УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К., Колодійчука В.М., Умнової О.В.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 02 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 27 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнення позовних вимог просила суд усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у м. Овручі Житомирської області, шляхом знесення самовільно збудованої прибудови та знищення однієї вигрібної каналізаційної ями, яка знаходиться у загальному дворі користування, розширення в'їзних воріт заїзду в загальний двір, перенесення квітника та зменшення бетонної відмостки на 50 см від житлового будинку; зобов'язати ОСОБА_7 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться за цією ж адресою, шляхом знесення профільної огорожі з воротами та хвірткою, якою огороджено земельну ділянку у загальному дворі користування, знесення доріжки, забетонованої залізними плитами, довжиною 3 метри, зменшення бетонної відмостки на 50 см від житлового будинку та прибирання навезеного розкиданого щебеню; визначити земельну ділянку площею 0,0233 га, що знаходиться в загальному користуванні у спільній частковій власності між нею та відповідачами та зобов'язати відповідачів не зводити на ній ніяких технічно-будівельних споруд. Позовні вимоги мотивовані тим, що вона та відповідачі у справі є співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 у м. Овручі Житомирської області. ОСОБА_6 без відповідних дозволів та з порушенням нормативно-правових актів здійснила прибудову до належної їй частини житлового будинку, облаштувала квітник, вигрібну яму та закрила проїзд у загальний двір. Від вигрібної ями йде стійкий неприємний запах. ОСОБА_7 без її згоди поставила на спільній земельній ділянці огорожу з воротами та хвірткою. Вважає, що такими діями відповідачі перешкоджають їй користуватися земельною ділянкою, що знаходиться у їх спільній частковій власності. Добровільно дійти згоди щодо встановлення порядку користування земельною ділянкою вони не можуть, у зв'язку з чим змушена була звернутись до суду із указаним позовом.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 02 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 27 жовтня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_5, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позов заявлений безпідставно, оскільки вона є неналежним позивачем у цій справі. При цьому суди зазначили, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом визначення порядку користування спірною земельною ділянкою, проте таких вимог ОСОБА_5 не заявляла.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна.

Судами встановлено, що ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1

Також сторонам у справі на праві спільної часткової власності належить земельна ділянка площею 0,0259 га, що розташована за вищевказаною адресою, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Частка кожного у спільній власності становить 1/3 (а. с. 8).

З листа Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Житомирській області від 16 грудня 2013 року вбачається, що під час перевірки об'єкта, розташованого по АДРЕСА_1 у м. Овручі Житомирської області, встановлено, що громадянкою ОСОБА_6 проводились будівельні роботи з будівництва прибудови до власної частини житлового будинку без отримання відповідних дозвільних документів. За недотримання містобудівного законодавства її притягнуто до адміністративної відповідальності (а. с. 12).

13 лютого 2008 року Відділом містобудування та архітектури Овруцької районної державної адміністрації Житомирської області погоджено добудову до житлового будинку ванної кімнати з південної сторони житлового будинку, при умові виготовлення проектної документації. Добудова ванної кімнати ОСОБА_6 була погоджена з позивачкою ОСОБА_5, про що свідчить її письмове погодження від 13 лютого 2008 року на ім'я міського голови (а. с. 90).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України об'єкт нерухомості належить до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

У п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», судам роз'яснено, що у випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК).

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Отже, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року № 6-180цс14 у справі за позовом про знесення самочинного будівництва, яка відповідно до положень статті 360 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Крім того, у порушення вимог п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України суд першої інстанції не уточнив позовних вимог ОСОБА_5 та не звернув уваги на уточнюючу позовну заяву про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та встановлення порядку її користування, зазначивши про те, що така вимога позивачем не заявлялась (а. с. 48-50).

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами попередніх інстанцій фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що, у свою чергу, призвело до поверхневого вирішення спору.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 02 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 27 жовтня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька
М.К. Гримич
В.М. Колодійчук
О.В. Умнова