Ухвала

іменем україни

03 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 04 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнило та остаточно просило стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на свою користь заборгованість за кредитно-заставним договором від 31 липня 2008 року № CVHMAD00000920, яка станом на 21 березня 2013 року становить 13 008,10 доларів США, що еквівалентно 131 501 грн 48 коп., крім того, штраф у розмірі 6 825 грн 07 коп. та судові витрати.

Свої вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» обгрунтовувало тим, що 31 липня 2008 року між ним та ОСОБА_3 було укладено кредитно-заставний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 5 900,62 долари США, зі сплатою 12 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, строком повернення до 30 липня 2013 року, з цільовим призначенням - для придбання автомобіля ВАЗ-21043, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, який у подальшому передав у заставу ПАТ КБ «ПриватБанк». Згідно з п. 14.9 кредитного договору позичальник зобов'язався сплатити штраф у розмірі 250 грн + 5 % від суми невиконаного зобов'язання при порушенні ним будь-якого з грошових зобов'язань за договором більше ніж на 30 днів. Оскільки починаючи з грудня 2008 року відповідач порушив зобов'язання, то станом на 09 вересня 2013 року розмір штрафу становить 4 731 грн 27 коп. Посилаючись на те, що позичальник перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, і остання надала свою згоду на укладення вищевказаного договору та, вважаючи, що одержані ним грошові кошти були використані в інтересах сім'ї, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість у розмірі 13 008,10 доларів США, що еквівалентно 131 501 грн 48 коп., а також штраф у розмірі 6 825 грн 07 коп.

Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 26 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 04 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено.

У касаційній скарзі відповідачі просять скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів, виходячи за межі доводів касаційної скарги в силу вимог ч. 3 ст. 335 ЦПК України, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні апеляційний суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи апеляційної скарги, оскільки інакше буде порушено вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі, як мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів та переоцінку доказів.

Проте оскаржувані рішення судів першої й апеляційної інстанцій зазначеним вимогам процесуального права не відповідають.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем порушено процедуру звернення стягнення на заставлений автомобіль, яка передбачена Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», а саме: відсутня інформація про внесення до Державного реєстру обтяжень рухомого майна даних про заставу на вказаний автомобіль, а також про звернення стягнення на предмет застави; відсутня інформація про проведення публічних торгів стосовно реалізації предмета застави та чи повідомлявся боржник про початкову ціну предмета застави і про кінцеву суму реалізації автомобіля на публічних торгах в разі, якщо вони відбувалися.

Крім того, суд виходив з неможливості встановлення дійсного розміру заборгованості через відсутність відомостей про ціну, за яку було продано заставлений автомобіль.

Проте з такими висновками не погодився апеляційний суд, при цьому виходив з наступного.

Відповідно до п. 12.2.2 кредитного договору у разі настання події дефолту позичальник зобов'язаний усунути подію дефолту негайно або передати предмет застави у володіння банку за актом прийому-передачі протягом 30 днів з моменту реєстрації відомостей у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

02 листопада 2009 року ОСОБА_3 на підставі акта приймання-передачі передав ПАТ КБ «ПриватБанк» вказаний вище автомобіль разом з технічним паспортом на нього для його подальшої реалізації.

Згідно з довідкою Центру надання послуг, пов'язаних з використанням транспортних засобів для обслуговування м. Чернівці, Управління державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернівецькій області (далі - УДАІ УМВС України в Чернівецькій області) від 30 жовтня 2013 року № 356 автомобіль ВАЗ-21043, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, знято з обліку 19 січня 2010 року.

Однак на обґрунтування свого висновку апеляційний суд виходив з того, що згідно з письмовими поясненнями та довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» від 13 березня 2014 року вказаний автомобіль був реалізований ОСОБА_5 у березні 2010 року на підставі довіреності, виданої йому 31 жовтня 2009 року ОСОБА_3, а не ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідно до положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Крім того, встановлено, що отримані від реалізації автомобіля грошові кошти у сумі 2 875 доларів США (23 тис. грн) спрямовані на погашення заборгованості за кредитним договором згідно з меморіальним валютним ордером від 19 березня 2010 року, розрахунком заборгованості за кредитним договором, випискою з особового рахунку відповідача ОСОБА_3

За таких обставин апеляційний суд визнав безпідставним посилання суду першої інстанції на порушення ПАТ КБ «ПриватБанк» встановленої законом процедури звернення стягнення на заставлений автомобіль.

Стягуючи солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором, апеляційний суд виходив з того, що оскільки одержані ОСОБА_3 за вищевказаним кредитно-заставним договором грошові кошти використані для придбання автомобіля, який відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, то згідно з ч. 4 ст. 65 СК України цей договір створює обов'язки і для його дружини - ОСОБА_4

Однак погодитися з такими висновками судів не можна, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд на порушення вимог ст. 212 ЦПК України належним чином не оцінив як доказу висновку судово-технічної та почеркознавчої експертизи Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 06 серпня 2014 року № 960/961/14-21, згідно з яким підпис від імені ОСОБА_4, що розташований в графі «підпис», «Згода співвласника» від 31 липня 2008 року про надання згоди на укладення ОСОБА_3 кредитно-заставного договору від 31 липня 2008 року № CVHMAD00000920, а також на передачу ним в заставу банку будь-якого майна подружжя, в тому числі автомобіля ВАЗ-21043, виконаний не самою ОСОБА_4; даний досліджуваний підпис виконаний ОСОБА_3 (а. с. 201-204).

Разом з тим на порушення вимог ст. 360-7 ЦПК України суд не врахував правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14, щодо застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України, згідно з якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Так, ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Стягуючи на користь позивача заборгованість у загальному розмірі 13 008,01 долар США, що еквівалентно 131 501 грн 48 коп., суд не звернув достатньої уваги на ту обставину, що з них пеня складає 7 048,86 доларів США, що еквівалентно 71 258 грн 34 коп., яка значно перевищує розмір збитків, а саме: 4 553,65 доларів США, що еквівалентно 46 033 грн 76 коп., - заборгованість за кредитом; 1 049,08 доларів США, що еквівалентно 10 605 грн 36 коп., - заборгованість за процентами за користування кредитом, таким чином не обговорив питання про необхідність зменшення розміру пені.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-215, 303, 316 ЦПК України не дотрималися норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, неправильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 26 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 04 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

А.В. Маляренко

О.В. Ступак