Справа № 127/3028/15-ц Провадження № 22-ц/772/2269/2015Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 33Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Медвецького С.К.,

суддів: Оніщука В.В., Чуприни В.О.,

при секретарі Франчук О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області, Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Державної казначейської служби України, третя особа: Вінницька обєднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Вінницькій області, про солідарне стягнення коштів, -

встановив:

У лютому 2015 року представник позивача ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що постановою першого заступника начальника Ладижинського МВ УМВС України у Вінницькій області начальника слідчого відділення від 27 листопада 2014 року закрито кримінальне провадження щодо ОСОБА_3 та інших у звязку з відсутністю в їх діях складу злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України. Зобовязано відділ фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку УМВС України у Вінницькій області повернути ОСОБА_3 речові докази кошти в сумі 95 470 грн. та 3 700 доларів США, які знаходяться на зберіганні в ФЕВ УМВС України у Вінницькій області, згідно з квитанцій № 2 та № 318 від 14 червня 2001 року.

На письмові звернення ОСОБА_3 до УМВС України у Вінницькій області про повернення грошових коштів, йому повідомлено, що вилучені у 2001 році кошти були поміщені на депозитний рахунок УМВС України у Вінницькій області у ГУДКСУ у Вінницькій області та відповідно до вимог ДПІ у м. Вінниці перераховані до Державного бюджету України.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16 березня 2015 року позовні вимоги в частині стягнення 3 700 доларів США залишені без розгляду.

Ухвалою цього ж суду від 16 березня 2015 року до участі в справі залучені: в якості відповідача Державна казначейська служба України, в якості третьої особи Вінницька обєднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Вінницькій області.

Посилаючись на те, що невиконання постанови слідчого в частині повернення грошових коштів порушує права ОСОБА_3, так як УМВС України у Вінницькій області безпідставно перерахувало належні йому кошти до Державного бюджету України, представник позивача, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути солідарно з відповідачів на користь ОСОБА_3 за рахунок коштів державного бюджету 95 470 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 червня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_3 95 470 грн.

В апеляційній скарзі представник Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права.

У судовому засіданні представник Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області ОСОБА_4 та представник УМВС України у Вінницькій області ОСОБА_5 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник Вінницької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області у судове засідання не зявився.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Частина четверта статті 10 ЦПК України передбачає, що суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що вилучені у позивача кошти в сумі 95 470 грн., які перераховані до Державного бюджету України, не можуть бути повернуті йому в іншому чим судовому порядку, а відтак дійшов висновку, що існують підстави для відшкодування (повернення) цих коштів у порядку, визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом установлено, що 12 червня 2001 року відносно позивача ГСУ МВС України порушено кримінальну справу № 24-38 за ст. 86-1, ч. 2 ст. 172, ч. 2 ст. 194 КК України (у редакції 1960 року). У той же день працівники ОВС УБОЗ УМВС України у Вінницькій області, які проводили оперативно-слідчі дії (обшук), вилучили у позивача належні йому грошові кошти в сумі 95 470 грн. та 3 700 доларів США (а.с.12).

Постановою першого заступника начальника Ладижинського МВ УМВС України у Вінницькій області начальника слідчого відділення від 27 листопада 2014 року закрито кримінальне провадження щодо ОСОБА_3 та інших у звязку з відсутністю в їх діях складу злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України. Зобовязано відділ фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку УМВС України у Вінницькій області повернути ОСОБА_3 речові докази кошти в сумі 95 470 грн. та 3 700 доларів США, які знаходяться на зберіганні в ФЕВ УМВС України у Вінницькій області, згідно з квитанцій № 2 та № 318 від 14 червня 2001 року (а.с.5-11).

З метою отримання вилучених грошових коштів у сумі 95 470 грн. та 3 700 доларів США позивач у січні 2015 року звернувся до слідчого управління УМВС України у Вінницькій області з відповідною заявою, однак отримав відповідь про те, що вилучені у 2001 році грошові кошти були поміщені на депозитний рахунок УМВС у Вінницькій області, відкритий у ГУДКСУ у Вінницькій області та відповідно до вимог ДПІ у м. Вінниці перераховані до Державного бюджету України (а.с.13, 36, 37).

Листом від 26 лютого 2015 року т.в.о. начальника УМВС України у Вінницькій області повідомив позивача, що кошти в сумі 3 700 доларів США він може отримати 02 березня 2015 року в касі ВФЗБО УМВС. Кошти в сумі 95 470 грн., які були перераховані до державного бюджету, будуть повернені після надходження на розрахунковий рахунок УМВС України у Вінницькій області (а.с.33).

Згідно зі ст. 79 КПК України (у редакції 1960 року, яка діяла на момент вилучення коштів) речові докази зберігаються при справі, за винятком громіздких предметів, які зберігаються в органах дізнання, попереднього слідства і в суді або передаються для зберігання відповідному підприємству, установі чи організації.

Відповідно до пунктів 25, 30, 59, 60 Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженої спільним наказом Генеральної прокуратури України, МВС України, ДПІ України, СБУ, ВСУ, ДСА від 27 серпня 2010 року №51/401/649/471/23/126, ювелірні та побутові вироби з дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння, монети з дорогоцінних металів і такі, що містять у собі дорогоцінні метали, лом цих виробів, банківські метали та іноземна валюта, вилучені у громадян органами дізнання та досудового слідства, які визнані речовими доказами, реєструються у відповідному журналі та передаються в упакованому вигляді в спеціально пристосоване для зберігання речових доказів приміщення, до Державного сховища дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння України, в касу фінансового підрозділу або до банківських установ у порядку, передбаченому чинним законодавством України. У тих випадках, коли грошові кошти, валюта та інші цінні папери або інші цінності є речовими доказами, вони не пізніше ніж у 3-денний строк після проведення необхідних досліджень здаються матеріально-відповідальній особі для зберігання у спеціально обладнаних для цієї мети приміщеннях, у касу фінансового підрозділу або до уповноваженого банку, на підставі постанови органу дізнання або досудового слідства, але в окремих опечатаних пакетах з описом вкладення. У таких випадках у супровідному листі (постанові органу дізнання або досудового слідства) зазначається, що цінності, які надсилаються (здаються на зберігання), є речовими доказами і зберігаються до окремого розпорядження органу, що надіслав (здав) їх на зберігання. Якщо речові докази та інше майно знаходяться на спеціальному зберіганні, за місцем їх зберігання надсилається копія або виписка з вироку, ухвали, постанови, де вказується про подальшу долю цих обєктів. Прийняте рішення є обовязковим для керівників тих установ, де зберігаються речові докази. Речові докази та інше майно, яке підлягає поверненню власникам, видається їм у натурі під розписку, яка долучається до кримінальної справи та нумерується наступним її аркушем.

Аналогічний порядок зберігання речових доказів був передбачений в Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами досудового слідства від 18 жовтня 1989 року № 34/15, яка діяла до 27 серпня 2010 року.

Та обставина, що вилучені у позивача кошти є речовими доказами, визнана сторонами, тому не підлягає доказуванню (ч. 1 ст. 61 ЦПК України).

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 уточнив вимоги і зазначив, що саме незаконними діями посадових і службових осіб УМВС України у Вінницькій області ОСОБА_3 завдана шкода, оскільки останні незаконно перерахували кошти до Державного бюджету України, наслідком чого стало неповернення йому цих коштів після закриття кримінального провадження. Таким чином, вважає, що кошти повинні бути стягнуті (повернуті) ОСОБА_3 відповідно до вимог ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Частиною 1 статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно з ч. 7 ст. 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення арешту; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

У випадках, визначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Пунктом 2 частини 2 цього Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до п. 2 ст. 3 зазначеного Закону, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи досудового слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» майно, зазначене в пункті 2 статті 3 цього Закону повертається в натурі.

Частиною 16 статті 14 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року № 6/5/3/41 передбачено, що якщо вимога про повернення майна або відшкодування його вартості у безспірному порядку не задоволена або громадянин не згодний з прийнятим рішенням, він має право звернутися до суду в порядку позовного провадження.

Правильного встановивши, що у результаті незаконних дій органів дізнання та досудового розслідування з володіння, користування та розпорядження позивача вибули грошові кошти в сумі 95 470 грн., які на час розгляду справи в суді першої інстанції, ні на час розгляду справи в апеляційному порядку ОСОБА_3 не повернуто, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про законність вимог про повернення вилучених коштів.

Відповідно до ст. ст. 170, 176 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обовязки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, тому в деліктних правовідносинах зобовязання держави виконує Державна казначейська служба України, на яку покладено функції по здійсненню управління наявними коштами Державного бюджету України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно встановив, що спірні кошти зараховані до державного бюджету, а відтак дійшов обґрунтованого висновку про стягнення цих коштів з Державної казначейської служби України.

Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійснені ними своїх повноважень.

Доводи апеляційної скарги про те, що кошти в сумі 95 470 грн. не є шкодою у розумінні Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки вилучення коштів у позивача не може бути підставою для відшкодування шкоди у порядку, передбаченому вищевказаним законом, колегія суддів не приймає до уваги, так як саме відповідно до п. 2 ст. 3 зазначеного Закону громадянинові відшкодовуються (повертаються) майно (в тому числі гроші, тощо), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи досудового слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт.

Також безпідставними є посилання апелянта на те, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення ст. 1172 ЦК України (відшкодування юридичною або фізичною особою шкоди, завданої їхнім працівником чи іншою особою), оскільки шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, а відтак не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис / ОСОБА_6

Судді: / підпис / ОСОБА_7

/ підпис / ОСОБА_8

З оригіналом вірно: