Ухвала іменем україни
03 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М., Нагорняка В.А., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2013 року та рішення апеляційного суду Київської області від 07 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності.

Зазначав, що з 28 лютого 1997 року до 20 серпня 2013 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_5 За час шлюбу ними було придбано: житловий будинок по АДРЕСА_1; промислові магазини площею 38,5 кв. м та 93,22 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 та автомобіль марки «Mercedes-Benz S-350».

Посилаючись на те, що шлюб між ними розiрвано, проте згоди щодо поділу спільного сумісного майна не досягнуто, у процесі розгляду справи, уточнивши позовні вимоги, просив у порядку поділу зазначеного майна визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаних житлового будинку, автомобіля, промислових магазинів, грошових коштів, що розміщені на рахунках фізичної особи -підприємця ОСОБА_5, і товарно-матеріальних цінностей фізичної особи -підприємця ОСОБА_5 та стягнути з ОСОБА_5 на його користь 57 304 грн 45 коп. - 1/2 частину боргового зобов'язання, що стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 солідарно на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 23 травня 2012 року.

У жовтні 2013 року ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності.

Посилаючись на те, що за час шлюбу нею та ОСОБА_4 було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 та автомобіль марки «Mercedes-Benz S-350», просила в порядку поділу цього майна визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку, стягнути з ОСОБА_4 на її користь 90 тис. грн грошової компенсації за 1/2 частину зазначеного автомобіля та 57 304 грн 45 коп. - 1/2 частину боргового зобов'язання.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково: визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та на 1/2 частину автомобіля марки «Mercedes-Benz S-350»; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково: визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 07 жовтня 2014 року рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2013 року скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частини промислового магазину загальною площею 38,5 кв. м та промислового магазину з мансардними спорудами загальною площею 93,22 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2, ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено; у решті - рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2014 року відмовлено ОСОБА_4, у відкритті касаційного провадження в зазначеній справі з підстав, передбачених пунктом 5 частини четвертої статті 328 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Постановою Верховного Суду України від 11 березня 2015 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_4, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити у справі нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 у частині визнання за ним права власності на 1/2 частину спірних магазинів, суд першої інстанції вважав, що спірні магазини використовуються ОСОБА_5 як фізичною особою - підприємцем і належать їй як фізичній особі -підприємцю, і, застосувавши норми статті 52 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статей 57, 61 Сімейного кодексу України, дійшов висновку про те, що майно фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, тому поділу не підлягає, при цьому ОСОБА_4 має право лише на частку одержаних доходів від діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_5

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання за ним права власності на 1/2 частину спірних магазинів і ухвалюючи в цій частині нове рішення, апеляційний суд, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, погоджуючись із висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину зазначених магазинів, водночас змінив мотивувальну частину рішення суду, указавши, що у разі, якщо майно придбане за спільні кошти, воно є спільною сумісною власністю подружжя, та при передачі цього майна для здійснення підприємницької діяльності ОСОБА_5 воно належить їй як приватному підприємцю, при цьому спірне майно повинно включатись до спільної маси й ураховуватись під час поділу; водночас другий з подружжя має право вимагати виплати йому сум (грошової компенсації за частку спірного майна) у разі пред'явлення такого позову й доведеності, що це майно було придбане за спільні кошти подружжя.

Проте з такими висновками апеляційного суду не можна повністю погодитись з наступних підстав.

Судами встановлено, що з 28 лютого 1997 року до 20 серпня 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі.

За час шлюбу ними набуте майно: житловий будинок АДРЕСА_1; автомобіль марки «Mercedes-Benz S-350»; нежитлові будівлі (промислові магазини) площею 38,5 кв. м та 93,22 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2, які використовуються ОСОБА_5 для здійснення підприємницької діяльності.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 03 грудня 2004 року ОСОБА_5 на праві приватної власності належить нежитлова будівля, промисловий магазин площею 38,5 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 01 лютого 2008 року визнано за ОСОБА_5 право власності на самочинно збудоване нерухоме майно - промисловий магазин площею 93,22 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2. Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Переяслав-Хмельницького бюро технічної інвентаризації від 19 лютого 2008 року за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на вказаний магазин.

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця від 10 червня 2003 року ОСОБА_5 зареєстрована як фізична особа -підприємець.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Одним із видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи - підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним із подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи - підприємця може бути об'єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Судом встановлено, що нерухоме майно (нежитлові будівлі) набуте ОСОБА_5 в період шлюбу та використовується нею для здійснення підприємницької діяльності.

Разом із тим, зробивши висновок про те, що спірне майно відноситься до правового режиму спільної сумісної власності подружжя, суд апеляційної інстанції водночас дійшов взаємовиключних висновків про те, що це майно належить ОСОБА_5 як фізичній особі - підприємцю, та не вирішив по суті спір щодо поділу зазначеного майна.

Ухвалюючи рішення про відмову в поділі вищевказаного майна, апеляційний суд не врахував, що способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначаються статтею 71 СК України, та що сутність поділу полягає у тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Таким чином, суд апеляційної інстанції не перевірив правильність застосування вищезазначених норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції в повному обсязі не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 07 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур В.А. Нагорняк Г.В. Юровська