УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Житомирського зонального відділу військової служби правопорядку до ОСОБА_3, товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Провіта», третя особа - ОСОБА_4, про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та за позовом ОСОБА_3 до Житомирського зонального відділу військової служби правопорядку про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 04 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 12 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року Житомирський зональний відділ військової служби правопорядку звернувся до суду з указаним позовом, в обґрунтовування вимог посилаючись на те, що 18 листопада 2012 року о 12 год. 05 хв. на 8-му кілометрі автодороги «Житомир-Могилів-Подільський» сталась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю транспортних засобів: автомобіля НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_3, та автомобіля НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_4

Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження

Транспортний засіб - автомобіль НОМЕР_2, на праві власності належить Житомирському зональному відділу військової служби правопорядку.

Постановою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 13 серпня 2014 року закрито провадження в справі про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП у зв'язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення.

Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження від 10 січня 2012 року № 3198 вартості відновлювального ремонту транспортного засобу - автомобіля НОМЕР_2, становить 15 605 грн 63 коп.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача майнову шкоду, завдану внаслідок ДТП, у розмірі 15 605 грн 63 коп.

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Житомирського зонального відділу військової служби правопорядку та просив стягнути з відповідача на його користь 49 894 грн 40 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП.

Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від січня 2014 року справи об'єднані в одне провадження (т. 1 а. с. 30).

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 04 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 12 січня 2015 року, позов Житомирського зонального відділу військової служби правопорядку задоволено, в позові ОСОБА_3 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Житомирського зонального відділу військової служби правопорядку майнову шкоду в розмірі 15 605 грн 63 коп. У позові ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_3 та відмову в позові Житомирського зонального відділу військової служби правопорядку, посилаючись на невідповідність висновків судів обставинам справи, неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та вирішувати питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвала апеляційного суду таким вимогам закону не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову Житомирського зонального відділу військової служби правопорядку та відмову в позові ОСОБА_3, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про те, що ДТП сталась з вини ОСОБА_3 в результаті невиконання останнім вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України), у зв'язку з чим з нього на користь Житомирського зонального відділу військової служби правопорядку підлягає стягненню майнова шкода, завдана в результаті пошкодження транспортного засобу, в розмір 15 605 грн 63 коп. та витрати на проведення автотоварознавчого дослідження в розмірі 800 грн.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна, оскільки суди дійшли їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судами встановлено, що 18 листопада 2012 року о 12 год. 05 хв. на 8-му кілометрі автодороги «Житомир-Могилів-Подільський» сталась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю транспортних засобів: автомобіля НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_3, та автомобіля НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_4

Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження

Транспортний засіб - автомобіль НОМЕР_2, на праві власності належить Житомирському зональному відділу військової служби правопорядку.

ОСОБА_4 на момент ДТП перебував у трудових відносинах із Житомирським зональним відділом Військової служби правопорядку та працював на посаді старшого техніка.

Постановою старшого державного автомобільного інспектора ВДАІ Житомирського РВ УМВС України в Житомирській області від 09 листопада 2012 року відмовлено в порушенні кримінальної справи за відсутністю в діях водія автомобіля НОМЕР_1, ОСОБА_3 складу злочину, передбаченого ст. 286 КК України (т. 2 а. с. 232).

Постановою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 13 серпня 2014 року закрито провадження в справі про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП у зв'язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення (т. 1, а. с. 8).

Вказаною постановою суду встановлено, що водій транспортного засобу - автомобіля НОМЕР_1, ОСОБА_3 перевищив установлену швидкість руху та здійснив зіткнення з автомобілем НОМЕР_2, у наслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з положеннями ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною 1 ст. 1188 ЦК України передбачено, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження від 27 грудня 2011 року № 277 вартості відновлювального ремонту транспортного засобу - автомобіля НОМЕР_1, становить 49 894 грн 40 коп. (т. 1, а. с. 10-17).

Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження від 10 січня 2012 року № 3198 вартості відновлювального ремонту транспортного засобу - автомобіля НОМЕР_2, становить 15 605 грн 63 коп. (т. 2, а. с. 7-9).

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 4 постанови від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

В п. 7 вищевказаної постанови Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Положення ст. 1193 ЦК про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Так постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 09 листопада 2012 року встановлено, що виконуючи поворот ліворуч, автомобіль НОМЕР_2, зупинився на зустрічній смузі руху, у зв'язку з раптовим припиненням роботи двигуна.

Відповідно до висновку експертного дослідження від 20 листопада 2014 року № СЕ-1-3-148/14 в даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля НОМЕР_2, ОСОБА_5 з метою забезпечення безпеки руху та попередження зіткнення транспортних засобів повинен був діяти у відповідності до вимог п. 10.1 та абз. 2 п. 10.4 ПДР України. Водій автомобіля НОМЕР_1, ОСОБА_3 при виборі швидкості режиму на даній ділянці дороги повинен був діяти у відповідності до вимог п. 12.6.ґ ПДР України, а з моменту початку руху автомобіля НОМЕР_2, в небезпечному напрямку на поворот ліворуч - у відповідності до вимог п. 12.3 ПДР України (т. 3, а. с. 112-129).

Також вказаним висновком експертного дослідження встановлено, що дії водія ОСОБА_3 з технічної точки зору не відповідали вимогам п. 12.6.ґ ПДР України та не суперечили вимогам п. 12.3 ПДР України за вказаного моменту виникнення небезпеки для руху. Водій автомобіля НОМЕР_2, ОСОБА_5 мав технічну можливість своїми особистими діями попередити зіткнення транспортних засобів шляхом виконання вимог п. 10.1, абз. 2 п. 10.4 ПДР України, оскільки керований ним транспортний засіб на час виникнення ДТП перебував в технічно справному стані, а видимість елементів дороги в напрямку руху обмежена не була, підстав технічного характеру, які завадили б йому виконати вимоги вказаних пунктів ПДР України за наданими на дослідження матеріалами не вбачається.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України на вказані обставини справи та вимоги закону уваги не звернув, залишив поза увагою те, що водій автомобіля «ВАЗ 2107» мав технічну можливість своїми особистими діями попередити зіткнення транспортних засобів шляхом виконання вимог п. 10.1, абз. 2 п. 10.4 ПДР України; не з'ясував, чи сталась ДТП з вини водій автомобіля «ВАЗ 2107», чи з вини водія автомобіля «Volkswagen-70X02A» з урахуванням вини водія автомобіля «ВАЗ 2107», чи з вини обох водіїв транспортних засобів; не встановив, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України вказані порушення суду не усунув, належним чином доводи апеляційної скарги не перевірив та не спростував їх, тому дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_03_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки апеляційним судом допущені порушення норм матеріального та процесуального права, ухвала апеляційного суду не може вважатись законною і обґрунтованою та підлягає скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 частковому задоволенню.

Ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 12 січня 2015 року скасувати та направити справу на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

В.О. Савченко