22-ц/775/776/2015(м)
Єдиний унікальний номер 2-1676/11
Номер провадження 22-ц/775/776/2015(м)
Категорія 20 Головуючий у 1 інстанції Сараєв І.А.
Доповідач Баркова Л.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого Баркової Л.Л.,

Биліни Т.І., Сорока Г.П.

при секретарі : Зал Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк»Приватбанк», треті особи: приватний нотаріус Маріупольського міського округу Кулик Н.І.(Земляк Н.І.), Відділ громадянства, еміграції та реєстрації фізичних осіб Приморського району м.Маріуполя про визнання недійсним договору купівлі продажу нерухомого майна, витребування майна, визнання недійсним договору іпотеки та виселення із квартири,

за апеляційними скаргами відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_7 та Публічного акціонерного товариства «КБ «ПриватБанк» на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 червня 2015 року

в с т а н о в и л а :

У вересні 2011 року позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом про визнання недійсним нотаріально посвідченого договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного 17 листопада 2003 року між ними і відповідачкою ОСОБА_5, яка 14.06.2006 року продала цю квартиру за нотаріально посвідченим договором купівлі продажу ОСОБА_6; витребування цієї квартири у відповідачки ОСОБА_7, яка за нотаріально посвідченим договором купівлі продажу від 16.11.2006 року стала її власником та визнати за кожним із них право власності на ? частку квартири, посилаючись на те, що ОСОБА_3 не підписував зазначений договір і не міг здійснювати продаж належної йому частки в квартирі, оскільки знаходився у місцях позбавлення волі, а ОСОБА_4 (його мати), підписала договір купівлі-продажу, оскільки її ввела в оману ОСОБА_5, пославшись на намір сина продати квартиру, про що свідчить його підпис у договорі купівлі-продажу. В подальшому вони доповнили позовні вимоги та просили виселити ОСОБА_7 із квартири із зняттям із реєстрації, а також визнати недійсним договір іпотеки, що був укладений між ОСОБА_7 та ПАТ КБ «Приватбанк», і скасувати заборону на відчуження квартири, накладену приватним нотаріусом Апалько М.Є.

ОСОБА_3 також звернувся з заявою про поновлення строку позовної давності.

Рішенням Приморського районного суду від 12 червня 2015 року поновлено ОСОБА_3 і ОСОБА_12 строк позовної давності для звернення до суду.

Визнано недійсним договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 від 17.11.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Кулик Н.І.

Витребувано у ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_3 і ОСОБА_12 право власності на зазначену квартиру, за кожним по ? частині.

Виселено ОСОБА_7 із квартири АДРЕСА_1 та зобов»язано Відділ громадянства, еміграції та реєстрації фізичних осіб Жовтневого району м.Маріуполя зняти її з реєстраційного обліку в цій квартирі.

Визнано недійсним нотаріально посвідчений договір іпотеки від 16.11. 2006 року квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_7 та ПАТ КБ «Приватбанк», скасовано заборону на відчуження квартири, накладеного приватним нотаріусом Апалько М.Є. за №1097з-400.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4 судовий збір 51 грн. та витрати на іформаційно-технічне забезпечення розгляду справи 120 грн.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на їх недоведеність, допущення судом порушень положень матеріального і процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для її вирішення та пропуск строку позовної давності.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність позовних вимог, які суд вважав встановленими, пропуск строку позовної давності та відсутність поважних причин для його поновлення, просить рішення скасувати та в позові відмовити.

В апеляційній скарзі Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк»Приватбанк», посилаючись на недоведеність недійсності договору купівлі продажу та договору іпотеки, порушення норм матеріального і процесуального закону та неправомірність поновлення строку позовної давності просить судове рішення скасувати та в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Відповідно до положень ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6, третіх осіб: приватного нотаріуса Маріупольського міського округу Кулик Н.І., представника відділу громадянства, еміграції та реєстрації фізичних осіб Приморського району м.Маріуполя, які належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, про що свідчать поштові та телефонні повідомлення. Від ОСОБА_4, ОСОБА_3 і Відділу громадянства, еміграції та реєстрації фізичних осіб Приморського району м.Маріуполя надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутністю. (а.с.67,78,95,97-99,101,176 т.3)

Заслухавши суддю доповідача, пояснення відповідачки ОСОБА_7, її представників, адвокатів Довженко В.І. та Веровської В.В., представника відповідачки ОСОБА_5, адвоката Темір І.В., які просили апеляційні скарги задовольнити; представника позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, адвоката Маросіна М.О., який просив всі скарги відхилити і залишити без зміни судове рішення, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що скарги підлягають задоволенню, а судове рішення скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

У відповідності із ч.1 статті 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до положень ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо) , які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що строк позовної давності ОСОБА_3 пропустив з поважних причин, оскільки під час укладення договору знаходився під вартою. З цих самих підстав суд визнав недійсним нотаріально посвідчений договір купівлі продажу від 17.11.2003 року з моменту його укладення, оскільки ОСОБА_3 його не підписував і висловити своє волевиявлення не міг, а ОСОБА_4 підписала договір купівлі продажу квартири під впливом обману. У зв'язку з тим, що ОСОБА_5 не мала права розпоряджатись квартирою, набутою за недійсним договором, суд витребував спірну квартиру у добросовісного набувача ОСОБА_7, виселив її із квартири, визнав недійсним договір іпотеки, укладений між нею і ПАТ КБ «ПриватБанк», та скасував заборону на відчуження квартири.

Проте погодитися з таким висновком суду не можна, оскільки він не відповідає обставинам справи, які належним чином не були судом з'ясовані та невірним застосуванням судом положень матеріального права і порушень процесуального закону.

У відповідності із ч.1статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України в редакції 2003 року, який набрав чинності з першого січня 2004 року, його положення застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, що виникли до набрання їм чинності, положення його застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Положеннями статті 224 ЦК УРСР (в редакції 1963року), які діяли на час виникнення між сторонами правовідносин, передбачено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцю, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із положеннями статті 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Статтею 57 ЦК УРСР передбачено визнання недійсної угоди, що здійснено внаслідок обману.

Згідно із положеннями статті 145 ЦК УРСР, якщо майно за плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею.

Аналогічні положення містяться в статті 388 ЦК України ( в редакції 2003 року), яка діяла на час укладення договору купівлі продажу спірної квартири відповідачкою ОСОБА_7

Як встановлено судом і вбачається зі справи, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням міського майна міста Маріуполя 20.10.2003 року за №27128 та зареєстрованого в БТІ міста Маріуполя 05.11.2003 року за Р.№ 3330264, позивачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в порядку приватизації належала квартира за адресою:АДРЕСА_1 на праві приватної спільної сумісної власності. (а.с.128 т.3)

За договором купівлі продажу від 17.11.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Кулик Н.І. за Р.№2109 ОСОБА_3 і ОСОБА_4 продали зазначену квартиру ОСОБА_5, яка 14 червня 2006 року за нотаріально посвідченим договором продала цю квартиру ОСОБА_6, а та за нотаріально посвідченим договором продала її 16.11.2006 року ОСОБА_7 (а.с. 7-8 т.1, а.с.116-119 т.3)

За змістом договору купівлі-продажу квартири від 17.11.2003 року, сторони угоди її власноручно підписали у присутності нотаріуса, продаж квартири вчинено за 4941 грн., гроші від продажу продавці одержали від покупця повністю під час підписання договору. Договір укладений в приміщенні нотаріальної контори.

З урахуванням ретельного дослідження наявних у справі доказів; витребуваних апеляційним судом із Приморського райсуду м.Маріуполя матеріалів цивільної справи №2-2417/09 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та кримінальної справи №1-35/07 за обвинуваченням ОСОБА_3 та ОСОБА_17 за ст.ст. 15ч.3, 152 ч.3 КК України; із Приморського РВ Маріупольського ГУГУМВС України в Донецькій області матеріалів кримінального провадження №20-20800 про порушення кримінальної справи у скоєнні злочину за ч.3ст.190 КК України 15.08.2007 року для встановлення фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскільки ОСОБА_3 на час укладення договору купівлі продажу від 17.11.2003 року знаходився під вартою в СІЗО №3 на підставі постанови Приморського райсуду від 10.10.2003 року за скоєння злочину, підписати зазначений договір в нотаріальній конторі, отримати від продажу гроші та висловити своє волевиявлення на продаж належної йому на праві власності ? частки квартири, останній не міг. (а.с.153-155т.3)

Більш того, це підтверджується висновками почеркознавчої експертизи за №684, проведеної експертом сектору експертно-криміналістичного забезпечення роботи Маріупольського МУ НДЕКЦ 13.12.2009 року при перевірці матеріалів по встановленню особи у скоєнні злочину, який сторонами у даній справі не спростовується. (а.с. 143-147 т.3)

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при розгляді справи дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_3 під час укладення в нотаріальній конторі договору купівлі-продажу його не підписував, а тому цей договір в частині продажу належної ОСОБА_3 ? частки спірної квартири є недійсним і підлягає витребуванню у добросовісного набувача ОСОБА_7 на його користь.

Однак, колегія суддів не може погодитись з висновком суду про наявність підстав для поновлення ОСОБА_3 строку позовної давності, оскільки відбування останнім покарання за скоєний злочин в період з 07.10.2003 року до 29.11.2010 року не можна вважати поважною причиною з наступних підстав.

Норма ч.5 ст.267 ЦК України припускає можливість визнання судом поважними певних причин пропуску позовної давності, однак переліку таких причин не містить.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, до поважних причин пропуску позовної давності мають бути віднесені обставини, що виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги та об'єктивно унеможливили звернення цієї особи за судовим захистом у період дії строку позовної давності.

До таких осіб позивача ОСОБА_3 віднести не можна, оскільки належних і допустимих доказів, які б свідчили про те, що його перебування в місцях позбавлення волі унеможливлювало звернення до суду з даним позовом в межах строку позовної давності, він не надав як суду першої інстанції, так і апеляційному суду.

Щодо застосування строків позовної давності колегія суддів виходить із пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України, за яким правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до статті 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Таким чином, оскільки строк позовної давності за позовом про визнання недійсним договору купівлі продажу від 17.11.2003 року станом на 01.01.2004 року (набрання чинності Цивільного Кодексу України) не сплив, до спірних правовідносин застосовуються правила про позовну давність ЦК України в редакції 2003 року.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно до положень ч.3, ч.4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови в позові.

Відповідачкою у справі ОСОБА_5 в суді першої інстанції 14.08.2014 року було заявлено письмове клопотання про застосування строку позовної давності.(а.с.112-114 т.2)

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як стверджує позивач ОСОБА_3, про порушення свого права у зв»язку із продажем належної йому частки квартири, він дізнався у червні 2006 року від своєї матері ОСОБА_4, коли та приїхала до нього на побачення за місцем відбуття покарання. Цей факт останньою підтверджується і відповідачами у справі не заперечується, а тому колегія суддів вважає, що саме з цього часу для ОСОБА_3 починається перебіг строку позовної давності.

До суду з даним позовом ОСОБА_3 і ОСОБА_4 звернулись у вересні 2011 року, тобто за межами строку позовної давності. (а.с. 3-4т.1)

Більш того, в заяві про поновлення строку позовної давності факт пропуску ОСОБА_3 строку позовної давності не заперечується.

Посилання ж представника Маросіна М.О. в апеляційному суді на те, що у зв'язку із пред'явленням позивачем у липні 2007 року позову про визнання недійсним спірного договору купівлі продажу має місце переривання строку позовної давності, а тому строк позовної давності ОСОБА_3 не пропустив, є неспроможними, суперечать положенням ст.ст.264-265 ЦК України.

Як вбачається із матеріалів цивільної справи №2-2417/09, ухвалою суду від 04.12.2009 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання недійсним спірного договору купівлі продажу визнано неподаною та повернуто останньому, який її в установленому законом порядку не оскаржував. (а.с. 83,121т.3)

Таким чином, оскільки первісну позовну заяву ОСОБА_3 повернуто у відповідності зі статтями 119-121 ЦПК України у зв'язку із недотриманням встановленого порядку подання позову, позовна давність не переривалась і перебіг позовної давності, що розпочався у червні 2006 року, продовжується в загальному порядку.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що судове рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у їх задоволенні у зв'язку із пропуском останнім позовної давності.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_4, то до них не можуть застосовуватися положення статті 267 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належних і допустимих доказів, які б свідчили про наявність підстав для визнання недійсним договору купівлі продажу в частині відчуження ? частки, що належала на праві власності ОСОБА_4, під впливом обману, останньою не надано, як суду першої інстанції, так і апеляційному суду.

При розгляді справи встановлено, і не заперечувалось позивачкою ОСОБА_4, що вона мала намір на продаж належної їй частки спірної квартири, перед продажем приватизувала її, в нотаріальній конторі власноручно підписала договір купівлі продажу, за яким отримала кошти, а після продажу купила будинок в місті Єнакієво Донецької області та мешкала в ньому.

Посилання ОСОБА_4 на те, що відповідачка ОСОБА_5 перед посвідченням договору купівлі-продажу в нотаріальній конторі показувала їй підпис сина на договорі, завірила про бажання останнього продати квартиру, чим обманула її, є безпідставними, спростовуються поясненнями ОСОБА_5 та приватного нотаріуса Кулик Н.І., що містяться у кримінальному провадженні №20-20800 СО Приморського РО Маріупольського ГУ, яке порушено15.08.2007 року за статтею 190 ч.3 КК України за заявою ОСОБА_3 і ОСОБА_4, та досудове слідство по якому 30.03.2010 року зупинено до встановлення особи, що вчинила злочин. Будь-яких дій щодо встановлення цієї особи слідством до цього часу не проводилось і постанова про зупинення провадження в установленому законом порядку ніким не оскаржувалась.

Пояснення ОСОБА_5 та нотаріуса Кулик Н.І., допитаних в якості свідків про те, що договір купівлі продажу підписував чоловік, який з'явився до нотаріальної контори з паспортом ОСОБА_3, позивачами не спростовано. Більш того, із пояснень ОСОБА_4 вбачається, що на час укладення та посвідчення договору у неї на руках був паспорт сина ОСОБА_3, позивача у справі, який пред'являвся нотаріусу.

З урахуванням зазначеного колегія суддів вважає, що позивачами не надано як суду першої інстанції, так і апеляційному суду доказів, які б свідчили про навмисне введення ОСОБА_4 відповідачкою ОСОБА_5 в оману, а обставини, на які вона посилалась, обґрунтовуючи позовні вимоги, мали для неї істотне значення та впливали на вчинення правочину щодо відчуження належної частки квартири.

Тому в задоволені позовних вимог ОСОБА_4 слід відмовити за їх недоведеністю.

У зв'язку із наведеними обставинами відсутні підстави для задоволення і інших позовних вимог.

Тому, апеляційні скарги підлягають задоволенню, а оскаржуване судове рішення, як таке що не відповідає встановленим обставин справи, положенням процесуального закону і неправильного застосування норм матеріального права підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_5, ОСОБА_7, Публічного акціонерного товариства «КБ «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 червня 2015 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, посвідченого 17.11.2003 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу за Р.№2109, витребування цієї квартири, визнання недійсним договору іпотеки квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_7 і ПАТ КБ «ПриватБанк», посвідченого 16.11.2006 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу за Р.№1097з-400, скасування заборони на відчуження зазначеної квартири та виселення із цієї квартири ОСОБА_7, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з дня його проголошення може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді

Єдиний унікальний номер 2-1676/11

Номер провадження 22-ц/775/776/2015(м)

Категорія 20 Головуючий у 1 інстанції Сараєв І.А.

Доповідач Баркова Л.Л.

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого Баркової Л.Л.,

ОСОБА_1, ОСОБА_2

при секретарі : Зал Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк»Приватбанк», треті особи: приватний нотаріус Маріупольського міського округу Кулик Н.І.(Земляк Н.І.), Відділ громадянства, еміграції та реєстрації фізичних осіб Приморського району м.Маріуполя про визнання недійсним договору купівлі продажу нерухомого майна, витребування майна, визнання недійсним договору іпотеки та виселення із квартири,

за апеляційними скаргами відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_7 та Публічного акціонерного товариства «КБ «ПриватБанк» на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 червня 2015 року

в с т а н о в и л а :

У вересні 2011 року позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом про визнання недійсним нотаріально посвідченого договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного 17 листопада 2003 року між ними і відповідачкою ОСОБА_5, яка 14.06.2006 року продала цю квартиру за нотаріально посвідченим договором купівлі продажу ОСОБА_6; витребування цієї квартири у відповідачки ОСОБА_7, яка за нотаріально посвідченим договором купівлі продажу від 16.11.2006 року стала її власником та визнати за кожним із них право власності на ? частку квартири, посилаючись на те, що ОСОБА_3 не підписував зазначений договір і не міг здійснювати продаж належної йому частки в квартирі, оскільки знаходився у місцях позбавлення волі, а ОСОБА_4 (його мати), підписала договір купівлі-продажу, оскільки її ввела в оману ОСОБА_5, пославшись на намір сина продати квартиру, про що свідчить його підпис у договорі купівлі-продажу. В подальшому вони доповнили позовні вимоги та просили виселити ОСОБА_7 із квартири із зняттям із реєстрації, а також визнати недійсним договір іпотеки, що був укладений між ОСОБА_7 та ПАТ КБ «Приватбанк», і скасувати заборону на відчуження квартири, накладену приватним нотаріусом Апалько М.Є.

ОСОБА_3 також звернувся з заявою про поновлення строку позовної давності.

Рішенням Приморського районного суду від 12 червня 2015 року поновлено ОСОБА_3 і ОСОБА_12 строк позовної давності для звернення до суду.

Визнано недійсним договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 від 17.11.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Кулик Н.І.

Витребувано у ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_3 і ОСОБА_12 право власності на зазначену квартиру, за кожним по ? частині.

Виселено ОСОБА_7 із квартири АДРЕСА_1 та зобов»язано Відділ громадянства, еміграції та реєстрації фізичних осіб Жовтневого району м.Маріуполя зняти її з реєстраційного обліку в цій квартирі.

Визнано недійсним нотаріально посвідчений договір іпотеки від 16.11. 2006 року квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_7 та ПАТ КБ «Приватбанк», скасовано заборону на відчуження квартири, накладеного приватним нотаріусом Апалько М.Є. за №1097з-400.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4 судовий збір 51 грн. та витрати на іформаційно-технічне забезпечення розгляду справи 120 грн.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на їх недоведеність, допущення судом порушень положень матеріального і процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для її вирішення та пропуск строку позовної давності.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність позовних вимог, які суд вважав встановленими, пропуск строку позовної давності та відсутність поважних причин для його поновлення, просить рішення скасувати та в позові відмовити.

В апеляційній скарзі Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк»Приватбанк», посилаючись на недоведеність недійсності договору купівлі продажу та договору іпотеки, порушення норм матеріального і процесуального закону та неправомірність поновлення строку позовної давності просить судове рішення скасувати та в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Відповідно до положень ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6, третіх осіб: приватного нотаріуса Маріупольського міського округу Кулик Н.І., представника відділу громадянства, еміграції та реєстрації фізичних осіб Приморського району м.Маріуполя, які належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, про що свідчать поштові та телефонні повідомлення. Від ОСОБА_4, ОСОБА_3 і Відділу громадянства, еміграції та реєстрації фізичних осіб Приморського району м.Маріуполя надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутністю. (а.с.67,78,95,97-99,101,176 т.3)

Заслухавши суддю доповідача, пояснення відповідачки ОСОБА_7, її представників, адвокатів Довженко В.І. та Веровської В.В., представника відповідачки ОСОБА_5, адвоката Темір І.В., які просили апеляційні скарги задовольнити; представника позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, адвоката Маросіна М.О., який просив всі скарги відхилити і залишити без зміни судове рішення, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що скарги підлягають задоволенню, а судове рішення скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

У відповідності із ч.1 статті 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до положень ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо) , які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що строк позовної давності ОСОБА_3 пропустив з поважних причин, оскільки під час укладення договору знаходився під вартою. З цих самих підстав суд визнав недійсним нотаріально посвідчений договір купівлі продажу від 17.11.2003 року з моменту його укладення, оскільки ОСОБА_3 його не підписував і висловити своє волевиявлення не міг, а ОСОБА_4 підписала договір купівлі продажу квартири під впливом обману. У зв'язку з тим, що ОСОБА_5 не мала права розпоряджатись квартирою, набутою за недійсним договором, суд витребував спірну квартиру у добросовісного набувача ОСОБА_7, виселив її із квартири, визнав недійсним договір іпотеки, укладений між нею і ПАТ КБ «ПриватБанк», та скасував заборону на відчуження квартири.

Проте погодитися з таким висновком суду не можна, оскільки він не відповідає обставинам справи, які належним чином не були судом з'ясовані та невірним застосуванням судом положень матеріального права і порушень процесуального закону.

У відповідності із ч.1статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України в редакції 2003 року, який набрав чинності з першого січня 2004 року, його положення застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, що виникли до набрання їм чинності, положення його застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Положеннями статті 224 ЦК УРСР (в редакції 1963року), які діяли на час виникнення між сторонами правовідносин, передбачено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцю, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із положеннями статті 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Статтею 57 ЦК УРСР передбачено визнання недійсної угоди, що здійснено внаслідок обману.

Згідно із положеннями статті 145 ЦК УРСР, якщо майно за плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею.

Аналогічні положення містяться в статті 388 ЦК України ( в редакції 2003 року), яка діяла на час укладення договору купівлі продажу спірної квартири відповідачкою ОСОБА_7

Як встановлено судом і вбачається зі справи, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням міського майна міста Маріуполя 20.10.2003 року за №27128 та зареєстрованого в БТІ міста Маріуполя 05.11.2003 року за Р.№ 3330264, позивачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в порядку приватизації належала квартира за адресою:АДРЕСА_1 на праві приватної спільної сумісної власності. (а.с.128 т.3)

За договором купівлі продажу від 17.11.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Кулик Н.І. за Р.№2109 ОСОБА_3 і ОСОБА_4 продали зазначену квартиру ОСОБА_5, яка 14 червня 2006 року за нотаріально посвідченим договором продала цю квартиру ОСОБА_6, а та за нотаріально посвідченим договором продала її 16.11.2006 року ОСОБА_7 (а.с. 7-8 т.1, а.с.116-119 т.3)

За змістом договору купівлі-продажу квартири від 17.11.2003 року, сторони угоди її власноручно підписали у присутності нотаріуса, продаж квартири вчинено за 4941 грн., гроші від продажу продавці одержали від покупця повністю під час підписання договору. Договір укладений в приміщенні нотаріальної контори.

З урахуванням ретельного дослідження наявних у справі доказів; витребуваних апеляційним судом із Приморського райсуду м.Маріуполя матеріалів цивільної справи №2-2417/09 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та кримінальної справи №1-35/07 за обвинуваченням ОСОБА_3 та ОСОБА_17 за ст.ст. 15ч.3, 152 ч.3 КК України; із Приморського РВ Маріупольського ГУГУМВС України в Донецькій області матеріалів кримінального провадження №20-20800 про порушення кримінальної справи у скоєнні злочину за ч.3ст.190 КК України 15.08.2007 року для встановлення фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскільки ОСОБА_3 на час укладення договору купівлі продажу від 17.11.2003 року знаходився під вартою в СІЗО №3 на підставі постанови Приморського райсуду від 10.10.2003 року за скоєння злочину, підписати зазначений договір в нотаріальній конторі, отримати від продажу гроші та висловити своє волевиявлення на продаж належної йому на праві власності ? частки квартири, останній не міг. (а.с.153-155т.3)

Більш того, це підтверджується висновками почеркознавчої експертизи за №684, проведеної експертом сектору експертно-криміналістичного забезпечення роботи Маріупольського МУ НДЕКЦ 13.12.2009 року при перевірці матеріалів по встановленню особи у скоєнні злочину, який сторонами у даній справі не спростовується. (а.с. 143-147 т.3)

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при розгляді справи дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_3 під час укладення в нотаріальній конторі договору купівлі-продажу його не підписував, а тому цей договір в частині продажу належної ОСОБА_3 ? частки спірної квартири є недійсним і підлягає витребуванню у добросовісного набувача ОСОБА_7 на його користь.

Однак, колегія суддів не може погодитись з висновком суду про наявність підстав для поновлення ОСОБА_3 строку позовної давності, оскільки відбування останнім покарання за скоєний злочин в період з 07.10.2003 року до 29.11.2010 року не можна вважати поважною причиною з наступних підстав.

Норма ч.5 ст.267 ЦК України припускає можливість визнання судом поважними певних причин пропуску позовної давності, однак переліку таких причин не містить.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, до поважних причин пропуску позовної давності мають бути віднесені обставини, що виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги та об'єктивно унеможливили звернення цієї особи за судовим захистом у період дії строку позовної давності.

До таких осіб позивача ОСОБА_3 віднести не можна, оскільки належних і допустимих доказів, які б свідчили про те, що його перебування в місцях позбавлення волі унеможливлювало звернення до суду з даним позовом в межах строку позовної давності, він не надав як суду першої інстанції, так і апеляційному суду.

Щодо застосування строків позовної давності колегія суддів виходить із пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України, за яким правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до статті 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Таким чином, оскільки строк позовної давності за позовом про визнання недійсним договору купівлі продажу від 17.11.2003 року станом на 01.01.2004 року (набрання чинності Цивільного Кодексу України) не сплив, до спірних правовідносин застосовуються правила про позовну давність ЦК України в редакції 2003 року.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно до положень ч.3, ч.4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови в позові.

Відповідачкою у справі ОСОБА_5 в суді першої інстанції 14.08.2014 року було заявлено письмове клопотання про застосування строку позовної давності.(а.с.112-114 т.2)

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як стверджує позивач ОСОБА_3, про порушення свого права у зв»язку із продажем належної йому частки квартири, він дізнався у червні 2006 року від своєї матері ОСОБА_4, коли та приїхала до нього на побачення за місцем відбуття покарання. Цей факт останньою підтверджується і відповідачами у справі не заперечується, а тому колегія суддів вважає, що саме з цього часу для ОСОБА_3 починається перебіг строку позовної давності.

До суду з даним позовом ОСОБА_3 і ОСОБА_4 звернулись у вересні 2011 року, тобто за межами строку позовної давності. (а.с. 3-4т.1)

Більш того, в заяві про поновлення строку позовної давності факт пропуску ОСОБА_3 строку позовної давності не заперечується.

Посилання ж представника Маросіна М.О. в апеляційному суді на те, що у зв'язку із пред'явленням позивачем у липні 2007 року позову про визнання недійсним спірного договору купівлі продажу має місце переривання строку позовної давності, а тому строк позовної давності ОСОБА_3 не пропустив, є неспроможними, суперечать положенням ст.ст.264-265 ЦК України.

Як вбачається із матеріалів цивільної справи №2-2417/09, ухвалою суду від 04.12.2009 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання недійсним спірного договору купівлі продажу визнано неподаною та повернуто останньому, який її в установленому законом порядку не оскаржував. (а.с. 83,121т.3)

Таким чином, оскільки первісну позовну заяву ОСОБА_3 повернуто у відповідності зі статтями 119-121 ЦПК України у зв'язку із недотриманням встановленого порядку подання позову, позовна давність не переривалась і перебіг позовної давності, що розпочався у червні 2006 року, продовжується в загальному порядку.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що судове рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у їх задоволенні у зв'язку із пропуском останнім позовної давності.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_4, то до них не можуть застосовуватися положення статті 267 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належних і допустимих доказів, які б свідчили про наявність підстав для визнання недійсним договору купівлі продажу в частині відчуження ? частки, що належала на праві власності ОСОБА_4, під впливом обману, останньою не надано, як суду першої інстанції, так і апеляційному суду.

При розгляді справи встановлено, і не заперечувалось позивачкою ОСОБА_4, що вона мала намір на продаж належної їй частки спірної квартири, перед продажем приватизувала її, в нотаріальній конторі власноручно підписала договір купівлі продажу, за яким отримала кошти, а після продажу купила будинок в місті Єнакієво Донецької області та мешкала в ньому.

Посилання ОСОБА_4 на те, що відповідачка ОСОБА_5 перед посвідченням договору купівлі-продажу в нотаріальній конторі показувала їй підпис сина на договорі, завірила про бажання останнього продати квартиру, чим обманула її, є безпідставними, спростовуються поясненнями ОСОБА_5 та приватного нотаріуса Кулик Н.І., що містяться у кримінальному провадженні №20-20800 СО Приморського РО Маріупольського ГУ, яке порушено15.08.2007 року за статтею 190 ч.3 КК України за заявою ОСОБА_3 і ОСОБА_4, та досудове слідство по якому 30.03.2010 року зупинено до встановлення особи, що вчинила злочин. Будь-яких дій щодо встановлення цієї особи слідством до цього часу не проводилось і постанова про зупинення провадження в установленому законом порядку ніким не оскаржувалась.

Пояснення ОСОБА_5 та нотаріуса Кулик Н.І., допитаних в якості свідків про те, що договір купівлі продажу підписував чоловік, який з'явився до нотаріальної контори з паспортом ОСОБА_3, позивачами не спростовано. Більш того, із пояснень ОСОБА_4 вбачається, що на час укладення та посвідчення договору у неї на руках був паспорт сина ОСОБА_3, позивача у справі, який пред'являвся нотаріусу.

З урахуванням зазначеного колегія суддів вважає, що позивачами не надано як суду першої інстанції, так і апеляційному суду доказів, які б свідчили про навмисне введення ОСОБА_4 відповідачкою ОСОБА_5 в оману, а обставини, на які вона посилалась, обґрунтовуючи позовні вимоги, мали для неї істотне значення та впливали на вчинення правочину щодо відчуження належної частки квартири.

Тому в задоволені позовних вимог ОСОБА_4 слід відмовити за їх недоведеністю.

У зв'язку із наведеними обставинами відсутні підстави для задоволення і інших позовних вимог.

Тому, апеляційні скарги підлягають задоволенню, а оскаржуване судове рішення, як таке що не відповідає встановленим обставин справи, положенням процесуального закону і неправильного застосування норм матеріального права підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_5, ОСОБА_7, Публічного акціонерного товариства «КБ «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 червня 2015 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, посвідченого 17.11.2003 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу за Р.№2109, витребування цієї квартири, визнання недійсним договору іпотеки квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_7 і ПАТ КБ «ПриватБанк», посвідченого 16.11.2006 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу за Р.№1097з-400, скасування заборони на відчуження зазначеної квартири та виселення із цієї квартири ОСОБА_7, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з дня його проголошення може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді