_1 з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Право власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку було зареєстроване в установленому законом порядку.

При прийнятті зазначених рішень проекти землеустрою пройшли всі передбачені для земель житлової забудови погодження, дотримана вся технічна документація відповідно до нормативно-правових вимог, що позивачем не заперечувалося.

Згідно зі ст. 36-1 Закону України "Про прокуратуру" (чинного на момент подачі позову до суду) представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 45 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про основи містобудування" основою для вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб є містобудівна документація.

Абзацем 2 статті 48 Закону України "Про охорону земель" передбачено, що розміщення і будівництво об'єктів житлово-комунального, промислового, транспортного, іншого призначення здійснюються відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об'єктів.

Згідно з ч. 7 ст. 118, ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, затверджених у встановленому законом порядку, є підставою для відмови у наданні органом місцевого самоврядування дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідно до п.п. 5.1, 5.2 р. 5 Державних будівельних норм 360-92** "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень", затверджених наказом Державного комітету України у справах містобудування № 44 від 17.04.1992 (далі - ДБН 360-92**), у міських і сільських поселеннях слід передбачати безперервну систему озеленених територій та інших відкритих просторів, які у поєднанні із заміськими повинні формувати комплексну зелену зону. При функціональному зонуванні комплексної зеленої зони (території забудови, міста, зеленої зони) треба виділяти: озеленені території загального користування; озеленені території обмеженого користування і озеленені території спеціального призначення.

Пунктами 10.1, 10.4 розділу 10 ДБН 360-92, та пунктом 4.2 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров'я України № 173 від 19.06.1996 господарське та інше будівництво у межах ландшафтно-рекреаційних територій, розміщення житлово-громадських об'єктів та дачних поселень, а також розміщення будинків, споруд і комунікацій на землях водоохоронних зон прямо заборонено.

У свою чергу, будівельні норми відповідно до ст. 1 Закону України "Про будівельні норми" є обов'язковими у сфері будівництва, містобудування та архітектури.

Містобудівною документацією на момент прийняття оспорюваних рішень, є генеральний план м. Миколаєва, затверджений рішенням Миколаївської міської ради №35/18 від 18.06.2009 року.

З пояснювальної записки до генерального плану міста Миколаєва, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради № 35/18 від 18.06.2009р., містобудівна документація є основним планувальним документом, який встановлює в інтересах населення та з врахуванням державних завдань напрямки і межі територіального розвитку населеного пункту, функціональне призначення і будівельне зонування території, містить принципові рішення щодо розміщення об'єктів загальноміського значення, організації вулично-дорожньої мережі і дорожнього руху, інженерного обладнання, інженерної підготовки і благоустрою, захисту території від небезпечних природних і техногенних процесів, охорони природи та історико-культурної спадщини. Генеральний план є обов'язковим документом для всіх організацій та установ, які здійснюють будівництво на території міста, а також використання землі в планувальних межах міста.

При цьому суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача про те, що позивачем не надано жодних доказів затвердження технічної документації та проекту відведення і визначення меж водоохоронних зон, в тому числі прибережних захисних смуг вздовж річок на території м. Миколаєва, затверджених відповідним рішенням уповноваженого органу, у зв'язку з чим не було перешкод для передачі зазначених ділянок у приватну власність відповідача.

Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду. Віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до статті 21 ЗК України, недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною, тощо.

За положеннями частини першої статті 3 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд.

Частина друга статті 3 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) визначає, що до водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об'єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.

Відповідно до частини першої статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча і не розташовані об'єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Як випливає зі змісту статті 59 ЗК України, чинним законодавством встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Так, хоча й у частині 1 статті 59 ЗК України передбачено, що такі землі можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності, разом з тим стаття 59 ЗК України у частинах 2-4 закріплює обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно до пункту «2» частини третьої статті 83 ЗК України та частини 4 статті 84 ЗК України землі водного фонду, які перебувають у державній або комунальній власності взагалі не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин).

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (частина друга статті 59 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) землі під водними об'єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерела; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60 - 62 ЗК України та статтями 1, 88 - 90 ВК України. Так, згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки грунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об'єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Непридатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг. Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин).

Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації (частина 3 статті 60 ЗК України).

Крім того, за положеннями частини четвертої статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Згідно із пунктом 2.9. Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року N 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються статтями 50 - 54 Законом України «Про землеустрій».

Таким чином, землі зайняті поверхневими водами: природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами і іншими водними об'єктами та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на яких знаходиться водний фонд України та на який розповсюджується окремий порядок надання та використання.

Прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити із нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них». Тобто сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги, а відтак передача у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі суперечить вимогам ст. ст. 59, 83, 84 ЗК України.

Саме такий правовий висновок міститься в Правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-175 цс14 та у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-14 цс14 щодо аналогічних правовідносин, яка в силу статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Статтею 83 Земельного кодексу України встановлено, що землі водного фонду перебувають виключно у державній та комунальній власності, їх надання у приватну власність заборонено. Надання цих земель у користування, у тому числі в оренду, здійснюється лише для цілей визначених ст. 59 Земельного кодексу України та ст. 85 Водного кодексу України. Можливість передачі земельних ділянок прибережних захисних смуг на умовах оренди громадянам для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, цими статтями не передбачена.

Як вбачається з листів виконкому ММР від 23.10.2014 року ,земельна ділянка за вказаною адресою входить до території зелених насаджень загального користування , а згідно з Правилами використання та забудови території міста Миколаєва зазначені земельні ділянки поАДРЕСА_1 відносяться до перспективної зони ландшафтно-рекреаційного загальноміського значення.

Згідно Акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 22.10.2014 року Управління земельних ресурсів ММР, спірна земельна ділянка вільна від забудов.

Разом з тим, відповідно листа Управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради від 14.01.2015 земельна ділянка, розташованих по АДРЕСА_1 відповідно до "Робочого проекту встановлення водоохоронних зон та прибрежних захисних смуг річок Інгул, Південний Буг та Бузький Лиман на території м. Миколаєва", не входять в межі прибрежної захисної смуги річки Інгул.

Також суд приймає до уваги, що Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2015 р. у справі за позовом Прокурора міста Миколаєва до Миколаївської міської ради, третя особа - Управління Держземагенства у Миколаївському районі Миколаївської області про визнання протиправними та скасування рішення від 31.05.2012 року № 17/4 - визнано протиправним та скасоване рішення Миколаївської міської ради № 17/4 від 31.05.2012 «Про затвердження робочого проекту "Встановлення водоохоронних зон та прибережних захисних смуг річок Інгул, Південний Буг і Бузького лиману на території землекористування м. Миколаєва». З зазначеного судового рішення вбачається, що при прийнятті зазначеного рішення не був дотриманий порядок погодження з усіма органами контролю, з якими повинен був погоджений проект, перелік яких визначено п.5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №486 від 08.05.1996 року.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами.

Згідно з пунктами «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Положеннями частини першої статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Статтею 50 Закону України "Про землеустрій" передбачено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

У відповідності до ч. 7 ст. 118 ЗК, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Так, матеріалами топографічної зйомки, здійсненої комунальним підприємством «Госпрозрахункове проектно-виробниче архітектурно-планувальне бюро» проведеною в жовтні 2014 року, з яких вбачається, що підприємством проводилися топографо-геодезичні роботи з визначення меж 100 - метрової прибережної захисної смуги на земельних ділянках за адресами АДРЕСА_3, АДРЕСА_1, АДРЕСА_4, АДРЕСА_5, АДРЕСА_6, АДРЕСА_7, АДРЕСА_2, виділених громадянам в адміністративних межах Миколаївської міської ради. За результатами виконаних робіт складено детальну карту-схему розміщення зазначених земельних ділянок та встановлено, що всі ці земельні ділянки розташовані в 100-метровій прибережній захисній смузі річки Інгул (відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 60 ЗК України прибрежні захисні смуги встановлюються по берегах середніх річок уздовж узрізу води шириною 50 м. При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибрежної захисної смуги подвоюється). Із доданої карти-схеми вбачається, що усі земельні ділянки розташовані в межах 100-метрової прибережної водозахисної смуги річки з урахуванням крутизни схилу у 5 градусів та відносяться до земель водного фонду й не підлягають передачі у приватну власність.

Таким чином, будівництво та обслуговування житлових будівель у прибережній захисній смузі р. Інгул законодавством заборонено. Отже, і надання цих земель для таких цілей суперечить вимогам вищенаведених норм земельного та водного законодавства.

Окрім того, спірні рішення ММР не відповідають вимогам законодавства щодо погодження вказаного проекту землеустрою зі структурним підрозділом обласної державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища, водного фонду - з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства, які, враховуючи розташування спірних земельних ділянок у нормативно встановленій прибережній захисній смузі р. Інгул, є обов'язковими.

Аналізуючи викладене, суд погоджується із твердженням прокурора про невідповідність спірних рішень Миколаївської міської ради вимогам законодавства.

Враховуючи, що п. п. 6, 6.1 розділу 3 рішення рішення Миколаївської міської ради №27/46 від 04 квітня 2013 року щодо затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення в натурі меж земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 та передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 600 кв. м нормативною грошовою оцінкою 75 900 грн., у тому числі 600 кв. м. під прибудинковою територією, з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 - прийняті з порушенням вимог закону, позовні вимоги про визнання їх незаконними та скасування підлягають задоволенню.

Земельний кодекс України передбачає певний порядок та підстави надання громадянам у користування або власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності за рішенням органів державної влади в межах їх повноважень.

Таким чином, особливість набуття права на земельні ділянки полягає в наявності чітко визначеної в законодавстві процедури, за якою в суб'єктів виникають повноваження щодо володіння, користування й розпорядження земельною ділянкою.

Таке набуття права на земельні ділянки передбачає обов'язкове прийняття уповноваженим органом держави (органом влади чи органом місцевого самоврядування) відповідного рішення.

Оскільки свідоцтво на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні правовстановлюючі документи, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

За такого, як наслідок визнання рішення ММР про передачу у власність земельної ділянки недійсним, слід також визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно НОМЕР_2, індексний номер 3397933, видане 22 червня 2013 року реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області

На підставі наведеного, слід також зобов'язати ОСОБА_2 повернути земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1, площею 600 кв.м по АДРЕСА_1 у комунальну власність.

За такого позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними і підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 974 грн. 40 коп.

Керуючись ст. ст. 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов - задовольнити.

Визнати незаконними та скасувати п. п. 6, 6.1 розділу 3 рішення Миколаївської міської ради №27/46 від 04 квітня 2013 року щодо затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення в натурі меж земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 та передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 600 кв.м нормативною грошовою оцінкою 75 900 грн., у тому числі 600 кв. м. під прибудинковою територією, з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1.

Визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно НОМЕР_2, індексний номер 3397933, видане 22 червня 2013 року реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області.

Зобов'язати ОСОБА_2 повернути земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1, площею 600 кв. м по АДРЕСА_1 у комунальну власність.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 974 грн. 40 коп.

Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Подзігун Г.В.