УХВАЛА

іменем україни

27 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 9 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 17 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Посилалося на те, що 2 травня 2008 року між сторонами укладений кредитний договір № PLXRRC14420154, відповідно до якого відповідачу був наданий кредит в розмірі 9 900 грн зі сплатою 12 % річних строком на один рік. Відповідач порушив умови договору, внаслідок чого станом на 22 липня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 92 707 грн 25 коп., яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 9 грудня 2014 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 12 468 грн 87 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 17 лютого 2015 року рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 9 грудня 2014 року скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками, з комісії та штрафу (процентна складова). В цій частині ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за відсотками за користування кредитом в розмірі 1 268 грн 50 коп., заборгованість по комісії за користування кредитом в розмірі 2 949 грн 54 коп., штраф (процентна складова) в розмірі 4 390 грн 82 коп. Всього сума заборгованості, яка підлягає стягненню, становить 21 077 грн 73 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушено умови кредитного договору, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню.

Скасовуючи частково рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками, з комісії та штрафу, посилаючись на ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Проте повністю погодитись з такими висновками не можна.

Судами встановлено, що 2 травня 2008 року між сторонами укладений кредитний договір № PLXRRC14420154, відповідно до якого відповідачу був наданий кредит в розмірі 9 900 грн зі сплатою 12 % річних строком на один рік.

Внаслідок невиконання умов договору ОСОБА_3 станом на 22 липня 2013 року утворилась заборгованість в сумі 92 707,25 грн, яка складається з заборгованості за кредитом - 5 984,20 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом - 1268,50 грн, заборгованості по комісії за користування кредитом - 2 949,54 грн, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 77 614,19 грн, а також штрафів відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн - штраф (фіксована частина); 4390,82 грн - штраф (процентна складова).

Згідно з п. 5.5 умов надання споживчого кредиту терміни позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а

позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Окрім цього частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року № 6-240цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до актів про передачу заставного майна на відповідальне зберігання від 1 жовтня 2009 року ОСОБА_3 було передано, а позивачем прийнято заставлене майно на відповідальне зберігання.

У вищевказаних актах зазначено, що у випадку непогашення наявної простроченої заборгованості та залишку за кредитом у термін до 14 жовтня 2009 року позичальник доручає ПАТ КБ «ПриватБанк» передати на реалізацію заставне майно за ціною, визначеною незалежним експертом, а виручені від реалізації засоби за вирахуванням витрат на проведення оцінки майна направити на погашення заборгованості.

Судами не перевірено, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення сторін, та якими доказами вони підтверджуються, чи реалізовано заставне майно відповідача та чи направлені кошти на погашення заборгованості, не надали належної оцінки наявним доказам у справі. Крім того, суд не зазначив, який розрахунок заборгованості проведений з 15 травня 2011 року по 7 грудня 2012 року.

На порушення вимог ст. 10 ЦПК України суди не сприяли всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, які мають вирішальне значення для правильного її вирішення.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

На порушення вимог статей 4, 10, 212, 213 ЦПК України суди на зазначене уваги не звернули, не перевірили розрахунок заборгованості, належним чином не з'ясували фактичних обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшли передчасного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог саме в такому розмірі.

Зазначене вище свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що у свою чергу, призвело до поверхового вирішення спору.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом першої інстанції не встановлені, не перевірені всі докази у справі, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 9 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 17 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна
Судді:Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко