У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Ситнік О.М., Горелкіної Н.А., Євтушенко О.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Комунального закладу «Біловодська центральна районна лікарня», третя особа - головний лікар Комунального закладу «Біловодська центральна районна лікарня» ОСОБА_5, про відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Біловодського районного суду Луганської області від 29 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 11 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що з 1986 року вона працювала на посаді лікаря акушера-гінеколога в Комунальному закладі «Біловодська центральна районна лікарня» (далі - КЗ «Біловодська центральна районна лікарня»), отримувала відзнаки та заохочення за сумлінну роботу, але після звільнення її чоловіка - ОСОБА_6 з посади головного лікаря та після призначення головним лікарем КЗ «Біловодська ЦРБ» ОСОБА_5, позивачку, як інваліда другої групи, спочатку обмежено у тривалості робочого часу шляхом переводу з 1 на 0,75 ставки лікаря та переведено на нове місце роботи, на якому остання не може працювати з об'єктивних причин, а в наступному - притягнуто до дисциплінарної відповідальності шляхом оголошення догани наказом головного лікаря від 01 жовтня 2012 року № 110, а потім незаконно звільнено за наказом від 08 жовтня 2012 року № 116 за п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням апеляційного суду Луганської області від 29 жовтня

2013 року наказ про накладення на ОСОБА_4 дисциплінарного стягнення визнано незаконним, поновлено її на роботі та стягнуто з КЗ «Біловодська центральна районна лікарня» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 жовтня 2012 року по 29 жовтня 2013 року.

Просила стягнути з КЗ «Біловодська ЦРБ» 100 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її трудових прав.

Рішенням Біловодського районного суду Луганської області

від 29 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 11 листопада 2014 року, у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що з 1986 року ОСОБА_4 працювала лікарем акушером-гінекологом у КЗ «Біловодська центральна районна лікарня».

Наказом головного лікаря КЗ «Біловодська центральна районна лікарня» від 01 жовтня 2012 року № 110 позивачку притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення догани за неналежне виконання своїх посадових обов'язків.

Наказом головного лікаря КЗ «Біловодська центральна районна лікарня» від 08 жовтня 2012 року № 116 ОСОБА_4 звільнено з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин покладених на неї трудовим договором обов'язків.

Рішенням апеляційного суду Луганської області від 29 жовтня 2013 року наказ головного лікаря КЗ «Біловодська центральна районна лікарня» від 01 жовтня 2012 року № 110 про притягнення ОСОБА_4 до дисциплінарної відповідальності визнано незаконним, позивачку поновлено на роботі на посаді лікаря акушера-гінеколога та стягнуто з роботодавця на користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, пов'язаного з незаконним звільненням з роботи.

Відповідальність власника за порушення трудових прав працівників передбачена ст. ст. 117, 235 КЗпП України.

За затримку розрахунку при звільнені з вини власника або уповноваженого ним органу, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, в разі незаконного звільнення з роботи, неправильного формулювання причин звільнення з роботи в трудовій книжці, якщо це перешкоджало працевлаштуванню працівника, чи в разі затримки видачі трудової книжки працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди, завданої працівникові.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення − в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Рішенням апеляційного суду Луганської області від 29 жовтня 2013 року встановлено порушення трудових прав ОСОБА_4, однак з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої їй роботодавцем незаконним притягненням до дисциплінарної відповідальності та звільненням з роботи, позивачка звернулася до суду лише у серпні 2014 року, тобто з пропуском встановленого ст. 233 КЗпП України строку звернення до суду. При цьому будь-яких клопотань про поновлення пропущеного нею строку для звернення до суду за захистом своїх трудових прав, доказів на підтвердження поважності причин пропуску нею цього строку позивачка не надала.

Доводи ОСОБА_4 про те, що в даному випадку до спірних правовідносин повинні застосовуватися загальні правила про позовну давність, встановлені ЦК України не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів передбачені саме КЗпП України і норми ЦК України до спірних правовідносин не застосуються.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Біловодського районного суду Луганської області

від 29 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області

від 11 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Ситнік О.М., Горелкіна Н.А., Євтушенко О.І.