Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 335/71/15-ц Головуючий у 1-й інстанції: Бойко О.Ю.
Провадження № 22-ц/778/3551/15 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової Д.А.

Дзярука М.П.

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжя-Авто» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 березня 2015 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжя-Авто» до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної підприємству,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2014 року ТОВ «Запоріжжя-Авто» звернулося до суду з вищевказаним позовом.

В обґрунтування позову ТОВ «Запоріжжя-Авто» зазначало, що ОСОБА_3 перебував з товариством у трудових відносинах та з 02.04.2014 року працював на посаді завідуючого магазином запасних частин. Оскільки його робота пов'язана з прийманням на зберігання та продажем товарно-матеріальних цінностей, з ним був укладений договір про повну матеріальну відповідальність.

З 09.07.2014 року без поважної причини відповідач не з'являвся на своєму робочому місці, про що складені акти та оформлена службова записка на керівника підприємства. У зв'язку з тривалою відсутністю відповідача, що призвело до зупинення діяльності магазину, на підставі наказу по підприємству № 75 від 07.08.2014р. була проведена інвентаризація, про що складено Протокол засідання інвентаризаційної комісії від 30.09.2014 року. В результаті інвентаризації встановлена нестача товарно-матеріальних цінностей на суму 212 643,88 грн. (без ПДВ). Відповідач повідомлявся про дату проведення інвентаризації та був запрошений для прийняття участі в ній, проте участі в її проведенні не взяв, пояснень не надав. Сума нестачі встановлена за результатами інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, переданих ОСОБА_3 в розмірі 212 643,88 грн., визначена на підставі даних бухгалтерського обліку у відповідності до вимог законодавства.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду в розмірі 212 643,88 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ТОВ «Запоріжжя-Авто» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку в силу вимог ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив з недоведеності заявлених позовних вимог.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 130 КЗпП України при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 з подальшими змінами "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" визначено, що суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Відповідно до п. 1 ст. 134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, зокрема, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 135-3 КЗпП України, розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди.

Згідно ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3 з 01.01.2006 року працював у товаристві ЗАТ «Запоріжжя-Авто». 10 квітня 2007 року з посади інженера 1 категорії був переведений на посаду начальника групи закупівлі і оптового продажу запчастин (т. 1, а.с. 88, 90).

За період роботи ОСОБА_3 ЗАТ «Запоріжжя-Авто» було реорганізовано в ТОВ «Запоріжжя-Авто», а з відповідачем було укладено два договори про повну матеріальну відповідальність: 01.09.2011 року - як з касиром (т. 1, а.с. 10), та 30.06.2012 року - як з завідуючим магазином № 4 (т. 1, а.с. 89).

ОСОБА_3 02.04.2010 року звертався до генерального директора товариства із заявою про переведення його з посади начальника відділу на посаду завідуючого магазину № 4 (т. 1, а.с. 84).

Наказом по товариству № 09/К-00125 від 02.04.2010 року ОСОБА_3 було переведено на посаду завідуючого магазину. Копія наказу про переведення, що додана до позовної заяви (т. 1, а.с. 9) не відповідає оригіналу (т. 1, а.с. 79), так в копії відсутні підстави переведення, в оригіналі на відміну від копії вказано, що працівник переводиться на посаду постійно. В обох випадках з наказом про переведення працівника не ознайомлювали.

Незважаючи на розбіжності, і як це вбачається з заяви на переведення (т. 1, а.с. 84), заяв про надання відпусток (т. 1, а.с. 85-87), особової картки (т. 1, а.с. 90) ОСОБА_3 був ознайомлений з умовами праці на посаді завідуючого магазину, на яку був переведений, та з 02.04.2010 року приступив до роботи та виконував обов'язки за вказаною посадою.

Відповідно до п. 1 договору № 47-з про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 30.06.2012 року ОСОБА_3, як завідуючий магазином № 4, прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення зберігання ввірених йому підприємством матеріальних цінностей і грошових коштів. У випадку не забезпечення з вини робітника збереження ввірених йому матеріальних цінностей та грошових коштів, визначення розміру шкоди, спричиненої підприємству та її відшкодування проводяться у відповідності з діючим законодавством. Робітник не несе матеріальної відповідальності, якщо шкода спричинена не з його вини (п. 4 договору) (т. 1, а.с. 89).

09.07.2014 року відповідач на роботу не вийшов та в подальшому на товаристві не з'являвся (т. 1, а.с. 11, 13, 14). Ключі від магазину передав через знайомого, трудову книжку не отримував, за нею не звертався.

Наказом по товариству № 75 від 07.08.2014 року у зв'язку з тривалою відсутністю матеріально відповідальної особи ОСОБА_3 та у зв'язку зі зміною матеріально відповідальної особи була призначена інвентаризація в магазинах № 4 та № 12 (т. 1, а.с. 12).

З наказу № 75 від 07.08.2014 року вбачається, що інвентаризація проводилась на підставі діючої на час проведення інструкції по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків, затвердженої наказом Міністерства фінансів України № 69 від 11.08.1994 року (надалі - Інструкція).

Згідно п. 3 Інструкції, проведення інвентаризації є обов'язковим, зокрема, перед складанням річної бухгалтерської звітності крім майна, цінностей, коштів і зобов'язань, інвентаризація яких проводилась не раніше 1 жовтня звітного року; при зміні матеріально відповідальних осіб (на день прийому-передачі справ); при встановленні фактів крадіжок або зловживань, псування цінностей (на день встановлення таких фактів).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачем на підтвердження факту недостачі та розміру спричиненої шкоди надано протоколом засідання інвентаризаційної комісії від 30.09.2014 року по результатах проведення інвентаризації з додатками № 1, № 2, № 3, № 4. Відповідно до вказаного протоколу була встановлена недостача товарно-матеріальних цінностей по магазину № 4 та магазину № 12 в розмірі 212 643,88 грн. (т. 1, а.с. 17-58).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в силу вимог ст.ст. 134, 135-1 КЗпП України відповідач, як особа, з якою було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, повинен нести повну матеріальну відповідальність за шкоду, завдану ним підприємству внаслідок порушення покладених на нього трудових обов'язків.

Проте, всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України, ст. 138 КЗпП України позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що недостача є наслідком саме винних протиправних дій відповідача (порушення покладених на нього трудових обов'язків). За таких обставин правильним є висновок суду про те, що на теперішній час відсутні правові підстави для відшкодування працівником шкоди відповідно до положень ст.ст. 130, 134, 135-1, 135-3, 138 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги щодо забезпечення підприємством умов збереження майна не спростовують висновків суду про недоведеність того факту, що недостача є наслідком саме винних протиправних дій відповідача (порушення покладених на нього трудових обов'язків).

Так, магазин № 12 розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Оріхівське шосе, 36, є філіалом магазину № 4, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Комсомольська, 12Б. Остання інвентаризація магазину № 12 проводилась 27.09.2013р. (т. 2, а.с. 1-11), магазину № 4 - з 27.09.2013р. по 30.09.2013р. (т. 2, а.с. 12-58). Договір про надання послуг охорони об'єкту за адресою: м. Запоріжжя, вул. Оріхівське шосе, 36, торговий ряд 11, місце 72 (магазин № 12), було укладено позивачем з ПП «Приватна юридична фірма «Олімп «2» 10.12.2013р. (т. 1, а.с. 158-159). Інформація по зняттю та постановці на охорону об'єкта № 15А за адресою: м. Запоріжжя, вул. Комсомольська, 12Б (магазин № 4), надана позивачем за період з 20.06.2014р. по 09.07.2014р. та з 09.07.2014р. по 11.08.2014р. (т. 1, а.с. 156, 157).

Надані суду апеляційної інстанції докази, які колегія суддів дослідила в порядку ч. 2 ст. 303 ЦПК України, - первинна документація про отримання відповідачем товарно-матеріальних цінностей також не спростовують висновків суду щодо недоведеності вини відповідача у нестачі вищевказаних грошових коштів, а згідно з п. 4 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, укладеного 30.06.2012 року між сторонами у справі, вирішення питання про відшкодування за рахунок працівника матеріальної шкоди можливе лише у разі, якщо має місце його вина у заподіянні шкоди.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки є повторенням обставин, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Решта доказів та обставин, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжя-Авто» відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 березня 2015 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: