Номер провадження: 22-ц/785/4887/15
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.09.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Цюри Т.В., Сидоренко І.П.

при секретарі Колмакові В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради про визнання права власності у порядку спадкування,-

встановила:

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання за нею права власності на 30/1000 частини дачної будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_3 (а. с. 2-4).

В обґрунтування позову посилалася на те, що на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1, виданого Управлінням земельних ресурсів ОМР ОСОБА_3 належала 30/1000 частини дачної будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть від 07.05.2006 року. Позивачка звернулася до Шостої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка, їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказану земельну ділянку, однак на дачну будівлю, розташовану на цій земельній ділянці свідоцтво не видавалось. Звернувшись до нотаріуса знов для оформлення документів на дачну будівлю їй було відмовлено у видачі, у зв'язку з тим, що свідоцтво про право власності № НОМЕР_1, видане Управлінням земельних ресурсів Одеської міської ради 25 лютого 2000 року, зареєстроване в КП «ОМБТІ та РОН» 24жовтня 2006 року, тобто після смерті ОСОБА_3 У зв'язку із вказаним позивачка змушена звернутися до суду із зазначеними вимогами.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30 березня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено (а. с. 40-43).

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права (а. с. 49-52).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_2 підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог.

Проте, колегія суддів з таким висновком суду погодитись не може.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 1984 року знаходились у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 24 лютого 1984 року (а. с. 100).

На підставі свідоцтва про право власності на частину житлової будівлі № 375 від 25 лютого 2000 року ОСОБА_3 належало 30/1000 частин ДБК «Тіниста», який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 113). На підставі Державного акту на право приватної власності на землю, серії НОМЕР_2 від 10 серпня 1998 року ОСОБА_3 належала земельна ділянка, площею 0,0630 гектарів, розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 105).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3, про що Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції міста Одеси в Книзі реєстрації смертей 07 травня 2006 року зроблено актовий № 4339, що вбачається зі свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_3 (а. с. 96).

Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді: земельної ділянки, площею 0,0630 гектарів та 30/1000 частин ДБК «Тіниста».

Спадкоємицею першої черги після смерті ОСОБА_3 є його дружина - позивачка ОСОБА_2 Інших спадкоємців немає.

За життя ОСОБА_3 склав заповіт, згідно якого усе своє майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право заповів ОСОБА_2, а якщо вона помре раніше за нього або спадщину не прийме усе майно заповів - ОСОБА_4 (а. с. 5).

21.10.2006 року ОСОБА_2 звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка до Шостої Одеської державної нотаріальної контори.

25 грудня 2006 року державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Пенчевим К.Л. було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого ОСОБА_2 успадкувала земельну ділянку, площею 0,0630 гектарів, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_3 (а. с. 111). 16.03.2007 року ОСОБА_2 отримала Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, серії НОМЕР_4 (а. с. 9-10).

Відповідно до вимог ст. ст. 1217, 1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до п. 4.1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

Зі змісту відповіді Шостої Одеської державної нотаріальної контори від 06.02.2015 року № 245/02-14 вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видати неможливо, оскільки право власності на 30/1000 частин ДБК «Тіниста», які належать померлому на підставі свідоцтва про право власності на частину житлової будівлі № НОМЕР_1 від 25 лютого 2000 року, зареєстровано в КП ОМБТІ та РОН 14 жовтня 2006 року, тобто після смерті ОСОБА_3 (а. с. 94).

Отже, за життя право власності на 30/1000 частин ДБК «Тіниста» за ОСОБА_3 зареєстровано не було.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, вникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року і яка втратила чинність на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу від 13.121995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5 і зареєстроване в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 року за № 157/6445 (подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від держаної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно п. 6 роз'яснень Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна.

При цьому спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватись законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців,зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 07 грудня 1990 року № 533-ХІІ «Про місцеві ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування».

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будівлі, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

Таким чином, у ОСОБА_3 виникло право власності на 30/1000 частин ДБК «Тіниста» на підставі свідоцтва про право власності на частину житлової будівлі № НОМЕР_1 від 25 лютого 2000 року, виданого Управлінням земельних ресурсів Одеської міської ради.

Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі смерті члена житлово-будівельного кооперативу, дачно-будівельного, гаражно-будівельного кооперативу, члена садівницького товариства, який повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включаються відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та насадження.

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини, згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК.

Законодавство, яке було чинним на набуття права власності не передбачало відведення земельної ділянки для цієї мети.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку.

Таким чином за життя, ОСОБА_3 набув право власності на 30/1000 частин ДБК «Тіниста», у встановленому порядку, у зв'язку з чим у нього виникло право власності на дачну будівлю.

Крім того, колегія суддів враховує, що ОСОБА_2 своєчасно звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, вважається такою, що прийняла спадщину, а також ту обставину, що вона позбавлена можливості отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за заповітом в порядку ст. 34 «Про нотаріат», у зв'язку з відсутністю державної реєстрації на дачну будівлю, а відтак вважає можливим задовольнити її позовні вимоги і визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за заповітом на 30/1000 частини дачної будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, після смерті її чоловіка ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

При указаних обставинах, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 березня 2015 року підлягає скасуванню з ухваленням нового по суті заявлених вимог.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 березня 2015 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом право власності на 30/1000 частини дачної будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, після смерті її чоловіка ОСОБА_3.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий Погорєлова С.О.

Судді Цюра Т.В.

Сидоренко І.П.