АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 22-ц/796/7296/2015 головуючий у 1-й інстанції: Сухомлінов С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Пікуль А.А., Побірченко Т.І.

при секретарі: Бугай О.О.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, до ОСОБА_4, третя особа: орган опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про вселення, встановлення порядку користування та усунення перешкод у користуванні будинком та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, третя особа: орган опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 9 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2013 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вони є співвласниками ј частини жилого будинку АДРЕСА_1 з частиною надвірних будівель та споруд, яку вони отримали в порядку спадкування за законом після свого померлого батька ОСОБА_5, а відповідач ОСОБА_4 є власником іншої ј частини вказаного жилого будинку.

Посилаючись на те, що відповідачка не впускає їх до будинку, добровільно відмовляєся визначити порядок користування спірним жилим приміщенням, позивачі з урахуванням уточнених позовних вимог просили суд вселити їх та неповнолітнього ОСОБА_3 у будинок АДРЕСА_1; встановити порядок користування спірним будинком, виділивши їм та ОСОБА_3 в користування житлову кімнату площею 15,5 кв.м. та топочну кімнату площею 8,9 кв.м., а ОСОБА_4 - житлову кімнату площею 10,7 кв.м., місця загального користування залишити в їх спільному користуванні, а також зобов'язати ОСОБА_4 не чинити їм перешкоди у користуванні цим будинком.

У квітні 2011 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим будинком АДРЕСА_1.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 9 квітня 2015 року позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 задоволено частково. Вселено ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у користуванні квартирою № 2 будинку АДРЕСА_1. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 про вселення та усунення перешкод у користуванні будинком та відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині та задовольнити її зустрічнний позов. Скаржник зазначає, що судом першої інстанції при задоволенні вимоги позивачів за первісним позовом про вселення не було враховано те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зі своїм малолітнім сином ОСОБА_3 ніколи не проживали у спірному будинку, жодних витрат по утриманню будинку не несуть; також суд не взяв до уваги ту обставину, що спірний будинок побудований таким чином, що до кожної наступної кімнати в будинку можна потрапити лише через усі інші попередні кімнати, що з огляду на неприязні стосунки з позивачами робить неможливим їх спільне проживання. Крім того, судом не було враховано доводи позивача за зустрічним позовом про те, що малолітній ОСОБА_3 у спірному будинку ніколи не проживав, його мати не несе витрат по утриманню спірного домоволодіння, а також оскільки він не є членом її родини, тому він вважається таким, що втратив право користування жилим будинком.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення порядку користування будинком сторонами не оскаржується, тому в силу ст. 303 ЦПК України не перевіряється.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

ОСОБА_1, ОСОБА_2 та її представник - ОСОБА_7 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважали, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації як представник органу опіки та піклування просила розглядати справу за відсутності їх представника.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 24 жовтня 2006 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 23 квітня 2007 року, визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (за кожним із них) право власності на ј частину жилого будинку АДРЕСА_1 з частиною надвірних будівель та споруд, в порядку спадкування за законом після померлої ОСОБА_8 та померлого ОСОБА_9 (а. с. 5-9).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 14 травня 2009 року (а. с. 17).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 березня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прийняли у спадщину ј частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд за АДРЕСА_1 (кожна по 1/8 частини будинку), після померлого ОСОБА_5 (а. с. 18).

Також установлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є сином позивача ОСОБА_2 та з 2009 року зареєстрований у спірному будинку разом зі своєю матір'ю (а. с. 19; 20).

Таким чином, позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 є співвласниками ј частини жилого будинку АДРЕСА_1, а відповідач ОСОБА_4 є власником іншої ј частини вказаного жилого будинку.

Із матеріалів справи вбачається, що спірною є квартира АДРЕСА_1, в якій фактично проживає відповідачка ОСОБА_4 зі своїм чоловіком.

Зазначена обставина сторонами у справі не оспорюється.

Судом також установлено, що позивачі разом з малолітнім ОСОБА_3 не мають можливості вселитися до спірної квартири в будинку, оскільки співвласник будинку ОСОБА_4 чинить їм у цьому перешкоди.

Згідно зі ст.ст. 317, 319 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За положенням ч.ч. 1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивачі як співвласники будинку, що є у спільній частковій власності, володіють і користуються ним спільно із відповідачкою ОСОБА_4, а малолітній ОСОБА_3 є членом сім'ї ОСОБА_2, і оскільки їм чиняться перешкоди у користуванні цим майном, вони мають право вимагати усунення таких перешкод та вселення у спірну квартиру АДРЕСА_1.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було враховано те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зі своїм малолітнім сином ОСОБА_3 ніколи не проживали у спірному будинку, жодних витрат по утриманню будинку не несуть, а також тієї обставини, що з урахуванням технічних характеристик побудови спірного будинку та неприязні стосунки з позивачами їх спільне проживання є неможливим, не є правовою підставою для позбавлення власників можливості вільно користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Ураховуючи те, що місце проживання малолітнього ОСОБА_3 було визначено його матір'ю ОСОБА_2 у будинку АДРЕСА_1, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги ОСОБА_4 за зустрічним позовом про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим будинком, не підлягають задоволенню з наведених вище підстав.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 9 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: А.А. Пікуль

Т.І.Побірченко