Справа №490/1157/15-ц 02.09.2015 02.09.2015 02.09.2015
Провадження №22-ц/784/2015/15
Провадження № 22ц/784/2015/15 Головуючий в 1 інстанції - Гуденко О.А.
Категорія: 27 Доповідач - Маляренко І.Б.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного

суду Миколаївської області у складі :

Головуючого: Маляренко І.Б.

Суддів: Буренкової К.О., Крамаренко Т.В.

За участю секретаря: Свіщука О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою через представника - ОСОБА_2,

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 липня 2015 року

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду, пославшись на те, що 01 червня 2013 року він дав відповідачу у борг 35 000 доларів США, які той зобов'язався повернути у строк до 31 грудня 2013 року, про що ним було складено розписку. 28 квітня 2014 року ОСОБА_1 було частково погашено борг у розмірі 1000 дол. США, що було відображено у розписці. Однак ні в зазначений термін, ні на даний час відповідач не виконав свої зобов'язання у повному обсязі. Строк повернення боргу сплинув, тому позивач змушений був звернутися до суду.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 послався на те, що він був лише посередником між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що це останній взяв гроші у ОСОБА_3 у сумі 40000 доларів США, про що видав розписку. Коли ж ОСОБА_4 перестав віддавати гроші і зник, ОСОБА_3 під психологічним тиском, користуючись його, ОСОБА_1, поганим станом здоров'я, заставив його написати боргову розписку, яку зараз надав суду.

Оскаржуваним рішенням частково задоволено вищезазначені позовні вимоги ОСОБА_3

Суд стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг у сумі 548 997.86 грн., а також 3654 грн. - в рахунок відшкодування судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 липня 2015 року як такого, що не відповідає вимогам матеріального і цивільного процесуального права, оскільки розглядаючи спір по суті, суд першої інстанції не виявив справжньої природи розписки, написаної ним, а також розписки, написаної ОСОБА_4 на ім?я ОСОБА_3 на 40000 доларів США, не надав правової оцінки запереченням на позовну заяву, тому, як наслідок, неповно з'ясував обставини, що мають значення для розгляду справи. Судом першої інстанції не допитано в судовому засіданні всіх свідків, які б підтвердили наведені ним доводи, зокрема, самого ОСОБА_4

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Так, статтею 213 ЦПК України встановлено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно із законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 01.06.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 взяв у ОСОБА_3 в борг суму у 35000 доларів США зі сплатою щомісячних відсотків у розмірі 10% від суми (3500 доларів США). Сторони погодили термін повернення коштів до 31.12.2013 року.

На підтвердження укладення договору позики та факту передачі грошей ОСОБА_1 було надано ОСОБА_3 власноруч написану розписку від 01.06.2013 року.

28.04.2014 року ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_3 на погашення боргу 1000 доларів США, але в подальшому борг в повному обсязі не повернув. Заборгованість ОСОБА_1 за договором позики становить 34000 доларів США, в добровільному порядку умови договору позики відповідач не виконує, а тому ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення боргу, крім відсотків по ньому, в судовому порядку.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та стягуючи з ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 548997.86 грн., суд першої інстанції посилався на те, що в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідачем не повернуто позивачу борг за договором позики, а тому він підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в судовому порядку.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідає вимогам закону.

Так, згідно зі ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей. Договір позики вважається укладеним у момент передання грошей.

Відповідно до вимог ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Проте ОСОБА_1 ні в установлений в договорі строк, ні в подальшому залишок боргу за договором позики в сумі 34000 доларів США не повернув.

Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суми позики у розмірі 548997.86 грн.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Разом із тим, позичальником не надано суду належних і допустимих доказів того, що гроші за договором позики йому не передавались.

Пояснення свідків, в тому числі і ОСОБА_4, не могло бути взято до уваги судом першої інстанції, оскільки в силу вимог ст.ст.58, 59 ЦПК України, докази повинні бути належними та допустимими. При цьому обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 2 статті 218 ЦК України встановлено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Таким чином доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду є незаконним, оскільки судом першої інстанції не допитано в судовому засіданні всіх свідків, які б підтвердили факт передачі позивачем відповідачу будь-яких коштів, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Надана ОСОБА_1 суду першої інстанції непосвідчена ніким копія розписки про те, що ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 40000 доларів США, може свідчити лише про правовідносини, аналогічні тим, що склалися між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 стосовно боргу у 35000 доларів США, і доказів взаємозв?язку цих двох розписок відповідач суду не надав. Тим більше, що розписку, видану ОСОБА_4, було складено 08 червня 2013 року, а ту, яку заперечує ОСОБА_1 - 01.06.2013 року.

Сам ОСОБА_3 факт передачі грошей ОСОБА_4 та отримання від останнього зазначеної розписки категорично заперечив.

Наявність у ОСОБА_3 оспорюваного ОСОБА_1 оригіналу договору позики, який є предметом даного спору, свідчить про те, що зобов'язання ОСОБА_1 з повернення позичених коштів не виконано у повному обсязі.

Будь-яких доказів того, що розписку було написано під тиском ОСОБА_1 суду першої інстанції не надав, як не надав і доказів того, що погіршення стану його здоров?я якимось чином пов?язано із написанням боргової розписки.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не застосував при вирішенні позовних вимог положення ст. 533 ч. 2 ЦК України, відповідно до яких у разі визначення у зобов'язанні грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, судова колегія відхиляє, зважаючи на те, що днем платежу в даному випадку є день звернення позивача до суду як обраний ним способу захисту порушеного права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно з п.35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

В матеріалах справи (а.с.53) знаходиться довідка МСЕК про встановлення відповідачеві ОСОБА_1 2 групи інвалідності, на що суд першої інстанції уваги не звернув і безпідставно стягнув з нього на користь позивача ОСОБА_3 судовий збір у сумі 3654 грн.

За таких обставин і в силу вимог ст. 309 ЦПК України колегія суддів вважає, що рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесених останнім судових витрат зі сплати судового збору у сумі 3654 грн. підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про компенсацію зазначених витрат за рахунок держави.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України,

колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану через представника - ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 липня 2015 року- змінити:

- скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судового збору у сумі 3654 гривні і ухвалити в цій частині нове рішення, яким понесені ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору у сумі 3654 (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири) гривні віднести за рахунок держави;

- в іншій частині залишити без змін.

Рішення набирає чинності негайно, але протягом 20 днів може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: