Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Кафідової О.В., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Хрещатик» про стягнення заборгованості за договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «Хрещатик» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 08 жовтня 2012 року між ним та Київським регіональним відділенням публічного акціонерного товариства комерційного банку «Хрещатик» (далі - ПАТ КБ «Хрещатик») було укладено депозитний договір, відповідно до умов якого позивач передав грошові кошти відповідачу в розмірі 700 000 грн. на термін з 08 жовтня 2012 року по 08 лютого 2013 року з процентною ставкою в розмірі 22 %. У зв'язку із закінченням терміну дії вказаного договору між позивачем та відповідачем було укладено ще один договір від 08 лютого 2013 року, відповідно до умов якого позивач передає грошові кошти відповідачу у розмірі 700 000 грн. на термін з 08 лютого 2013 року по 07 лютого 2014 року. Позивач умови договору виконав, вніс 700 000 грн. на рахунок, відкритий для розміщення депозиту. 29 квітня 2014 року позивач звернувся до відповідача з метою зняття частини вкладу, але в банку повідомили про відсутність коштів на рахунку. В цей же день ОСОБА_3 написав заяву про повернення коштів на ім'я голови правління банку, проте банк грошові кошти позивачу не повернув. Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з ПАТ КБ «Хрещатик» заборгованість за вкладом у розмірі 700 000 грн. та борг за відсотками у розмірі 5309,08 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2015 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «Хрещатик» на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 700 000 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні решти позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «Хрещатик» просить скасувати рішення місцевого та ухвалу апеляційного судів, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши матеріали справи, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, вірно виходив із того, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Позивач належним чином виконав свої зобов'язання, передбачені укладеними договорами банківського вкладу. Відповідачем були порушені умови, передбачені вказаними договорами, в односторонньому порядку не виконується зобов'язання, яке виникло на підставі даних договорів.

Такі висновки колегія суддів вважає правильними і такими, що узгоджуються з матеріалами справи та вимогами закону.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Установлено, що 08 жовтня 2012 року між позивачем та ПАТ КБ «Хрещатик» було укладено депозитний договір.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до п. 1.1. депозитного договору, банк приймає грошові кошти вкладника на вкладний рахунок у розмірі 700 000 грн. на термін з 08 жовтня 2012 року по 08 лютого 2013 року.

Як вбачається з п. 5.1. вказаного договору, він набирає чинності з моменту підписання його сторонами та внесення вкладником коштів на вкладний рахунок, що підтверджується квитанцією відповідної форми, яка свідчить про внесення готівки, або випискою з вкладного рахунку (а.с. 20).

Виконання позивачем своїх зобов'язань за договором - внесення ним коштів у розмірі 700 000 грн., підтверджується квитанцією № 41 від 08 жовтня 2012 року (а. с. 25).

Пунктом 1.2. депозитного договору процентна ставка на вклад встановлюється у розмірі 22 % річних із розрахунку: основна процентна ставка 20 % річних плюс надбавка 2 % річних з нагоди ювілею банку. Нарахування процентів здійснюється банком щомісячно, виходячи із фактичної кількості днів в місяці та році (метод «факт/факт»). Сплата процентів вкладнику здійснюється щомісячно, в перший календарний день кожного місяця, наступного за місяцем нарахування, та в день повернення суми вкладу.

Пунктом 3.1. цього договору передбачено, що нарахування процентів по вкладу здійснюється щомісячно на фактичний залишок коштів на вкладному рахунку, починаючи з наступного дня після надходження грошових коштів на вкладний рахунок і закінчується в день, який передує поверненню грошових коштів вкладнику або списанню з вкладного рахунку вкладника з інших підстав.

08 лютого 2013 року між позивачем та ПАТ КБ «Хрещатик» було укладено договір банківського вкладу «Оберіг» у національній валюті із щомісячною сплатою процентів на термін з 08 лютого 2013 року по 07 лютого 2014 року.

Укладені сторонами договори підписані заступником директора Київського регіонального відділення ПАТ КБ «Хрещатик» Тисовською Н.І., скріплені мокрою печаткою банку, та набрали чинності згідно п. 5.1 договорів.

За змістом частин 1, 2 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

29 квітня 2014 року позивач звертався до відповідача із заявою про повернення коштів, однак дана заява залишилась без задоволення (а. с. 16).

Відповідно до змісту статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що спірні кошти не були прийняті банком та не надходили в його розпорядження, а були привласнені колишніми працівниками.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості у розмірі 700 000 грн., суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, вірно виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

Судом апеляційної інстанції обґрунтовано відхилено доводи апеляційної скарги про те, що квитанція № 41, надана позивачем на підтвердження внесення ним 700 000 грн., не є належним доказом внесення коштів та містить суттєві недоліки, оскільки указана квитанція відповідає вимогам Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174, тобто містить обов'язкові реквізити: підписи бухгалтера, касира та відбитки їх штампів. Представником відповідача не заперечувалось того факту, що квитанція була видана працівниками Київського регіонального відділення ПАТ КБ «Хрещатик», підписи яких засвідчені штампами банку. Необлікування на рахунку позивача внесених позивачем грошових коштів у розмірі 700 000 грн. на підставі договору є неналежним виконанням банком своїх обов'язків за договором банківського вкладу.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків місцевого та апеляційного судів не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення або неправильне застосування цими судами норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Хрещатик» відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська