УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 21 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування вимог банк посилався на те, що 14 січня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 було укладено договір про іпотечний кредит № CNNNG2, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 142 650 грн зі сплатою 15 % річних за користування кредитом, строком повернення до 14 січня 2026 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 14 січня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, на підставі якого відповідач передала в іпотеку банку належне їй на праві власності нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 43,4 кв. м, вартістю 190 200 грн.

Банк посилався на те що, відповідач належним чином зобов'язання за кредитним договором не виконує, внаслідок чого станом на 15 жовтня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 165 588 грн 81 коп., з яких: 132 989 грн 74 коп. - заборгованість за кредитом, 17 267 грн 83 коп. - заборгованість за процентами, 277 грн 71 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 15 053 грн 53 коп. - штраф (процентна складова).

Враховуючи викладене, банк просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 14 січня 2008 року № CNNNG2 звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 43,4 кв. м, шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки; виселити з спірної квартири відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 21 січня 2015 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і направити справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на невідповідність висновків судів обставинам справи, неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та вирішувати питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення апеляційного суду таким вимогам закону не відповідає.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що банк не надав доказів на підтвердження наявності заборгованості за кредитним договором від 14 січня 2008 року № CNNNG2, дійсний розмір заборгованості за вказаним кредитним договором, у разі її наявності, враховуючи кредитний договір від 14 січня 2008 року № CNNG2, укладений між банком та відповідачем, за яким банк відкрив єдиний рахунок для зарахування коштів № НОМЕР_1, та висновок судово-економічної експертизи від 29 вересня 2014 року № 1103-1105/14-24, відповідно до якого неможливо визначити розмір простроченої кредитної заборгованості (тіло, відсотки, пеня, штраф) окремо по кожному кредитному договору № CNNNG2 та № CNNNG2 з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна, оскільки суди дійшли його з порушенням норма матеріального та процесуального права при неповному встановлені обставин справи.

Судами встановлено, що 14 січня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 було укладено договір про іпотечний кредит № CNNNG2, за умовами якого остання отримала кредит (на початковий внесок для придбання квартири) у розмірі 18 950 грн зі сплатою 1,25 % на місяць за користування кредитом, строком повернення до 14 січня 2026 року (а. с. 52-57).

Відповідно до п. 7.2 вказаного кредитного договору виконання даного договору банк відкриває позивальнику рахунок № НОМЕР_1 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості за кредитними договорами від 14 січня 2008 року № CNNNG2 (далі - основний кредит) та № CNNNG2 (далі - договір на початковий внесок). При цьому кошти розподіляються наступним чином: 1) погашення заборгованості за кредитним договором на початковий внесок (за виключенням суми, спрямованої на дострокове погашення кредиту); 2) погашення заборгованості за основним кредитом (за виключенням суми, спрямованої на дострокове погашення кредиту); 3) за наявності поточних зобов'язань за кредитом на початковий внесок - дострокове погашення кредиту на початковий внесок у межах суми заборгованості; 4) при відсутності поточних зобов'язань по кредиту на початковий внесок - дострокове погашення основного кредиту у межах суми заборгованості.

14 січня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 було укладено договір про іпотечний кредит № CNNNG2, за умовами якого остання отримала кредит (для придбання квартири) у розмірі 142 650 грн зі сплатою 15 % річних за користування кредитом, строком повернення до 14 січня 2026 року (а. с. 20-28).

Відповідно до п. 2.4 вказаного кредитного договору позичальник зобов'язується щомісячно до 14 числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладання цього договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані кредитором відсотки ануїтетними платежами в розмірі не менше 1 935 грн 34 коп. шляхом внесення готівки до каси кредитора або шляхом безготівкового перерахування на рахунок № НОМЕР_1, відкритий у кредитора.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 14 січня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, на підставі якого відповідач передала в іпотеку банку належне їй на праві власності нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 43,4 кв. м, вартістю 190 200 грн.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання повинно виконуватись належним чином, згідно умов договору та вимог цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Частиною 1 т. 33 та ст. 39 Закону № 898-ІV передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України).

Згідно зі ст. 60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до висновку судово-економічної експертизи від 29 вересня 2014 року №1103-1105/14-24 в межах наданих документів підтвердити чи спростувати розмір простроченої кредитної заборгованості (тіло, відсотки, пеня, штраф) окремо по кожному кредитному договорі № CNNNG2 та № CNNNG2 не можливо. Відсутність в повному обсязі джерел інформації щодо погашення простроченої заборгованості в розмірі платежів та наявність неоднозначних даних щодо погашення платежів у інформації, яка є в матеріалах справи, не дає можливості визначити розмірі простроченої кредитної заборгованості (тіло, відсотки, пеня, штраф) окремо по кожному кредитному договорі № CNNNG2 та № CNNNG2 (а. с. 154-172).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в позові з підстав недоведеності позивачем розміру заборгованості за кредитним договором від 14 січня 2008 року № CNNNG2, у порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України та апеляційний суд, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України на вищевказані обставини справи та вимоги закону уваги не звернули, залишили поза увагою те, що позивальник зобов'язаний належним чином виконувати зобов'язання, згідно умов договору та вимог цивільного законодавства; банк надав розрахунок заборгованості за кредитним договором відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, тоді як відповідач вказаний розрахунок ніякими доказами не спростував та не надав доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позову; не з'ясували, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_03_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки судами допущені порушення норм матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду не можуть вважатись законними і обґрунтованими та підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

ухвалила:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 21 січня 2015 року скасувати, справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко