Ухвала

іменем україни

16 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Київського національного університету імені Тараса Шевченка до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог - Міністерство оборони України, про стягнення заборгованості та виселення, за касаційною скаргою Київського національного університету імені Тараса Шевченка на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 25 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року Київський національний університет імені Тараса Шевченка (далі - КНУ ім. Т. Шевченка) звернувся до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що на підставі договору про підготовку спеціалістів від 11 вересня 1995 року та додаткових угод до нього КНУ ім. Т. Шевченка передав у користування Міністерства оборони України (далі - МОУ) блок секції у гуртожитку АДРЕСА_1 для проживання офіцерів, офіцерів-слухачів та членів їх сімей на термін навчання. Згідно з додатковою угодою до договору про підготовку спеціалістів від 22 грудня 1997 року, яка укладена 19 серпня 2009 року між КНУ ім. Т. Шевченка та МОУ, останнє зобов'язувалось після введення в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_2 вивільнити та передати університетові житлові кімнати в студентському гуртожитку № 11. Зазначене відселення мало бути проведено до кінця 2011 року.

Враховуючи те, що з 01 січня 2012 року КНУ ім. Т. Шевченка немає жодних договірних відносин з МОУ, позивач просив в порядку ст. 132 ЖК Української РСР виселити відповідачів із кімнат № № НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 вказаного гуртожитку.

Також в обґрунтування позовних вимог про стягнення з відповідачів коштів за проживання позивач посилається на те, що відповідно до договорів, укладених між університетом та МОУ, сім'ї військовослужбовців повинні сплачувати за проживання особисто, розмір оплати встановлюється за згодою сторін. Проте у зв'язку з неналежним виконанням свого обов'язку з оплати за проживання в гуртожитку у відповідачів виникла заборгованість в сумі 72 498 грн 80 коп., яку позивач просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку.

Під час розгляду справи представник позивача звернувся до суду із заявою про зміну підстав позову, в якій посилається на те, що відповідачі перешкоджають університету вільно користуватися, розпоряджатися майном, що належить йому на праві господарського відання, та зазначає, що відповідачі не є студентами або робітниками університету, а тому не мають права на проживання в гуртожитку.

Враховуючи наведене, позивач просив стягнути з відповідачів суму боргу за проживання у гуртожитку в розмірі 72 498 грн 80 коп., а також виселити останніх із займаних ними кімнат № № НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 гуртожитку АДРЕСА_1.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 25 березня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що на підставі договору про підготовку спеціалістів від 11 вересня 1995 року та додаткових угод до нього КНУ ім. Т. Шевченка передав у користування МОУ блок секції у гуртожитку АДРЕСА_1 для проживання офіцерів, офіцерів-слухачів та членів їх сімей на термін навчання. Згідно з додатковою угодою до договору про підготовку спеціалістів від 22 грудня 1997 року, яка укладена 19 серпня 2009 року між КНУ ім. Т. Шевченка та МОУ, останнє зобов'язувалось після введення в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_2 вивільнити та передати університетові житлові кімнати в студентському гуртожитку АДРЕСА_1, в яких проживають сім'ї військовослужбовців, у тому числі звільнених у запас або відставку. Зазначене відселення мало бути проведено до кінця 2011 року.

Відповідачі були заселені до гуртожитку № 11 в 1999 році на підставі клопотання військової частини НОМЕР_4 на ім'я проректора КНУ ім. Т. Шевченка про внесення змін до плану заселення гуртожитку АДРЕСА_1, відповідно до положень додаткової угоди від 28 жовтня 1998 року до договору про підготовку спеціалістів від 11 вересня 1995 року. Міністерство не виконало своїх зобов'язань в частині відселення всіх сімей військовослужбовців, в тому числі відповідачів, а тому останні продовжують проживати у гуртожитку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідачам були надані кімнати в гуртожитку не позивачем, а МОУ на підставі укладених договорів про підготовку спеціалістів, де кожна сторона договору взяла на себе відповідні зобов'язання, а тому посилання позивача на безпідставність проживання відповідачів, тобто наявність підстав для виселення на підставі ст. 116 ЖК Української РСР визнали такими, що не узгоджуються з фактичними обставинами справи. Також звертали увагу на те, що з огляду на підстави вселення відповідачів до гуртожитку до даних правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. 132 ЖК Української РСР , на яку позивач посилався при подачі позову до суду. Крім того, позивачем не доведено настання обставин, які б давали підстави змінювати розмір оплати за проживання в гуртожитку, а також не надано доказів належного повідомлення відповідачів про зміну розміру цієї оплати.

Колегія суддів не може повністю погодитися з висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України).

Додатковою угодою до договору про підготовку спеціалістів від 22 грудня 1997 року, яка укладена 19 серпня 2009 року між КНУ ім. Т. Шевченка й МОУ, визначено термін дії договору ‒ з 1 січня 1998 року до 31 грудня 2011 року.

Після закінчення строку дії договорів відповідачі продовжують проживати в гуртожитку, користуватися житлово-комунальними послугами.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Крім того, ст. 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

Умовами додаткової угоди до договору про підготовку спеціалістів від 22 грудня 1997 року, яка укладена 19 серпня 2009 року між КНУ ім. Т. Шевченка та МОУ, передбачено, що розмір та порядок місячної плати за користування житловим приміщенням, місцями загального користування та надані житлово-комунальні послуги встановлюються наказами ректора університету.

У разі якщо строк дії договору закінчився, а особа, заселена в гуртожиток на підставі такого договору, продовжує користуватися майном і отримувати послуги, на неї покладається обов'язок сплачувати за його користування в розмірах, у строки та в порядку, що були визначені договором, строк якого закінчився.

Крім того, колегія суддів вважає за можливе звернути увагу на те, що у разі розгляду спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Главами 58, 59 ЦК України визначено правове регулювання договорів майнового найму і найму житла, а положеннями ст. 391 ЦК України захищено права власника від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння.

Оскільки відповідачі проживають у гуртожитку на підставі цивільно-правового договору, строк якого закінчився, то власник гуртожитку має право звернутися до суду за захистом своїх прав на підставі положень ЦК України.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-503цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Ухвалюючи оскаржувані рішення, суди наведеного не врахували, не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, не визначилися з нормами матеріального права, які підлягають застосуванню у даних правовідносинах, що є підставою для їх скасування та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Київського національного університету імені Тараса Шевченка задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 25 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська