Справа № 299/3992/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

28 травня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача: Куцина М. М.,

суддів: Павліченка С. В., Собослоя Г. Г.,

при секретарі: Чейпеш С. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Виноградівського районного суду від 23 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року до суду з позовом звернулася ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення часток у спільній сумісній власності подружжя та визнання права власності.

Позов мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбові з 23 квітня 1988 року по 5 лютого 2013 року.

Від даного шлюбу сторони дітей не мають.

За перебування в шлюбові сторони побудували житловий будинок АДРЕСА_1 у с. Чепа Виноградівського району Закарпатської області загальною площею 171,8 кв. м. , житловою площею 53,3 кв. м..

27 червня 2001 року ОСОБА_2 Виноградівською РДА видане Свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок АДРЕСА_1 Виноградівського району Закарпатської області.

На підставі розпорядження, виданого Виноградівською РДА №356 від 25 червня 2001 року, житловий будинок АДРЕСА_1 Виноградівського району Закарпатської області був зареєстрований КП Виноградівським інвентар бюро 27 червня 2001 року за реєстровим номером №309.

Позивачка посилається на те, що ОСОБА_2 перешкоджає користуватися їй спірним будинком і угоди про поділ цього будинку між ними не досягнуто.

ОСОБА_3, посилаючись на зазначені у позовній заяві обставини справи, та з підстав, передбачених ч.2 ст.372 ЦК України ч.2 та ч.3 ст. 70 СК України, просила у суді першої інстанції визнати право спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок АДРЕСА_1 Виноградівського району Закарпатської області на 1/2 частину та у цій частині визнати право власності на даний житловий будинок.

Рішенням Виноградівського районного суду від 23 січня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 Виноградівського району Закарпатської області, загальною площею 171,8 кв. м. , житловою площею 53,3 кв. м... Вирішено питання про судові витрати.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції і оскаржив це рішення в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просив рішення суду першої інстанції змінити, визнати право власності на спірний будинок за позивачкою ОСОБА_3 на 1/4 частину.

Відповідач у суді апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

Судова колегія вважає, що, відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України, може розглянути справу за відсутністю позивача та його представника, оскільки вони належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, що з'явилися по справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень Верховного Суду України, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із положень ст. ст. 62, 63, 69, 70 СК України, що спірний житловий будинок, набутий подружжям ОСОБА_3 за час перебування у зареєстрованому шлюбові і відноситься до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя , і частки дружини та чоловіка є рівними , а тому, визнав право власності на даний житловий будинок на 1/2 частку за кожним із сторін.

Судова колегія погоджується з висновками місцевого суду, який, розглядаючи заявлений по справі позов, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Судом першої інстанції встановлені наступні факти.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбові з 23 квітня 1988 року по 5 лютого 2013 року.

Від даного шлюбу сторони дітей не мають .

Рішенням Виноградівського районного суду від 5 лютого 2013 року шлюб між сторонами розірвано.

За час перебування сторонами в зареєстрованому шлюбові ними побудований житловий будинок АДРЕСА_1 у с. Чепа Виноградівського району Закарпатської області, загальною площею 171,8 кв. м. , житловою площею 53,3 кв. м..

ОСОБА_2 Виноградівською районною державною адміністрацією 27 червня 2001 року видано Свідоцтво про право особистої власності на цей спірний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 у с. Чепа Виноградівського району Закарпатської області.

На підставі розпорядження, виданого Виноградівською районною державною адміністрацією за №356 від 25 червня 2001 року, цей спірний житловий будинок за АДРЕСА_1 у с. Чепа Виноградівського району Закарпатської області був зареєстрований КП Виноградівським інвентар бюро 27 червня 2001 року за реєстровим номером №309 за ОСОБА_2.

Позивачка посилається на те, що відповідач перешкоджає користуватися їй спірним будинком і угоди про поділ цього будинку між ними не досягнуто.

Відповідач у суді апеляційної інстанції визнав факт того, що спірний будинок був побудований у період спільного проживання у зареєстрованому шлюбові із позивачкою.

Відповідач у суді першої інстанції просив збільшити його частку та зменшити частку позивачки у спільному сумісному майні до 1/4 частини, з врахування його сімейного стану, оскільки він створив нову сім"ю від якої в нього є неповнолітня донька - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до правил ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України).

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Способи та порядок поділу майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначені ст. 71 СК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї .

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4, 5 ст. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

У п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Апелянт у апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції не врахував обставини про те, що після укладення шлюбу з позивачкою він з 1988 року по 2001 роки проживав у старому спадковому будинку його батьків, і лише після завершення будівництва нового житлового будинку він розібрав старий ( батьківський ) будинок . Шлюб між сторонами був розірваний за позовом дружини, що спричинило йому моральні страждання. У даний час він перебуває у повторному шлюбі і просить зменшити розмір частки позивачки у спірному будинку з 1/2 частини на 1/4 частину.

Судова колегія вважає, що дані доводи апеляційної скарги не мають правового значення і не можуть бути правовою підставою для зменшення розміру частки позивача та збільшення частки відповідача з підстав, визначених ч.2 та ч.3 ст. 70 СК України , а тому, підлягають відхиленню як необґрунтовані.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те , що спірний будинок побудований сторонами по справі під час перебування у зареєстрованому шлюбові і є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і, відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, визнав право власності за сторонами по справі на даний житловий будинок за кожним по 1/2 частині.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Виноградівського районного суду від 23 січня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: