Провадження № 22-ц/780/1785/15 Доповідач у 2 інстанції Поліщук
Категорія 1 02.04.2015
УХВАЛА

Іменем України

02 квітня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Поліщука М.А.

суддів: Кулішенка Ю.М., Сушко Л.П.

при секретарі: Лопатюк В.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину житлового будинку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який згодом уточнив та просив визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане ОСОБА_2 26 лютого 2013 року реєстраційною службою Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, визнати за позивачем право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1, який складається з житлового будинку, прибудови, веранди, ганку, погріба з шийкою, а також до складу садиби входить вбиральня, огорожа, ворота та хвіртка.

Позов мотивував тим, що для вирішення проблем із житлом відповідач запропонував йому купити в с. Глибочка недобудований будинок, добудувати його разом, а по завершенні будівництва оформити право власності на будинок в рівних частках. Погодившись на пропозицію відповідача, позивач домовився з ОСОБА_3 про купівлю у неї незакінченого будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1.

Зазначав, що надав кошти для придбання вказаного будинку, однак, оформити на своє ім'я цю покупку не зміг, оскільки не мав паспорта, так як в 2004 році у нього були викрадені документи. Тому документи на будинок були оформлені на ім'я відповідача його брата - ОСОБА_2 Спільними зусиллями позивача, відповідача та їх брата і майже повністю за кошти позивача будинок був побудований, однак право власності на цей будинок відповідач оформив на своє ім'я. Позивач проживав в цьому будинку, одна кімната повністю була обжита ним, обставлена меблями, побутовою технікою, особистими речами. Після цього, відповідач обманом забрав у нього ключі та став не допускати його до будинку.

Вказував, що майно у вигляді спірного будинку є новоствореним майном, в результаті об'єднання грошових коштів, матеріальних засобів та трудових зусиль і на підставі усної домовленості повинно було виникнути право спільної власності на нього в рівних частках.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його позовні вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на невірну оцінку судом доказів у справі та порушення норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги із наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивачем не було надано суду допустимих та належних доказів придбання житлового будинку, його добудови та ремонту за особисті кошти.

Не надано доказів того, що між ним та відповідачем існувала угода про те, що позивачу буде виділена частка у будинку в обмін на оплату за будинок та його участь у будівництві. Також зазначено, що відсутні підстави для застосування у даному випадку положень ст. 331 ЦК України, оскільки частка закінчених робіт у розмірі 43 % по добудові житлового будинку не є окремим новоствореним об'єктом нерухомого майна.

Такі висновки суду є правильними, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ст..60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 квітня 2005 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 23 квітня 2005 року, посвідченого державним нотаріусом Білоцерківської районної державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1-488, придбав у ОСОБА_3 за ціною 2 700 грн. незакінчений будівництвом житловий будинок готовністю 57%, що знаходиться в АДРЕСА_1. (а.с.49).

Житловий будинок збудований до 100% готовності в 2005 році, що вбачається з технічної документації на нього. (а.с.96-98).

26 лютого 2013 року реєстраційною службою Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - житловий будинок по АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_2 (а.с.5).

Станом на 08 липня 2014 року в спірному будинку з 21 березня 2013 року зареєстрований і проживає власник будинку - ОСОБА_2

21.06.2005 року рішенням Пилипчанської сільської ради ОСОБА_2 передано безоплатно у власність для обслуговування жилого будинку і господарських споруд в АДРЕСА_1 земельну ділянку площею 0,10га. (а.с.7).

ОСОБА_1 з 12.08.2008 року зареєстрований в будинку за адресою: АДРЕСА_2. (а.с.19).

Встановивши вказані обставини, з врахуванням предмету позовних вимог, правових підстав позову, доказів сторін на підтвердження - заперечення позову, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є рідними братами, проте вони не проживали спільно, не були пов'язані спільним побутом і не мають взаємні права та обов'язки, а тому суд обґрунтовано виходив із того, що на час придбання незакінченого будівництвом будинку на ім.»я ОСОБА_2 23 квітня 2005 року, будівництва будинку та отримання в 2013 році на ім.»я відповідача правовстановлюючого документа про право власності сторони не були сім»єю.

Письмову угоду про створення спільної власності сторони не укладали.

Відповідають вимогам закону і висновки суду на те, що частка закінчених відповідачем робіт у розмірі 43% не є окремим новоствореним об»єктом нерухомого майна і положення ст..331 ЦК України не підлягають застосуванню.

Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - житловий будинок по АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_2, видане 26.02.2013 року, відповідає вимогам закону і з заявлених позивачем підстав не підлягає визнанню недійсним.

ОСОБА_1 відповідно до ст..ст.10,60 ЦПК України не довів свого позову, що є його обов»язком.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому рішення є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував, що між позивачем і відповідачем була домовленість про придбання спірного будинку у спільну власність, що ним сплачувались кошти за придбання будинку, придбання більшої частини будівельних матеріалів не заслуговують на увагу, так як були оцінені судом при розгляді справи.

Суд вірно вказав у рішенні, що ці обставини позивачем не доведені.

Обгрунтовано судом відхилені як неналежні докази надані позивачем видаткові накладні та товарні чеки, так як вони не містять даних з приводу прізвища платника, адреси замовника та інше.

Інші доводи апеляційної скарги на невірну оцінку доказів у справі та порушення судом норм матеріального і процесуального права колегія суддів вважає необґрунтованими і такими, що не впливають на відповідність вимогам закону ухваленого рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія судів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: