У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Закропивного О.В., Луспеника Д.Д., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 10 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 з підстав, передбачених ст. 405 ЦК України.

На обґрунтування позову зазначав, що з відповідачкою вони перебували у зареєстрованому шлюбі до 2005 року. Мають двох спільних дітей. Після розірвання шлюбу ним було придбано указаний житловий будинок на підставі договору купівлі-продажу від 27 травня 2009 року. У 2010 році сторони намагалися примиритися, почали проживати разом у спірному будинку. З 6 липня 2010 року ОСОБА_5 разом із дітьми була зареєстрована у вказаному будинку. Однак примирення не вдалося, і з вересня 2012 року ОСОБА_5 виселилася і фактично не проживає у спірному будинку. Вважає, що даний будинок не є спільним майном подружжя, оскільки його було придбано за кошти його батьків та після розлучення із ОСОБА_5 Оскільки відповідачка у добровільному порядку відмовляється зніматися із реєстрації у спірному будинку та перешкоджає йому вільно володіти, користуватись житлом, а також отримувати субсидію на оплату електричної енергії, він звернувся до суду за захистом. Просив позов задовольнити.

У квітні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому просила встановити факт проживання із ОСОБА_4 однією сім'єю з березня 2005 року до вересня 2012 року та визнати за нею право власності на Ѕ частину указаного будинку як спільне майно подружжя. На обґрунтування позову зазначала, що після розірвання шлюбу у 2005 року вони з ОСОБА_4 фактично продовжували проживати однією сім'єю, вели спільне господарство та мали єдиний сімейний бюджет, та у 2009 році придбали спірний будинок за спільні кошти. Просила зустрічний позов задовольнити.

Рішенням Романівського районного суду Житомирської області від 4 листопада 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 10 березня 2015 року рішення місцевого суду в частині задоволення позову ОСОБА_4 скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. У решті рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Зокрема, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що вселення ОСОБА_5 у спірний будинок відбулося зі згоди його власника - ОСОБА_4 у липні 2010 року. Виселення ОСОБА_5 разом із малолітніми дітьми відбулося у вересні 2012 року під час перебування у неприязнених стосунках із ОСОБА_4, а тому правильним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що відповідач була відсутня понад один рік у спірному будинку з поважних причин. Таким чином, відсутні підстави вважати, що відповідач втратила право користування житловим будинком.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 10 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Закропивний

Д.Д. Луспеник

С.П. Штелик