Справа № 464/3465/15 Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/783/5178/15 Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Бойко С.М., Берези В.І.

за участі судового секретаря: Глинського О.А.

у відсутності сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування Миколаївської районної державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньої дитини без згоди матері, -

в с т а н о в и л а:

В квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування Миколаївської районної державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд з сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,у його супроводі за межі України в Туреччину для відпочинку та оздоровленняна період з 01.07.2015 р. по 10.08.2015 р. без дозволу (згоди) матері - відповідачки ОСОБА_4; дозволити батькові - позивачу, без згоди матері - відповідачки, оформляти документи для тимчасового виїзду неповнолітнього ОСОБА_4, за межі України в Туреччину на вказаний період; допустити негайне виконання рішення суду.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що син ОСОБА_5 на даний час проживає з ним та повністю перебуває на його утриманні. Відповідачка в свою чергу проживає окремо, дитиною цікавиться рідко, фактично участі у розвитку дитини не приймає, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. Стверджує, що відповідачка безпідставно чинить йому перешкоди у здійсненні ним заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, його фізичного, духовного та морального розвитку та оздоровлення і в грубій формі відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд їхнього малолітнього сина ОСОБА_5 в Туреччину для відпочинку та оздоровлення останнього, що порушує права дитини.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 18 червня 2015 рокуу задоволенні цього позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вказане рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2 В апеляційній скарзі просить це рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Так, на думку апелянта, оскаржуване рішення постановлене з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права. При ухваленні рішення судом першої інстанції неповно з'ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи (а.с. 79--83).

Сторони у справі в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Колегія суддів не знаходить обґрунтованим клопотання відповідача ОСОБА_3 щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з несвоєчасним її повідомленням, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, про час та місце судового засідання апеляційного суду відповідача було повідомлено 27 серпня 2015 року, що підтверджується повідомленням про вручення повістки (а.с.93).

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності сторін та відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України - без здійснення фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з ІНФОРМАЦІЯ_2, у них народився син - ОСОБА_4, Дитина залишилась проживати за місцем проживання позивачаОСОБА_2.

Встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив надати дозвіл на тимчасовий виїзд сина ОСОБА_4 за межі України на період з 01.07.2015 року по 10.08.2015 року для відпочинку та оздоровлення у його,ОСОБА_2, супроводі у Туреччину та на оформлення документів неповнолітньому сину ОСОБА_4 без згоди матері ОСОБА_3

Підставою для звернення з вказаним позовом позивач зазначає відмову відповідача у наданні дозволу на виїзд їхнього малолітнього сина ОСОБА_5 на період з 01.07.2015 року по 10.08.2015 року для відпочинку в Туреччину.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 СК України).

У відповідності до ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Ст.9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року - держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і нормами міжнародного права. Статтею 18 Конвенції про права дитини проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними.

Особисте немайнове право на свободу пересування фізичної особи закріплене ст.313 ЦК України, зокрема ч.3 такої визначає, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231, визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон.

Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №231 від 31.03.1995р., з наступними змінами і доповненнями, за наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п.4).

Відповідно до п.п.1 п.4 даних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Таким чином, діючим законодавством України не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, проте встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, позивачОСОБА_2 не надав суду жодних об'єктивних доказів на підтвердження дійсності своїх намірів на тимчасовий виїзд дитини за кордон для оздоровлення та відпочинку, як і не надано жодних доказів, які би підтверджували необхідність виїзду дитини за кордон; відсутні покликання на реальну потребу дитини у оздоровленні у іншій країні; не вказано конкретний час перебування дитини за кордоном та місце розташування оздоровчого закладу, про що вірно зазначено в рішенні суду.

Окрім того, позивачем не надано достовірних доказів того, що він звертався до відповідача із проханням надати йому нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини за межі України.

Заяву позивача до ОСОБА_3 від 10 квітня 2015 року, на яку посилається ОСОБА_2 вірно не взято судом до уваги, оскільки така не містить жодних об'єктивних підтверджень про те, що така заява дійсно скеровувалась та була вручена відповідачу, як і не доведено того, що ОСОБА_3 відмовляється надати таку згоду.

Позивачем не надано також відомостей щодо деталей (конкретних характеризуючих даних) подорожі, зокрема: не вказано місце розташування оздоровчого/відпочинкового закладу (регіон, адрес); конкретні дані перебування у оздоровчому/відпочинковому закладі (дати заїзду/виїзду, лист-підтвердження на бронювання); відомості про маршрут та його часові дані (місце та планові дати вильоту/прильоту), тощо, як це вимагається Правилам перетинання державного кордону громадянами України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57.

При вирішенні вказаного спору, в супереч твердженням апелянта, судом обґрунтовано взято до у ваги і ту обставину, що за рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 03.02.2015р. визначено місце проживання малолітньої дитини, ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_3 та зобов'язано ОСОБА_2, позивача у даній справі, повернути малолітнього сина, ОСОБА_4, матері ОСОБА_3. Це рішення суду набрало законної сили після апеляційного перегляду 03.02.2015 року, однак на час розгляду даної справи судом першої інстанції добровільно ОСОБА_2 виконано не було, що за відсутності об'єктивної та достовірної інформації про місце, умови та час тимчасового перебування вказаної дитини за кордоном ставить під сумнів справжні наміри позивача щодо вивезення дитини за межі України.

Таким чином, в супереч положенням ст.3 ЦПК України позивач не довів як самого факту наявності спору щодо надання згоди відповідачем на виїзд малолітньої дитини за кордон у супроводі батька так і наявності правових і фактичних підстав щодо необхідності надання такої згоди.

Оскільки, суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального закону, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили .

Головуючий: Штефаніца Ю.Г.

Судді: Береза В.І.

Бойко С.М.