Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1995/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Циганаш І. А.
Доповідач Чорнобривець О. С.
РІШЕННЯ

Іменем України

15.09.2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого судді - Чорнобривець О.С.

суддів - Потапенка В.І.,

Черненко В.В.

за участю секретаря - Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кіровограді цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 07 липня 2015 року, у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення боргу, -

встановила:

У жовтні 2014року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ПАТ «УкрСиббанк», про стягнення боргу.

В обгрунтування зазначав, що 14 березня 2007 року ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСибБанк» уклали договір, за умовами якого відповідачу було надано споживчий кредит у розмірі 9 492 долара США, для придбання автомобіля легковий седан-В марки DAEWOO модель FSO Lanos TF69Y, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який став заставним майном у забезпеченні виконання кредитного договору.

За домовленістю між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про продаж останньому заставного автомобіля, позивач став поручителем по кредиту та сплачує його, а перереєстрація автомобіля на позивача мала відбутися після повного погашення боргу за кредитом. Починаючи з серпня 2010 року позивач сплачував кредит, а 13 вересня 2010 року уклав з банком договір поруки № 243797, відповідно до якого він солідарно відповідає перед банком за виконання ОСОБА_3 усіх його зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту та заставу майна від 14 березня 2007 року. Додатковою угодою до кредитного договору, укладеною між банком та ОСОБА_3, автомобіль був переданий у користування позивача ОСОБА_4

З 2010 року позивач здійснював оплату щомісячних платежів, у вересні 2013 року ОСОБА_3 забрав автомобіль, документи та ключі від автомобіля. Після чого заплатив залишок кредиту приблизно 600-700 доларів США і продав автомобіль.

Посилаючись на такі обставини, позивач вважає, що до нього перейшли всі права кредитора і на цій підставі він має право вимагати від ОСОБА_3 повернення боргу в сумі, що була виплачена по кредитному договору за ОСОБА_3 - 5 487 доларів США, що відповідно до курсу НБУ на час звернення до суду -01.10.2014 року, складає 71 056,65 грн. В ході розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги до 116 708,49 грн., що еквівалентно 5 487 доларів США за курсом НБУ за 1 долар США - 21,27 грн. на день ухвалення рішення.

Рішенням Ленінського районного суду міста Кіровограда від 07 липня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в рахунок боргу в розмірі 42 636,06 грн., а також понесені судові витрати у розмірі 426,36 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 судовий збір на користь держави в розмірі 456,24 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 не погоджуюється з висновком суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вважає вимоги позову недоведеними, а також вказує на пропуск строку позовної давності.

ОСОБА_4 в своїй апеляційній скарзі, не погоджуючись з висновком суду в частині розміру стягнутих на його користь коштів, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вважає, що суд, задовольняючи вимоги, мав визначити суму боргу відповідно до офіційного курсу НБУ на день ухвалення рішення, проте суд визначив еквівалент на час проведення платежу.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає відхиленню, апеляційна скарга ОСОБА_3- частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права /п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України/.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на підставі ч. 2 ст.556 ЦК України до позивача, як поручителя у зв'язку з виконанням зобов'язань за кредитним договором, переходять усі права кредитора в цьому зобов'язанні, тому стягнув з відповідача кошти, на підтвердження сплати яких позивачем було надано квитанції банку.

Однак висновки суду не ґрунтуються на вимогах закону та зроблені без врахування фактичних обставин справи, тому з ними не можна погодитися, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам закону не відповідє.

Судом правильно встановлено, що що 14 березня 2007 року між АК інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу майна № 0. Позичальник отримав валютний кредит у розмірі 9492грн. та зобов'язався повернути кредит в повному обсязі не пізніше 13.03.2014 року. У забезпечення виконання зобов'язання позичальника за договором банком прийнято заставу транспортного засобу марки DAEWOO модель FSO Lanos TF69Y, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який на дату укладання договору належав ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2, виданого 13.03.2007 року ДАІ ГУ УМВС в м. Кіровограді.

13.09.2010 року між ПАТ «УкрСиббанк» і ОСОБА_4 укладено договір поруки № 243797, за яким ОСОБА_4 зобов'язується відповідати за виконання ОСОБА_3 усіх його зобов'язань перед ПАТ «УкрСиббанк», що виникли за договором про надання споживчого кредиту та заставу майна № 0 від 14.03.2007 року.

На підтвердження заявлених вимог позивач надав квитанції про сплату щомісячних платежів за договором кредиту за період з 25.08.2010року по 09.09.2013року. Сума сплаченого у доларах США складає 5 487грн., що у гривневому еквіваленті на час платежу відповідає 42636,06грн. Згідно з наданими квитанціями платниками були зазначені як ОСОБА_4 так і ОСОБА_3 Суд вважав доведеним той факт, що за всіма наданими позивачем квитанціями (39шт.) кредитні зобов'язання ОСОБА_3 перед банком були виконані позивачем, а не самим відповідачем.

Відповідач заперечуючи проти цього, підтвердив факт існування домовленості між ним та ОСОБА_4 щодо прибдання останнім заставного майна- автомобіля.

Відповідно до змісту ст.553, ст.555 ЦК України поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку і відповідає перед кредитором у разі порушення зобов'язання боржником. У такому випадку кредитор направляє вимогу поручителю про виконання зобов'язань.

Відповідно до ст.556 ЦК України після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника.

До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

У відповідності до вимог закону, укладеним договором поруки визначено, що відповідальність поручителя і боржника є солідарною. У випадку невиконання боржником своїх зобов'язань за основним договором, кредитор має право пред'явити свої вимоги безпосередньо до поручителя, які останній зобов'язаний виконати протягом 10-ти робочих днів з дати відправлення йому такої вимоги. До поручителя, який виконав зобов'язання боржника за основним договором, переходять усі права кредитора за цим зобов'язанням /п.п.1.1,.1.4,2.2,2.3 договору/.

Отже, зазначені наслідки наступають у разі повного виконання зобов'язання, забезпеченого порукою(ч.2 ст.556 ЦК України) за умовою виконання зобов'язання поручителем у відповідності до умов договору поруки.

Оскільки договірні відносини між банком, як кредитором, та ОСОБА_4 виникли на підставі укладеного договору поруки, тому права кредитора поручитель набуває за наявності таких обставин: невиконання боржником своїх зобов'язань за основним договором, пред'явлення вимог кредитора безпосередньо до поручителя та повного виконання вимог останнім.

Сукупність наведеного дає підстави для висновку про те, що перерахування коштів позивачем не відповідае правовій природі договору поруки, осільки обов'язок поручителя виконати свої зобов'язання виникає з моменту заявлення вимоги кредитора, яким й визначається обсяг та строк виконання. Лише у такому разі, кредитор може надати документ підтверджуючий виконання поручителем обов'язку у повному обсязі. За таких обставин поручитель набуває право вимоги(регресу) до боржника.

Проте, в матеріалах справи немає підтвердження тому, що боржником були порушені умови договору щодо повернення кредиту, сплати процентів та інше, наслідком чого мало б бути звернення банку до поручителя про усунення порушень. Здійснення щомісячних платежів ОСОБА_4 без заявлених вимог банку не доводить виконання ним обов"язку поручителя, були здійснені за домовленністю із боржником, маючи на меті придбання автомобіля, а тому право на регресні виплати у розумінні ст.556 ЦК України позивач не набув.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.ст.213, 214 ЦПК України щодо його законності і обґрунтованості, з підстав п.3 ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.303, ст.307, п.3 ч.1 ст.309, ст.314, ст.316 ЦПК України, колегія суддів, -

Вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково. Рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 07 липня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ПАТ «УкрСиббанк», про стягнення боргу за договором кредиту № 0 від 14 березня 2007 року, укладеного між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСибБанк, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя:

Судді: