Справа № 357/9483/15-ц Головуючий у І інстанції Рябченко Л. А.
Провадження № 22-ц/780/642/16 Доповідач у 2 інстанції Даценко Л. М.
Категорія 18 28.01.2015
УХВАЛА

Іменем України

28 січня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Білоконь О.В.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав споживачів, визнання недійсним договору та стягнення коштів,

встановила:

У липні 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому посилається на те, що 18березня 2015 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс») укладено договір фінансового лізингу № 001408, згідно умов якого предметом даного договору є транспортний засіб МТЗ Беларус, вартістю 20370.37 доларів США, що становить 550000 грн.

Однак, перед укладенням договору представник ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» Петровська Т. Г. запропонувала позивачу придбати вказану модель ТЗ 2013 року, зазначивши, що вона є в наявності, вартість її становить 275000 грн., але ТЗ перебуває на майданчику в іншому місті, після оформлення всіх необхідних документів та сплати першого внеску грошових коштів в розмірі 165000 грн. протягом 5 днів позивач отримає цей транспортний засіб. Як пояснила позивачу Петровська Т.Г., решту коштів в розмірі 110000 грн. він повинен заплатити після отримання транспортного засобу. Місцем отримання транспортного засобу представником компанії було визначено м. Біла Церква.

Представником Петровською Т. Г. був виданий позивачу на руки бланк заявки, де її рукою були вписані дані транспортного засобу МТЗ Беларус 892 Д-245 4x4 2013 року, в якій позивач і розписався. Після оформлення заявки позивачу були видані документи на оплату, в яких загальна вартість ТЗ становила 275000.00 грн., а також специфікацію (додаток №2) до договору, де вартість ТЗ була визначена в розмірі 10185.19 доларів США.

Як пояснила представник лізингової компанії, решту документів (договір і т. д.) йому буде надано після сплати першої частини грошових коштів в розмірі 165000.00 грн. та надання компанії квитанції про підтвердження їх сплати.

18.03.2015 року позивач сплатив грошові кошти в розмірі 165000.00 грн. згідно квитанції № П 1345352 від 18.03.2015 року через відділення ПАТ «Радикал Банк», що за попередньою домовленістю було визначено як авансовий платіж.

Документи, на підставі яких сплачувались грошові кошти і де була визначена вартість ТЗ в 275000.00 грн., залишились в установі банку. Копія квитанції про сплату грошових коштів в розмірі 165000.00 грн. позивачем була надана представнику лізингової компанії, після чого вона оформила в присутності позивача договір фінансового лізингу № 001408 від 18.03.2015 року.

Проте, ознайомившись 19.03.2015 року з умовами даного договору лізингу, позивач виявив, що умови договору, укладеного в письмовій формі, не відповідають попереднім домовленостям. У договорі та специфікації до нього вартість ТЗ визначена в розмірі 550000.00 грн., що значно різниться від попередньо узгодженої вартості в розмірі 275000.00 грн., до договору Петровською Т. Г було надано дві специфікації (додаток № 2), в першій редакції якої вартість ТЗ визначена як 10185.19 доларів США, в іншій 20370.37 доларів США.

Крім того, він дізнався про те, що перший платіж, який був здійснений ним, включає в себе адміністративний платіж розмірі 10 % від вартості ТЗ, що становить 2037.04 доларів США, що на день укладення становило 55000.00 грн., та комісію за передачу предмету лізингу в розмірі 3% від вартості ТЗ, зазначеної в договорі 611.11 доларів США (16500.00 грн.). Також в договорі передбачені умови, згідно з якими в разі розірвання договору з його ініціативи позивач втрачає відразу 40 % передоплати, проте, на момент внесення коштів позивача про такі наслідки ніхто не попереджав. Також з умов наданого на підписання договору позивачу стало відомо про те, що для отримання ТЗ позивачу необхідно сплатити 50% вартості ТЗ (авансовий платіж), що з урахуванням визначеної вартості становить 10185.19 доларів США.

Станом на 27 травня 2015 року грошові кошти позивачу не повернуті. Транспортний засіб не отриманий.

Отже, договір фінансового лізингу був укладений з грубим порушенням принципу добросовісності, який передбачає чесну і сумлінну поведінку суб'єктів зобов'язання, принципу недопустимості укладення зобов'язання на засадах обману та зловживання довірою, договір всупереч інтересам позивача, та не на умовах, які попередньо сторони обговорювали, представником відповідача його було введено в оману щодо дійсної вартості трактора.

Позивач вважав, що умови пунктів 1.5, 1.8, 2.5, 3.4.5, 4.1, 5.4, 7.3, 9.4, 10.14, 10.15 розділу 10 та п. п. 12.1, 12.5, 12.6, 12.7, 12.9, 12.11, 12.12, 12.13, 12.14 розділу 12 договору фінансового лізингу є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності, розумності та рівності сторін їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, що не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансовий лізинг», Цивільного кодексу України та порушує його права як споживача. Крім того, даний договір здійснений з використанням нечесної підприємницької практики шляхом введення позивача в оману стосовно ціни товару, приховання інформації про необхідність сплати адміністративних платежів, комісій, загальна сума яких перевищує 60000 грн., фактична відсутність зразків товару при його продажу, приховування інформації про продавця товару, встановлення обтяжливих положень в договір про право споживача розірвати договір вказує на наявність в діях відповідача ознак нечесної підприємницької практики, що ввела позивача в оману та є агресивною по відношенню до нього відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» і є підставою для визнання правочину недійсним ідповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Позивач просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 001408 з додатками, укладений 18.03.2015 року між сторонами. Стягнути з відповідача на його користь грошові кошти, сплачені ним 18.03.2015 року, у розмірі 165000 грн., 15000 грн. моральної шкоди. Позов заявив з підстав, передбачених ст. ст. 15, 23, 203, 215, 216 ЦК України та ст. ст. 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 вересня 2015 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 001408 з додатками, укладений 18.03.2015 року між сторонами. Стягнуто з відповідача на користь позивача кошти у розмірі 165000 грн. та 5000 грн. моральної шкоди. Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1893,60 грн.

У апеляційній скарзі відповідач просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, яке полягає в тому, що судом не надано належної оцінки фактам та доказам, які були надані відповідачем, не проаналізовано норми договору фінансового лізингу та положень спеціального закону. Суд не взяв до уваги те, що підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення договору є особисте підписання позивачем кожної сторінки самого договору та додатків до нього, а отже було досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. У своєму рішенні суд безпідставно встановив, що ціна предмета лізингу становить 275000 грн.

Також суд не взяв до уваги те, що позивачем не наведено прикладу несправедливих умом договору, які б порушували норми Закону України «Про фінансовий лізинг» та п. 6 ч.1 ст. 3 та ч. 3 ст. 509 ЦК України, якими вони є по відношенню до загальних норм Закону України «Про захист прав споживачів».

Судом першої інстанції вірно зроблено аналіз ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо необхідних умов для кваліфікації умов договору несправедливими. В той же час суд прийшов до необґрунтованого та невірного висновку про те, що п. 12.1 договору фінансового лізингу є несправедливим, а тому має бути визнаний недійсним, оскільки позивачем не доведено, що цей пункт порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків та завдає шкоди позивачеві.

Крім того, суд не взяв до уваги те, що спірний договір не може бути визнаний недійсним лише з підстав заперечення його дійсності однією із сторін договору, оскільки судом не досліджено спеціального законодавства та умов договору.

Також суд дійшов безпідставного висновку про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено завдання йому такої шкоди відповідачем, а сума моральної шкоди неспіврозмірна з доводами.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Визнаючи недійсним та стягуючи з відповідача на користь позивача 165000 грн. відповідно до положень ч. 2 ст. 216 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем при укладенні договору фінансового лізингу не були дотримані вимоги діючого законодавства, зокрема ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів», була застосована нечесна агресивна підприємницька практика, що ввела в оману споживача, включені несправедливі умови договору, порушені права позивача та вимоги законодавства.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 цього Закону лізингоодержувачу (сублізингоодержувачу) забезпечується захист його прав на предмет лізингу нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту прав власника.

Статтею 16 цього Закону, якою передбачено лізингові платежі, визначено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Згідно п. 4 ч. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Згідно ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; ціну продукції визначено неналежним чином.

Судом першої інстанції встановлено, що 18березня 2015 року між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» укладено договір фінансового лізингу № 001408, згідно п. п. 1.1, 8.2 умов якого предметом даного договору є транспортний засіб МТЗ Беларус, комплектація/модифікація 892, об'єм двигуна Д-245, вартістю 20370,37 доларів США, що становить 550000 грн.

Встановлено, що 18.03.2015 року ОСОБА_2 на виконання умов договору фінансового лізингу сплатив на рахунок відповідача 165000,00 грн., що підтверджується квитанцією від 18.03.2015 року. В даній квитанції зазначено отримувач ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», призначення платежу сплата за товар трактор Беларус МТЗ-892 від 18 березня 2015 року. (а. с. 11)

Згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» с плата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Згідно преамбули даного договору, яка містить визначення термінів, адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у додатку № 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу.

Авансовий платіж - це обов'язковий платіж, що складає частину вартості предмета лізингу, розмір якого визначено у додатку № 1 до договору, який сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця на умовах договору до моменту передачі предмета лізингу. На авансовий платіж не нараховується жодні проценти, повернення авансового платежу відбувається на умовах та у порядку, передбаченими договором.

Перший платіж - платіж, що складається з адміністративного платежу, авансового платежу, які сплачуються відповідно до умов даного договору.

Платежі - це поняття включає всі види платежів, передбачених цим договором, тобто статтею 8 даного договору.

Згідно преамбули та пункту 10.1 договору визначено, що лізинговий платіж - це платіж, що сплачується кожного місяця лізингоотримувачем на користь лізингодавця у строки та в розмірі відповідно даного договору та до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (план відшкодування, додаток № 3 до договору). Кожний лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 21 відсотків річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода лізингодавця за отримане у лізинг майно); частина від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу); комісія за супроводження договору в розмірі 7 відсотків.

Пунктом 10.2 визначено розрахунок розміру щомісячних лізингових платежів, а пунктом 10.3 договору визначено, що на момент укладання даного договору попередній розмір щомісячного лізингового платежу, у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору, становить 317.12 доларів США, що відповідно становить 8562.24 грн. у гривневому еквіваленті на дату складання цього договору.

Згідно додатку № 1 до договору фінансового лізингу № 001408 від 18.03.2015 року вартість предмета лізингу становить 20370.37 доларів США; авансовий платіж - 50.00%; сума виплат авансового платежу - 10185.19 доларів США; щомісячний авансовий платіж - 848.77 доларів США; адміністративний платіж (10%) - 2037.04 доларів США; комісія за передачу (3%) - 611.11 доларів США; вартість предмета лізингу на дату підписання договору 18.03.2015 року - 550000 грн.; курс долара США на дату підписання договору - 27.00, погашення вартості предмета лізингу в доларах США щомісячно у розмірі по 848.77 доларів США кожного місяця за період 12 місяців, а всього 10185.19 доларів США. (а. с. 26)

Згідно додатку № 2 до даного договору, специфікація - транспортний засіб марки МТЗ Беларус, модель 892, кількість - 1, ціна в доларах США - 20370.37 (а. с. 25).

Згідно долученого позивачем до позовної заяви додатку № 2 до договору фінансового лізингу № 001408 від 18.03.2015 року, специфікація - транспортний засіб марки МТЗ Беларус, модель 892, кількість - 1, ціна в доларах США - 10185.19 (а. с. 9).

Згідно долученого позивачем до позовної заяви додатку № 1 до договору фінансового лізингу № 001408 від 18.03.2015 року вартість предмета лізингу становить 10185.19 доларів США; авансовий платіж - 60.00%; сума виплат авансового платежу - 4074.07 доларів США; щомісячний авансовий платіж - 339.51 доларів США; адміністративний платіж (10%) - 1018.52 доларів США; комісія за передачу (3%) - 305.56 доларів США; вартість предмета лізингу на дату підписання договору 18.03.2015 року - 275000 грн.; курс долара США на дату підписання договору - 27.00, погашення вартості предмета лізингу в доларах США щомісячно у розмірі по 339.51 доларів США кожного місяця за період 12 місяців, а всього 4074.07 доларів США. (а. с. 10)

З урахуванням наведеного, доводи позивача про те, що умови укладеного між сторонами 18.03.2015 року договору фінансового лізингу в письмовій формі не відповідають попереднім домовленостям, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, що підтверджується вищезазначеними доказами.

Судом встановлено, що пунктами 1.4, 1.8, 4.1 вказаного договору фінансового лізингу передбачено, що лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцять) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у пункті 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору. У разі затримки сплати строку авансового платежу (не враховуючи право лізингоодержувача виплачувати авансовий платіж протягом 12 місяців), строк поставки предмета лізингу може бути відповідно змінено.

Відповідно до п. 1.5 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

Згідно п. 1.6 лізингодавець разом із продавцем солідарно відповідають перед лізингоодержувачем виключно за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета лізингу.

Судом вірно встановлено, що в оскаржуваному договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися позивач у випадку порушення якості, комплектності, справності предмета лізингу та інших умов з продажу товару.

Згідно п. 9.1 авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 50 відсотків від вартості предмета лізингу, зазначеного в договорі та у специфікації.

Пунктом 9.2 передбачено, що лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж на умовах, викладених в даному договорі, впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання даного договору платежами, які визначені в додатку № 1 до даного договору.

Пунктом 9.4 договору встановлено, що даним договором сторони визначили, що у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання договору та з метою виплати лізингоодержувачем не менше 50 % від вартості предмета лізингу на момент його купівлі та передачі, лізингоодержувач зобов'язаний єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів до моменту підписання додатку № 3 до даного договору та до моменту купівлі предмета лізингу та передачі його лізингоодержувачу. В такому випадку остаточна вартість предмета лізингу та подальші лізингові та інші обов'язкові платежі будуть визначені у додатку № 3 до даного договору, який сторони зобов'язані підписати та який є його невід'ємною частиною.

Згідно п. п. 3.2.6, 3.2.7 даного договору передбачено право лізингодавця розірвати даний договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем умов даного договору. При цьому лізингодавець не зобов'язаний завчасно повідомляти лізингоодержувача про розірвання даного договору. Лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу та у разі необрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п. 12.1 ст. 12 даного договору, що стосуються обсягу повернення коштів.

Згідно п. 12.1 даного договору лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60 % (шістдесят відсотків) від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % (сорок відсотків) лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

Таким чином, вказані положення оспорюваного договору є несправедливими, оскільки порушують принцип рівності сторін договору, учасником якого є позивач.

Пунктом 3.4.5 договору передбачено, що лізингоодержувач має право не раніше ніж пройде 12 календарних місяців з моменту підписання акту приймання-передачі предмета лізингу лізингоодержувачем достроково здійснити сплату всієї суми лізингових платежів, належних до сплати лізингоодержувачем за умовами даного договору. Якщо за погодженням сторін строк лізингу буде скорочено лізингоодержувач зобов'язується достроково сплатити належні лізингові платежі, при цьому розмір лізингових платежів може бути переглянутий за згодою сторін. У випадку такого дострокового погашення лізингоодержувачем всієї суми лізингових платежів та належного виконання ним даного договору, в тому числі зобов'язань по сплаті сум пені, штрафів тощо, лізингодавець зобов'язується зробити всі необхідні дії щодо передачі лізингоодержувачу права власності на предмет лізингу на умовах, передбачених даним договором.

Згідно п. 10.14 дострокове погашення може відбутися не раніше ніж 12 календарних місяців після підписання акту приймання-передачі предмета лізингу між сторонами. За дострокову сплату лізингових платежів в термін до 12 календарних місяців з моменту підписання акту приймання-передачі предмета лізингу лізингоодержувач сплачує штраф за дострокове погашення в розмір 10 (десять) відсотків від суми дострокового погашення.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що такі жорсткі умови є несправедливими і порушують права споживача на повне, ефективне і дострокове виконання умов договору з огляду на вимоги ст. 531 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» та Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно з пунктом 5.4 договору лізингоодержувач погоджується взяти на себе та нести всю відповідальність в межах, встановлених цим договором та чинним законодавством України стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу, щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричиненого навколишньому середовищу, юридичним та фізичним особам, або майну, що виникли прямо або опосередковано внаслідок володіння, експлуатації, транспортування предмета лізингу, або стану предмета лізингу протягом строку лізингу або протягом терміну володіння лізингоодержувачем предметом лізингу, якщо він довший.

Згідно п. 7.3 даного договору лізингодавець здійснює фактичне страхування предмета лізингу та супутніх ризиків, при цьому в договорі страхування відшкодування можливого завданого збитку у межах страхової суми має бути встановлене на користь лізингодавця. Предмет лізингу страхується на весь строк дії цього договору. Витрати, понесені лізингодавцем в результаті укладання та/або пролонгації договору страхування, компенсуються останньому лізингоодержувачем згідно окремо виставленого рахунку, в якому вказується дата, до якої необхідно сплатити рахунок. У разі несплати такого рахунку до дати, яка визначена в рахунку, лізингоодержувач зобов'язаний звернутися до лізингодавця за новим рахунком. У разі сплати рахунку після дати, яка визначена в рахунку, лізингоодержувач зобов'язаний сплатити штраф у розмірі 10 % від суми компенсації.

Тобто, зазначені умови договору є несправедливими, оскільки витрати, понесені лізингодавцем в результаті укладання та/або пролонгації договору страхування, компенсуються останньому лізингоодержувачем. При цьому у разі сплати рахунку після дати, яка визначена в рахунку, лізингоодержувач зобов'язаний сплатити штраф у розмірі 10 % від суми компенсації.

Пунктом 10.15 договору встановлено, що у разі неузгодженої у даному договорі зміни розмірів лізингових платежів сторони складають додаткову угоду до даного договору, а також на вимогу лізингодавця підписують акт коригування вартості предмета лізингу. У разі відмови лізингоодержувача від підписання такої додаткової угоди та/або акту коригування вартості предмета лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір, після чого лізингоодержувач зобов'язаний повернути лізингодавцю предмет лізингу протягом 5 (п'яти) календарних днів з моменту отримання від лізингодавця письмової пропозиції про зміну розмірів лізингових платежів, при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають.

Отже, зазначені умови договору також є несправедливими, оскільки позивачу фактично не надається можливості відмовитися від зміни розміру лізингових платежів в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів.

У пункті 8.2 оспорюваного договору вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу, однак лише на момент укладання договору (20370.37 доларів США). За умовами п. 8.3 договору сторони погодилися, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату укладання даного договору, може змінюватися у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця.

При цьому, зі змісту договору випливає, що лізингоодержувач в жодному разі не може вплинути на вибір продавця та підбір товару за вигідною для нього ціною. Таке обмеження лізингоодержувача та невизначеність з ціною предмета лізингу ставить позивача в повну залежність від відповідача.

Крім того, в порушення ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» не знайшли свого відображення у змісті оспорюваного договору права лізингоодержувача, передбачені цією статтею.

З урахуванням наведеного, умовами оскаржуваного договору встановлена відповідальність позивача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед позивачем, а саме: стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу, проте умовами договору позивач позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у рівноцінний спосіб у випадку порушення відповідачем умов договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З огляду на вище викладене та за наявності квитанції про сплату позивачем за товар від 18.03.2015 року, додатків №№ 1 та 2 до договору, які надані позивачу представником відповідача до укладення договору та додатків №№ 1 та 2 до договору, які надані позивачу представником відповідача під час укладення договору, які суперечать один одному, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що сторони не дійшли згоди щодо ціни предмета лізингу та розміру лізингових платежів, які є істотними умовами договору відповідно до вимог ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг». (а. с. 9-11, 12-26).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Згідно п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

За змістом ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Забороняються як такі, що вводять в оману, пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції;недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення.

Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним.

Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції.

Як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики: вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання. Перелік форм агресивної підприємницької практики не є вичерпним.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Судом вірно встановлено, що оскільки підприємницька практика відповідача спонукала позивача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, то така практика ввела в оману позивача стосовно дійсної вартості товару та розміру лізингових платежів.

Крім того, підприємницька практика відповідача ввела в оману позивача, оскільки під час пропонування продукції позивачу представник відповідача надала у нечіткий, незрозумілий та двозначний спосіб інформацію, необхідну для здійснення позивачем свідомого вибору, що підтверджується квитанцією від 18.03.2015 року, додатками №№ 1, 2, наданими позивачу до підписання договору, та умовами договору і додатками №№ 1, 2 до нього, наданими позивачу представником відповідача після підписання ним договору.

Також підприємницька практика відповідача ввела в оману позивача, оскільки представником відповідача хоча й запропоновано для реалізації транспортний засіб за визначеною умовами договору ціною (п. п. 1.1, 8.2), однак умовами договору передбачено, що існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції. (п. п. 1.8, 8.1, 8.3, 8.4, 9.4, 10.4).

Судом встановлено, що відповідач посилається на п. 16.6 договору лізингу, який передбачає, що всі попередні домовленості, вважаються такими, що втратили чинність навіть якщо вони дійсно мали місце до укладення цього договору.

Таким чином, суд дійшов вірного висновку, що відповідач фактично визнає, що укладенню договору передували домовленості, в даному випадку в письмовій формі, які і ввели в оману позивача. Натомість, зі змісту додатків до договору № 1 та № 2 не вбачається, які з них є попередніми домовленостями, вони за своїм змістом, номерами та назвою є аналогічними, лише змінена вартість предмета лізингу та суми виплат, та є додатками до договору. Крім того, додатки до договору не можуть передувати укладенню договору.

Статтею 627 ЦК України передбачено свободу договору, яка полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживача.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 6 ЦК України сторони мають право врегулювати в договорі, який передбачено актами цивільного законодавства, свої відносини, які не передбачені цими актами. Разом з цим сторони не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За правилами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх;

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі.

Отже, стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Зазначений висновок Верховного Суду України щодо застосування статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" викладений у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, який відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Також частиною першою статті другої Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Встановлено, що аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 18 березня 2016 року, укладеного між сторонами, дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (пункт 3.4, статті 3 договору та ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг»), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені ч. 2 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг», положеннями ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Згідно пункту 1.5 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.5 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Крім того, колегія суддів вважає, що умови пункту 1.6 оспорюваного договору суперечать вимогам частини першої статті 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця. Також стаття 12 договору встановлює жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Передбачені преамбулою, статтею 9 договору та додатком № 1 до вказаного договору зобов'язання лізингоодержувача сплатити адміністративний платіж, авансовий платіж, перший платіж, комісію за супроводження договору, комісію за передачу предмета лізингу, а також визначений пунктами 9.4, 9.6 даного договору обов'язок лізингоодержувача єдиноразово сплатити різницю вартості предмета лізингу до вже сплачених авансових платежів, та сплатити подальші лізингові та інші обов'язкові платежі, виходять за межі переліку передбачених ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингових платежів, а тому вказані пункти договору є недійсними, у зв'язку з чим вказані положення договору є несправедливими.

Отже, колегія суддів вважає, що в оспорюваний договір включені несправедливі умови, які зазначені у ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх.

З урахуванням наведеного, оскільки положення пунктів 1.5, 1.8, 2.5, 3.4.5, 4.1, 4.2, 5.4, 7.3, 9.4, 10.14, 10.15 та п. п. 12.1, 12.5, 12.6, 12.7, 12.9, 12.11, 12.12, 12.13, 12.14 договору фінансового лізингу є несправедливими, включаючи ціну договору, і зміна зазначених положень договору зумовлює зміну інших положень договору, то суд дійшов вірного висновку про те, що на вимогу позивача, як споживача, ці обставини є підставою для визнання даного договору недійсним у цілому відповідно до вимог ч. ч. 5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист споживачів».

Крім того, позовні вимоги в частині нечесної підприємницької практики підтверджуються тим, що під час пропонування позивачу предмета лізингу відповідачем надана у нечіткий, незрозумілий та двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення ним свідомого вибору. Введення позивача в оману стосовно ціни предмета лізингу, приховання інформації про необхідність сплати адміністративного, авансового, першого платежів, та комісій, загальна сума яких перевищує 60000 грн., фактична відсутність зразків товару при його продажу, приховування інформації про продавця товару, встановлення обтяжливих положень в договорі про право споживача розірвати договір вказує на наявність в діях відповідача ознак нечесної підприємницької практики, що ввела позивача в оману, та є агресивною по відношенню до нього, що є підставою для визнання даного договору недійсним з підстав, передбачених ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що умови оскаржуваного договору фінансового лізингу порушують вимоги ст. ст. 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 6, 9, 10, 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» та норм Цивільного кодексу України.

Колегія суддів вважає, що відповідно до положень ч. 1 ст. 216 ЦК України суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 165000 грн., одержаних відповідачем на виконання договору фінансового лізингу.

Також суд дійшов вірного висновку про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн. відповідно до вимог ст. 23 ЦК України та ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист споживачів». При визначенні розміру завданої моральної шкоди суд врахував те, що у зв'язку з вчиненням відповідачем по відношенню до позивача дій нечесної підприємницької практики, які спричинили позивачу не лише матеріальних збитків, а й моральних, що виразилися у душевних стражданнях та переживаннях позивача в зв'язку зі зміною його звичайного способу життя, неможливості отримання предмету лізингу чи то повернення сплачених коштів та необхідністю захисту порушених прав.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду про задоволення позову, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді