Справа № 466/5/11 Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В.
Провадження № 22-ц/783/2873/15 Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Берези В.І., Бойко С.М.,

за участі судового секретаря: Брикайло М.В.,

позивача ОСОБА_2 її представника ОСОБА_3, відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 та представника ОСОБА_6, розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 30 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_4, за участі третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Тимків І.М., про визнання частково недійсними договору дарування земельної ділянки та Державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання права користування земельною ділянкою, -

в с т а н о в и л а:

В січні 2007 року позивач ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_4, за участі третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Тимків І.М., про визнання частково недійсними договору дарування ОСОБА_8 ОСОБА_5 20 березня 2006 року земельної ділянки.

В подальшому ОСОБА_2 неодноразово доповнювала та змінювала свої позовні вимоги та остаточно в позовній заяві від 22.12.2014 р. просила: визнати частково недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0, 0968 га, що знаходиться по АДРЕСА_4, укладений 20 березня 2006 року між ОСОБА_8 і ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тимків І.М. в частині дарування цієї земельної ділянки площею 476,6 кв.м. наступної конфігурації з геометричними розмірами по периметру проти руху годинникової стрілки: від т.1 по зовнішній огорожі земельної ділянки 25,34м; по межі з суміжною земельною ділянкою по АДРЕСА_2 - 11,54м.; 1,36 м.; 6,60 м., по межі з суміжною земельною ділянкою по АДРЕСА_3 - 25,01м., по лінії розподілу 18,75 м. (додаток № 1 до висновку експертного будівельно-технічного дослідження № 10-14 від 21.05.2014р.); визнати частково недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий 26.06.2014р. на ім'я ОСОБА_5, в частині включення до даного Державного акту земельної ділянки, що знаходиться по АДРЕСА_4 площею 476,6 кв.м. зазначеної вище конфігурації; визнати за нею, ОСОБА_2, право користування земельною ділянкою, що знаходиться по АДРЕСА_4 площею 476,6 кв.м. зазначеної вище конфігурації.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначає, що 27.11.2001р. її дід, ОСОБА_8, подарував їй житловий будинок АДРЕСА_1. Вказаний будинок знаходиться поруч з житловим будинком АДРЕСА_4, який належить ОСОБА_8. Обидва будинки розташовані на земельній ділянці площею 0,0968 га, наданій ОСОБА_8 для обслуговування будинків та господарських будівель на підставі рішень виконкому Брюховицької селищної ради № 271 від 14.06.1994р. і № 35 від 25.01.2001р.

Також зазначила, що 20.03.2006р. між ОСОБА_8 і ОСОБА_5 було укладено договір дарування всієї вищевказаної земельної ділянки площею 0,0968 га. без врахування її права на користування частиною цієї земельної ділянки, необхідної для обслуговування її будинку і прибудинкової території, розмір і конфігурація якої визначена висновком експертного будівельно-технічного дослідження № 10-14 від 21.05.2014р..Вважає, що відповідач ОСОБА_8 не мав права відчужувати цю частину земельної ділянки, яка відповідно до положень ст. 30 ЗК України, в редакції чинній на момент набуття нею права власності на будинок АДРЕСА_1 перейшла в її користування в розмірах, передбачених ст.67 цього ж Кодексу.

На думку позивача, у зв'язку з частковою недійсністю договору дарування земельної ділянки недійсним є також Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий 26.06.2014р. на ім'я ОСОБА_5 в зазначених нею розмірах і межах.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 30 січня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі.

Додатковим рішенням цього ж суду від 21 квітня 2015 року вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_7, яка діє в інтересах та від імені ОСОБА_5.В апеляційній скарзі вказує на незаконність, необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Зазначає, що таке ухвалено без повного і всебічного з'ясування обставин справи, без належної оцінки всіх доказів. Апелянт стверджує, що при реалізації переходу права власності на користування частиною земельною ділянкою не було подано відповідної заяви до органу місцевого самоврядування у встановлений строк, приватизація даної земельної ділянки та її відчуження є законними та не підлягають скасуванню. Крім того стверджує, що висновок експерта не може визнаватись судом як доказ, оскільки експерт при визначенні розміру земельної ділянки необхідної для обслуговування будинку керувався виключно п.3.28 ДБН 360-92*, який не встановлює конкретного механізму визначення розмірів земельної ділянки. Апелянт зазначає, що строк позовної давності звернення до суду з позовною вимогою про визнання права користування земельною ділянкою було пропущено, оскільки право власності позивачки на житловий будинок набуто 27.11.2001 року. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 (том 2 а.с. 128-131).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення, відповідача ОСОБА_5 та представника ОСОБА_6 на обґрунтування апеляційної скарги, відповідача ОСОБА_4 на підтримку апеляційної скарги, заперечення на скаргу позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як визначено положеннями ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання : чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження , які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення в повній мірі не відповідає.

У відповідності до ст.3 ЦПК України та ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В той же час, за змістом положень ст.15 ЦК України право особи на захист свого цивільного права виникає у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як передбачено ст.41 Конституції України, зокрема, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 2 ст.373 ЦК України передбачено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ст.152 Земельного кодексу (далі ЗК) України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом, способів.

Позивач ОСОБА_2, звернувшись до суду із вказаним позовом, а суд першої інстанції, обгрунтовуючи своє рішення про задоволення заявлених позовних вимог, виходили із того, що ОСОБА_2 в 2001 році на законних підставах набула у власність житловий будинок АДРЕСА_1, а тому, відповідно до положеньст.30 ЗК України, в редакції чинній на момент набуття нею у власність будинку АДРЕСА_1 до неї перейшло і право користування частиною земельної ділянки, необхідної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у розмірах, передбачених ст.67 цього ж Кодексу( розмір та конфігурацію вказаної земельної ділянки визначено у відповідності до висновку експертного будівельно-технічного дослідження № 10-14 від 21.05.2014р. з додатком№1). А тому, на думку позивача з якою погодився суд першої інстанції, відповідач ОСОБА_8 не вправі був відчужувати всю земельну ділянку площею 0,0968 га, частина з якої площею 476,6 кв.м. на праві користування належить ОСОБА_2.

Однак колегія суддів такі твердження позивача та висновки суду першої інстанції вважає помилковими, такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, здійсненні без належної оцінки доказів, та без належного застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 27.11.2001р. ОСОБА_8 подарував ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1. Вказаний будинок знаходиться поруч з житловим будинком АДРЕСА_4, який належить ОСОБА_8. Обидва будинки розташовані на земельній ділянці площею 0,0968 га, яка була надана ОСОБА_8 для обслуговування будинку та господарських будівель на підставі рішень виконкому Брюховицької селищної ради від 28.08.1957 р., № 271 від 14.06.1994р. і № 35 від 25.01.2001р.

Зі змісту цих рішень вбачається, що вказана земельна ділянка була надана ОСОБА_8 у безстрокове користування для обслуговування житлового будинку і господарських будівель саме за адресою будинку АДРЕСА_4

У відповідності до ч.1 ст.22 ЗК Української РСР (що діяв на час надання ОСОБА_8 земельної ділянки) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Згідно ст.23 цього ж Кодексу право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

З матеріалів справи вбачається, що державний акт на право приватної власності ОСОБА_8 на вказану земельну ділянку був виданий ОСОБА_8 15 липня 2002 року Брюховицькою селищною радою народних депутатів та зареєстрований тоді ж в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2786 (т.1 а.с.5).

Таким чином, фактичне набуття ОСОБА_8 права на спірну земельну ділянку відбулось в період дії Земельного кодексу України, що набрав чинності в 2002 році.

У відповідності до Стаття 81 ЗК України (в редакції ЗК, що діяла на час отримання ОСОБА_8 державного акту на землю) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Згідно ст.116 цього ж Кодексу набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян

провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара.

Таким чином, безспірною є та обставина, що ОСОБА_8, після дарування позивачу ОСОБА_2 будинку АДРЕСА_1 07.11.2001 р. отримав у власність у розмірах встановлених ст.121 ЗК України земельну ділянку площею 0,0968 га для обслуговування будинку та господарських будівель за адресою: в АДРЕСА_4.

Правомірність набуття ОСОБА_8 у власність вказаної земельної ділянки в зазначених розмірах та межах ніким не оспорена, в тому числі і позивачем у даній справі.

Згідно ст.78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Відповідно до п.а ч.1 ст.81 ЗК України в редакції, що діяла на час дарування ОСОБА_8 земельної ділянки ОСОБА_5, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Положення ст.321 ЦК передбачають, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Таким чином, ОСОБА_8, будучи власником земельної ділянки площею 0,0968 га в АДРЕСА_4 розпорядився своїм правом власності щодо відчуження вказаної земельної ділянки шляхом її дарування ОСОБА_5, про що і уклав з нею договір від 20 березня 2006 року.(т.1 а.с. 4 т.2 а.с.83)

Ставлячи питання про визнання цього договору дарування недійсним, позивач ОСОБА_2 основним чином посилалась на положення ст.ст.203, 215 ЦК України, як загальні підстави, щодо визнання недійсним правочину з огляду на порушення її законних прав.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В свою чергу, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

З наведеного вбачається, що для визнання правочину недійсним (оспорюваний правочин) суду слід встановити, що стороною чи обома сторонами не дотримано чи неналежно виконано істотні умови відповідного правочину згідно із ст. 203 ЦК України.

Як вбачається зі змісту оспорюваного договору дарування спірно земельної ділянки площею 0,0968 га в АДРЕСА_4, такий було укладено з дотриманням вимог ч.1 ст.717, ст.ст.719, 722 ЦК України. Сторонам роз'яснено зміст та правові наслідки цього правочину, про що посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тимків І.М. та зареєстровано в державному реєстрі за №767.

На підставі цього договору дарування ОСОБА_5 оформила на себе Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий 26.06.2014р., що свідчить про реальний характер вчиненого договору дарування (т.2 а.с.85).

Таким чином, колегія суддів не вбачає правових підстав для визнання недійсними як договору дарування спірної земельної ділянки так і державного акту про право власності на неї.

Отже, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 щодо визнання частково недійсним як договору дарування земельної ділянки площею 0, 0968 га, що знаходиться по АДРЕСА_4, укладений 20 березня 2006 року так і заначеного Державного акту на право власності ОСОБА_5 на вказану земельну ділянку.

Не підлягає задоволенню і позовні вимоги ОСОБА_2 щодо визнання за нею права на користування спірною земельною ділянкою площею 476,6 кв.м. у визначений нею спосіб, оскільки таке право не може бути забезпечено за рахунок порушення права власності ОСОБА_5 на землю, законність набуття якого встановлено апеляційним судом.

Окрім того, в ході апеляційного розгляду даної справи встановлено, що з боку відповідача ОСОБА_5 та мешканців будинку АДРЕСА_4 не чиняться жодних перешкоди щодо користування ОСОБА_2 земельною ділянкою, необхідною їй для обслуговування свого будинку, що остання не спростувала та не заперечила в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Таким чином, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

У відповідності до положень ст..88 ЦПК України з ОСОБА_2 підлягає стягненню сплачений відповідачем ОСОБА_5 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 121 грн.80 коп.

Керуючись ст.ст.303, 304, ст.307, ст.309, ч.2 ст.314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 30 січня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 121 грн.80 коп. судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий: Штефаніца Ю.Г.

Судді: Бойко С.М.

Берези В.І.