Справа № 333/9094/14-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.12.2015р. м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Боровікової А.І., при секретарі Кабановій К.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення, ухваленого по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Комунарським районним судом м. Запоріжжя 23.03.2015р. ухвалено заочне рішення по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за яким позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 13475 грн. 39 коп., судові витрати у сумі 243 грн. 60 коп., а усього у сумі 13718 грн. 99 коп.

17.11.2015р. відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення від 23.03.2015р. по вищевказаній справі, посилаючись на те, що відповідач не брав участі у судових засіданнях по справі через те, що взагалі не отримував судових повісток про виклик до суду, крім того відповідач зазначив, посилаючись на ч.2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною, то відсутність підпису під Умовами і правилами надання банківських послуг не дозволяє вважати їх складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Далі відповідач зазначив, що оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Відповідач припинив сплачувати заборгованість по кредиту з 2013 року. Позивач заявляє у позові про стягнення неустойки (штрафу) у період, що виходить за межі річної позовної давності передбаченої ст. 258 ЦК України.

Також зазначає, що банк у позові посилається на умови і правила надання банківських послуг, яких відповідач взагалі не підписувала. Умови і правила надання банківських послуг застосуванню у цій справі не підлягають, оскільки відповідач їх не підписав, а тому останній вважає, що у стягненні 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 617,88 грн. штрафу (процентна складова) слід відмовити.

Окрім того, вважає відповідач, в даній справі підлягають застосуванню роз'яснення п. 31 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно якого: «При застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України"Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи)».

Відповідач просив суд скасувати вищевказане заочне рішення суду та призначити справу до судового розгляду у загальному порядку.

В судовому засіданні відповідач та його представник підтримали заяву про перегляд заочного рішення, просили її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви про перегляд заочного рішення посилаючись на те, що у своїй заяві ОСОБА_1 зазначає, що отримав копію заочного рішення у вересні 2015 року, але з заявою про перегляд заочного рішення звернувся лише 23.11.2015 року, в той час як у ст. 228 ЦПК України вказано, що заява про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії. Далі вказав, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/. складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. При укладанні Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Щодо позовної давності, як вірно зазначив Відповідач, відповідно до ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як видно з розрахунку заборгованості, останній платіж Відповідачем було здійснено 20.11.2014 року у розмірі 200 грн., а позов про стягнення заборгованості ПАТ КБ «ПриватБанк» подано 18.11.2015 року, про що свідчить реєстр поштових відправлень, який додається. Таким чином, вимоги позивача про стягнення неустойки заявлені в межах строків позовної давності, передбачених ЦК України.

Просив суд у задоволенні заяви відповідача про скасування заочного рішення суду відмовити.

Відповідно до ст. 232 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не зявився у судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається мають істотне значення для вирішення справи.

Дослідивши заяву відповідача, його пояснення та заперечення позивача, заочне рішення, ухвалене судом по даній справі, суд приходить до висновку, що заява відповідача про перегляд заочного рішення не містить посилання на докази, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, а обставини, на які посилається відповідач у заяві про перегляд заочного рішення, суд вважає такими, які не є підставою для скасування заочного рішення згідно вимог ст. 232 ЦПК України.

На підстав викладеного, суд приходить до висновку, що заявником не надано доказів, які мають суттєве значення для вирішення справи, у звязку з чим заява про перегляд заочного рішення задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 231, 232 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишити без задоволення.

Розяснити заявнику, що заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому ст. 296 ЦПК України.

Суддя А.І. Боровікова