У Х В А Л А

4 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Лященко Н.П.,Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 червня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи : орган опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради, Реєстраційна служба Житомирського міського управління юстиції, про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини будинку, скасування державної реєстрації права власності, зобов'язання повернення майна у попередній стан,

встановила:

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 16 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів палати у цивільних справах Апеляційного суду Житомирської області від 18 березня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 червня 2015 року ОСОБА_4 відмовлено у відкритті касаційного провадження.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення Богунського районного суду м. Житомира від 16 січня 2015 року, рішення Апеляційного суду Житомирської області від 18 березня 2015 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 червня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанції, виходив із того, що враховуючи положення Закону України «Про охорону дитинства», Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», статей 215, 203, 358 ЦК України, позивачем не надано доказів на підтвердження дійсного порушення права малолітнього на користування житлом та погіршення його житлових умов при укладанні матір'ю ОСОБА_5 оспорюваного договору купівлі-продажу частини спірного житлового будинку. Малолітня дитини прописана та проживає в іншій частині спірного будинку, крім того, набуті за наслідком укладення договору купівлі-продажу кошти забезпечили проведення ремонту та суттєве покращення житлових умов як малолітнього ОСОБА_7 так і ОСОБА_5

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2012 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 18 травня 2011 року, яким ОСОБА_8 було надано дозвіл на продаж квартири, скасовано за протестом прокурора. За таких обставин, суди вірно застосували до спірних правовідносин частину шосту статті 203 ЦК України, та дійшли обґрунтованого висновку, що правочин вчинений батьком не може суперечити правам та інтересам неповнолітніх дітей.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 грудня 2013 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що при укладенні спірного договору купівлі-продажу не було дотримано вимог закону щодо обов'язковості отримання попереднього дозволу органів опіки та піклування для вчинення правочину нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має неповнолітня дитина, а тому можна дійти висновку про нікчемність вказаного договору.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2014 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що малолітня ОСОБА_7 та ОСОБА_5 мають право користування спірним будником, іншого житла вони не мають, отже спірний договір купівлі-продажу, який всупереч вимогам частини шостої статті 203 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» було укладено без дозволу органів опіки та піклування, суперечить їхнім правам та законним інтересам.

У наданому для порівняння рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 лютого 2014 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що договори іпотеки укладені в порушення вимог частини шостої статті 203 ЦК України, а тому є недійсними, оскільки неповнолітня на момент укладення договорів іпотеки мала право користування будинком, що став предметом іпотеки, який був постійним і єдиним місцем її проживання, у зв'язку з чим для укладення договорів іпотеки необхідна була згода органу опіки та піклування.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що неповнолітні діти фактично використовують житлову площу та мають право користування нею, що підтверджується відповідною реєстрацією, а тому указані обставини були перешкодою для укладення договору іпотеки без згоди органу опіки та піклування.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що договір іпотеки укладений в порушення вимог часини шостої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України, а тому є недійсним, оскільки неповнолітній на момент укладення договору іпотеки мав право користування квартирою, що стала предметом іпотеки, який був постійним і єдиним місцем його проживання, у зв'язку з чим для укладення договору іпотеки необхідна була згода органу опіки та піклування.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 вересня 2014 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що суди належним чином не перевірили з якого часу неповнолітня ОСОБА_4 проживає в спірній квартирі та має право користування нею, чи надавався дозвіл органів опіки та піклування на реалізацію S частини спірної квартири, право користування якою має неповнолітня дитина, та яка належить її батьку.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року, суд виходив із того, що установивши місце постійного проживання матері малолітньої ОСОБА_4 у спірному нерухомому майні, переданому в іпотеку, суди дійшли помилкового висновку в порушення вимог статі 29 ЦК України про відсутність доказів щодо проживання за цією адресою малолітньої дитини, оскільки за встановлених судом фактичних обставин справи її проживання, а отже, і право користування житловою площею за цією адресою презюмується, якщо не буде встановлено інше.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надана для порівняння постанова Верховного Суду України не слугує прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи : орган опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради, Реєстраційна служба Житомирського міського управління юстиції, про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини будинку, скасування державної реєстрації права власності, зобов'язання повернення майна у попередній стан за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 червня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Н.П. Лященко

А.Г. Яреми