Справа №442/4368/15-ц
Провадження №2/442/1521/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Заочне

10 вересня 2015 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі:

головуючого - судді Хомик А.П.

з участю секретаря - Лужецької С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з участю третьої особи: Органу опіки та піклування Дрогобицької районної державної адміністрації та Дрогобицького МВ ГУ ДМС у Львівській області про надання дозволу на виготовлення дитині проїзного документу для виїзду за кордон та на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, -

в с т а н о в и в :

Позивач, ОСОБА_1, звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить надати дозвіл на виготовлення без згоди батька - відповідача ОСОБА_2 проїзного документу для виїзду за кордон, а саме - в Республіку Польща їхньої неповнолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Також просить надати їй дозвіл на тимчасові поїздки за кордон - в Республіку Польща з донькою ОСОБА_4 без згоди та супроводу батька - відповідача.

В обґрунтування позову посилається на те, що 06.12.2013 року розірвала шлюб з відповідачем, в якому у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_4. Зазначає, що проживала із сім'єю у м. Горлівка, однак, у зв'язку із погіршенням політичної ситуації у їхньому регіоні виникло питання про переїзд у один із населених пунктів Львівщини та на жаль її чоловік скептично поставився до такого рішення, у зв'язку з чим вони були змушені розлучитися. В подальшому відповідач залишив сім'ю та поїхав у невідомому напрямку. На даний час його місце проживання невідоме. Позивачка разом з своєю матір'ю та дочкою проживають у смт. Меденичі, Дрогобицького району Львівської області. ЇЇ дочка ОСОБА_4 з приводу шкіряного захворювання перебуває на обліку у дерматолога в м. Самборі Львівської області. Їй потрібна кваліфікована медична допомога. З цією метою позивачка хотіла б одержати консультації польських спеціалістів, однак для оформлення проїзних документів необхідна письмова згода відповідача, але місцезнаходження його їй не відоме, а тому вона змушена звернутись до суду з даним позовом.

В судовому засіданні представник позивачки - ОСОБА_6 позовні вимоги підтримала, просить позов задоволити.

Відповідач в судове засідання двічі не з'явився, не повідомивши причин, хоча був своєчасно повідомлений через оголошення у пресі і, керуючись п.9 ст. 74 ЦПК України, суд вважає цю особу повідомленою про час та місце судового засідання. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у його відсутності, провівши заочний розгляд справи.

Представник Служби у справах дітей Дрогобицької районної державної адміністрації - Поліщук Р.І. в судовому засіданні не заперечила проти задоволення позову, оскільки вважає, що поїздка неповнолітньої ОСОБА_4 за кордон зі своєю матір'ю сприятиме її гармонійному розвитку, буде відповідати її інтересам.

Представник Дрогобицького МВ Головного управління державної міграційної служби у Львівській області в судове засідання не з'явився, надіславши на адресу суду лист, в якому просить розгляд справи проводити без їх участі.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України.

Вимогами ст. ст. 11, 60 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 7 та ст. 155 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

Згідно з ч. 2 ст.154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини.

Як вбачається з копії свідоцтва про народження серія НОМЕР_1, ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 і її батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Згідно копії рішення Калінінського районного суду м. Горлівки Донецької області, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано 6 грудня 2013 року.

Довідкою № 92 від 24.03.2015 року виданою Дрогобицьким МВ ГУ ДМС у Львівській області підтверджується місцеперебування ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в смт. Меденичі, Дрогобицького району Львівської області, які проживали на тимчасово окупованій території та переселилися з неї.

Частиною 2 статті 141 Сімейного кодексу України передбачено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 14 Закону України "Про охорону дитинства", на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону.

Приписами ст. 33 Конституції України задекларовано, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ч. 1 ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

У відповідності з ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів) піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України" та Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-тирічного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.

За змістом п.2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, проїзний документ дитини є документом, який дає право на виїзд з України і в'їзд в Україну дитини - громадянина України в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю.

Згідно п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досягли 16-тирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а також без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-тирічного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

У ст. 141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини.

Таким чином, законодавством України передбачена можливість вивезення дитини за кордон без надання згоди одного з батьків на підставі рішення суду лише за умови зазначення конкретної держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

Так, як встановлено в судовому засіданні, малолітня ОСОБА_4 потребує кваліфікованої допомоги дерматологів, у зв'язку із шкіряним захворюванням, а тому позивачка реалізувала право звернутися до суду за захистом прав та інтересів своєї дитини.

Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, до суду не з'явився та не направив свого представника. Відповідно пояснень з приводу надання чи ненадання дозволу на виїзд дитини в Республіку Польщу не надав.

При таких обставинах суд, на підставі аналізу наявних в матеріалах справи доказів та пояснень представника позивачки в судовому засіданні, приходить до висновку, що відповідач з часу звернення позивачки до суду і по даний час зловживає своїми батьківськими правами і ухиляється від надання добровільної згоди на виїзд дитини за кордон. Зважаючи на те, що такий дозвіл відповідатиме інтересам дитини, сприятиме її гармонійному розвитку, адаптації у суспільстві, розширюватиме її кругозір, в цій частині вирішення питання про надання згоди на виїзд дитини за кордон без згоди батька необхідне в судовому порядку, а тому суд приходить до висновку про необхідність надання такого дозволу.

Крім цього, відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон.

За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на пастві рішення суду. Проїзний документ дитини видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства.

Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки, але до досягнення нею 18-річного віку.

Відповідно до п. 1 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №231 від 31 березня 1995 року, проїзний документ дитини є документом, який посвідчує особу і підтверджує громадянство України особи, на яку вони оформлені і дають право цій особі на виїзд з України і в'їзд в Україну.

Пунктом 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, визначено, що оформлення проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчена нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ можу бути оформлено на підставі рішення суду. Для дітей віком від 14 до 18 років у заяві зазначається відсутність обставин, що обмежують згідно із законодавством право їх виїзду за кордон.

Таким чином, оскільки сторони у шлюбі не перебувають, оформлення проїзного документа дитини може бути здійснено на підставі заяви того з батьків, з ким проживає дитина (справжність підпису якого засвідчено нотаріально), а на підставі рішення суду - лише коли інший з батьків заперечує проти цього.

З пояснень представника позивачки в судовому засіданні вбачається, що для оформлення проїзного документу дитини позивачка по справі зверталась у компетентні органи, однак в цьому їй було усно відмовлено через відсутність згоди батька на таке оформлення.

Відповідно до Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України №789 від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними органами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Задовольняючи позов в частині необхідності надання дозволу на оформлення ОСОБА_4 проїзного документу суд враховує, що без такого оформлення дівчинка не зможе здійснити поїздку за кордон, а тому суд приходить до висновку, що для якнайкращого забезпечення інтересів дитини необхідно надати дозвіл позивачці на виготовлення проїзного документа для виїзду дитини за кордон без згоди батька.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до переконання, що дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон буде сприяти гармонійному розвитку дитини, адаптації у суспільстві, буде відповідати її інтересам, а тому суд знаходить підстави для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214-215, 224, 226 ЦПК України, ст. ст. 7, 141, 150, 154, 155 СК України, п. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", ст. 14 Закону України "Про охорону дитинства", п. п. 1, 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №231 від 31 березня 1995 року, Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України №789 від 27.02.1991 року, суд, -

в и р і ш и в:

Позов задоволити.

Надати малолітній громадянці України - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозвіл на видачу проїзних документів та виїзд за межі України, а саме - в Республіку Польща, терміном на три роки, з матір'ю, громадянкою України - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, без згоди та супроводу батька, громадянина України - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя