ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/13/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2015 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Цимбал І.К.

при секретарях - Пархоменко А.М., Єфремову В.В., Черленюк В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Головне управління юстиції в м. Києві -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, де є треті особи, посилаючись на те, що після смерті її батька відкрилась спадщина, у зв'язку з чим остання звернулась до нотаріальної контори для її прийняття, проте дізналась, що батько за час життя склав заповіт, яким заповів все належне останньому майно відповідачу. Позивач вважає, що на час складання заповіту, батько не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними через тяжку хворобу, тривалий прийом ліків, які значно вплинули на його психічний стан. Позивач зазначає, що за час життя батько останньої мав намір розділити майно між рідними доньками, які є сторонами у справі, в рівних частинах, проте в силу психічної неспроможності вчинив дію направлену на позбавлення позивача спадщини, чим скористалась відповідач.

В судовому засіданні позивач та представники останньої позовні вимоги підтримали, просили задовольнити.

Відповідач та представник останнього проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що відповідач за час життя допомагала батькам, в тому числі і батькові до кінця його смерті, чого в свою чергу позивач не робила. Отже, за таких обставин батьком сторін було прийнято рішення скласти заповіт на відповідача. Спадкодавець ніколи на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебував, хворів, приймав багато ліків, проте це не впливало на його мозкову діяльність, зокрема під час складання заповіту, батько сторін усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась про час та місце розгляду справи, була повідомлена належним чином, проте її неявка не є перешкодою для розгляду справи.

Третя особа Головне управління юстиції в м. Києві. просила розглянути справу у відсутність представника останнього /а.с. 97/.

Вислухавши пояснення сторін, представників останніх, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Сторони є рідними доньками ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с. 6, 7, 12/.

10.06.2009 року ОСОБА_5 склав заповіт, яким заповів 1/2 та 1/12 частини квартири АДРЕСА_1 відповідачу /а.с. 132/.

Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ч. 1 ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1236 ЦК України, заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Згідно ч. 2 ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

В якості заінтересованих осіб, повноважних пред'являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК, можуть розглядатися виключно особи, суб'єктивні спадкові права яких, що виникають відповідно до норм книги шостої ЦК (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів) порушені у зв'язку із вчиненням заповіту (ухвала колегії суддів ВССУ від 28 вересня 2011 року (справа № 6-27855св11)).

Позивач зазначає, що на час складання заповіту спадкодавець не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, оскільки у зв'язку з хворобою приймав значну кількість ліків, які впливали на його мозкову діяльність. Спадкодавець - батько сторін, не міг скласти заповіт виключно на відповідача, посвідчити його та підписати, оскільки прагнув розділити майно порівну між дітьми, такий вчинок зумовлений наявністю вказаних нею підстав, за відсутності вільного волевиявлення спадкодавця.

Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно п. п. 7 п. 16 ППВСУ «Про розгляд судами справ про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4/13, про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування, системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (ст. 145 ЦПК). Суд не має права давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань.

Ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (ухвала колегії суддів ВССУ від 2 листопада 2011 року в справі № 36-29047св11). Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами.

Згідно п. 16 ППВСУ Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Згідно відповіді з КМПЛ № 2 спадкодавець ОСОБА_5 на обліку у лікаря - психіатра не перебував /а.с. 141/.

Згідно відповіді з інституту неврології, психіатрії та наркології Національної академії Медичних наук України, вбачається, що в разі якщо б спадкодавець ОСОБА_5 страждав на психічне захворювання і виявлення таких ознак лікарем неврологом (невропатологом), останній повинен повідомити пацієнта про необхідність звернутися до лікаря психіатра, про що зазначити у медичній картці. В разі відмови пацієнта також зазначити про це у медичній картці пацієнта. /а.с. 202, 203, 205/. У медичній картці ОСОБА_5 відповідні записи відсутні. В свою чергу записи, які не містять обов'язкових реквізитів (печаток лікаря тощо) та ті, що стосуються можливих психічних розладів та діагностування їх у пацієнта лікарем невропатологом, складені з порушенням вимог ст. 27 Закону «Про психіатричну допомогу», медичної сили не мають /а.с. 202, 203, 205/, що останні що представником позивача не спростовано.

Згідно висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 353 від 27.04.2015 року, вбачається що спадкодавець ОСОБА_5 під час посвідчення, підписання оспорюваного заповіту, за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, незважаючи на наявні у нього діагнози хвороб та вживання медичних препаратів /а.с. 188 - 191/.

Суд вважає, що доводи представників позивача щодо оцінки наявних діагнозів спадкодавця зазначених у медичній карті /а.с. 56 - 81/, є неспроможними, оскільки як зазначено вище, суд не має права давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань. З цих же підстав суд вважає неспроможними покази свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які не є фахівцями у галузі медицини та не були очевидцями посвідчення та підписання оспорюваного заповіту.

Представником позивача були заявлені клопотання про допит експертів, які проводили експертизу, з метою усунення неточностей експертного висновку, а також проведення повторної експертизи. Судом було відмовлено у задоволенні вказаних клопотань, оскільки в останніх відсутні обґрунтування, які саме неточності має висновок експерта, що саме необхідно з'ясувати та додатково дослідити і яким чином такі процесуальні дії зумовлять спростування попереднього висновку, або спростують інші докази у справі. Суд вважає, що вказані клопотання зумовлені на затягування процесу, що порушуватиме ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (1950 року), а саме що кожна особа має право на розгляд справи судом у продовж розумного строку.

Оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, у зв'язку з чим суд відмовляє у задоволенні останніх.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 60, 61, 79, 88, 208, 209, 212 - 218 ЦПК України, ст. 1217, ч. 1 ст. 1223, ст. 1233, ч. 1 ст. 1234, ч.ч.1, 2 ст. 1235, ч. ч. 1, 2 ст. 1236,

ч. 2, ст. 1257 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Головне управління юстиції в

м. Києві відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду

м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: