РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/4145/15-ц

пр. № 2/759/2982/15

18 вересня 2015 року Святошинський районний суд м. Києва в складі: головуючогосуддіКовальО.А. присекретаріЯрмощукК.А. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє як опікун в інтересах ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про стягнення грошових коштів у розмірі 66 219 грн. 20 коп. з ОСОБА_2, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між нею та ОСОБА_3 16.12.2009 року було укладено договір довічного утримання, відповідно до п.9 якого ОСОБА_3 отримав від неї разову грошову допомогу у розмірі 40 000 грн. та окрім цього під час дії договору вона сплачувала на його ім»я щомісячну допомогу у розмірі 600 грн.відповідно до п. 7 вказаного договору, несла витрати по оплаті його комунальних послуг, які тепер просить їй повернути, зазначаючи, що згодом за позовом ОСОБА_2, відповідно до рішення Святошинського районного суду м.Києва вказаний договір довічного утримання було визнано недійсним, а ОСОБА_3 недієздатним, призначивши його опікуном ОСОБА_2

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав частково, зокрема просив стягнути з ОСОБА_2, як опікуна ОСОБА_3 за наслідками недійсності правочину, зокрема договору довічного утримання укладеного 16.12.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 грошову суду у розмірі 40 000 грн., яку ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 16.12.2009 року в день підписання ними договору довічного утримання, що підтверджується самим договором та власносручно написаною ОСОБА_3 розпискою про їх отримання в рахунок вказаного договору та суму сплачених ОСОБА_1 на ім»я ОСОБА_3 щомісячної допомоги у розмірі 600 грн. та комунальних послуг згідно умов укладеного договору довічного утримання в період його дії, зокрема з 16.12.2009 року по 11.06.2013 рік у розмірі 24 535 грн. 66 коп., загалом: 64 535 грн. 66 коп. не підтримуючи позовні вимоги в частині суми 1 683 грн. 54 коп., яка фактично була сплачена ОСОБА_1 поза межами дії договору довічного утримання.

Суду пояснив, що укладений вказаний вище договір довічного утримання належним чином виконувався ОСОБА_1, а саме згідно п. 9 такого вона передала, а ОСОБА_3 відповідно отримав грошову суду у розмірі 40 000 грн., крім того, у відповідності до п. 7 вказаного договору ОСОБА_1 щомісяця направляла поштовими переказами ОСОБА_3 суму матеріальної допомоги у розмірі 600 грн. та сплачувала комунальні послуги, тоді як лише через чотири роки такий договір було визнано недійсним з підстав його укладання дієздатною особою, яка в момент його укладання не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що є підставою для повернення позивачці її коштів, які та сплачувала в рахунок виконання договору довічного утримання, який лише згодом було визнано недійсним.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, просив у їх задоволенні відмовити, зазначаючи, що ОСОБА_2 стала опікуном ОСОБА_3 лише в 2011 році, коли гроші у розмірі 40 000 грн. ОСОБА_3 отримував у 2009 році. В частині отримання ОСОБА_3 щомісячного матеріального утримання у розмірі 600 грн., то представник відповідача зазначив, що таких доказів стороною позивача надано не було, оскільки надані квитанції про поштові перекази таких грошей не містять необхідних реквізитів, зокрема ким та куди були направлені зазначені кошти та в рахунок якого правочину. Зазначив представник відповідвача і те, що доказів їх отримання ОСОБА_3 надано також стороною позивача не було, як і доказів оплати позивачем комунальних послуг отриманих ОСОБА_3

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши надані докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено та сторонами у судовому засіданні не заперечувалось, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 16.12.2009 року було укладено договір довічного утримання, який було посвідчено державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 3-3446.

Згідно вказаного договору ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_1 свою квартиру АДРЕСА_1, тоді як ОСОБА_1 зобов»язалася довічного його утримувати на суму 600 грн. на місяць (п. 7 вказаного Договору) тощо.

У пункті 8 вказаного Договору сторони погодили, що грошове утримання буде щомісячно виплачуватися, починаючи з моменту укладення цього договору щомісячно до десятого числа поточного місяця поштовим переказом за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, в пункті 9 вказаного Договору зазначено, що одноразове грошове утримання визначено сторонами за спільною згодою у розмірі 40 000 грн., які відчужувач отримав повністтю від набувача при підписанні цього договору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Тобто, відмова чи зміна умов виконання договору не допускається як однією його стороною так і другою.

В судовому засіданні встановлено, що передача коштів у розмірі 40 000 грн., передбачена п. 9 договору від ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в рахунок виконання укладеного між ними договору довічного утримання та підтверджується також власноручно написаною ОСОБА_3 розпискою і не заперечується жодною із сторін в судовому засіданні.

Із наданих суду доказів вбачається і те, що ОСОБА_1 виконувала умови вказаного договору довічного утримання, зокрема п. 7 та п. 8 щодо щомісячного направлення ОСОБА_1 грошового утримання у розмірі 600 грн. поштовим переказом за адресою: АДРЕСА_1, тобто направляла грошові кошти на утримання ОСОБА_3 в тому розмірі та на ту адресу, яка передбачена вказаним договором та за якою проживає ОСОБА_3, що підтверджується наданими суду в оригіналі квитанціями відповідної форми (а.с. 54-62) згідно яких вбачається перерахування коштів на ім»я ОСОБА_3 за період з 16.12.2009 року по 11.06.2013 рік у розмірі 23 400 гн. без урахування тих платежів, які не зміг пояснити представник позивача та які не були передбачені умовами договору довічного утримання.

Заперечення представника відповідача в частині належного виконання позивачем договору довічного утримання та отримання ОСОБА_3 перерахованих сум згідно вказаних поштових переказів, суд оцінює критично, оскільки посилання сторони як на неналежне виконання умов договору довічного утримання є підставою для розірвання такого договору за рішенням суду, згідно ст. 755 ЦК України, тоді як таке рішення не приймалося, сторона відповідача до суду з такими вимогами взагалі не зверталася, доказів зворотньому і в цьому судовому засіданні надано не було.

Щодо отримання ОСОБА_3 таких коштів, то в противагу стороні позивача, представник відповідача не надав суду жодного доказу на підтвердження таких своїх заперечень, коли згідно ст. 60 ЦПК України такий також має обов»язок по доказуванню тих обставин на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

З»ясовано в судовому засіданні і те, що згідно рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області та рішення Апеляційного суду Київської області від 04.11.2011 року ОСОБА_3 визнано недієздатним, над ним встановлено опіку, його опікуном призначено його дочку ОСОБА_2 за позовом якої в інтересах недієздатного ОСОБА_3 договір довічного утримання укладений 16.12.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 визнано недійсним з підстав його укладення дієздатною особою, яка в момент його укладання не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що вбачається із зочного рішення Святошинського районного суду м.Києва від 27.06.2013 року, яке ніким не оскаржувалося, а відтак набрало чинності.

Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Оскільки, особливі умови застосування наслідків недійсності вказаного виду правочину законом не визначено, тому в даному випадку діють загальні наслідки визнання правочину недійсним, тобто визначені ст. 216 ЦК України, зокрема двостороння реституція.

Відповідно до ст.55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров'я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов'язки.

Згідно із ч.4 ст.67 ЦК України опікун зобов'язаний вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного.

Частиною 1 ст.72 ЦК України опікун зобов'язаний дбати про збереження та використання майна підопічного в його інтересах.

Згідно ч.3 ст. 41ЦК України відповідальність за шкоду, завдану недієздатною фізичною особою, несе її опікун (стаття 1184 цього Кодексу).

Шкода, завдана недієздатною особою, відшкодовується опікуном або закладом, який зобов»язаний здійснювати нагляд за нею, якщо він не доведе, що шкода була завдана не з його вини. Обов»язок цих осіб, не припиняється в разі поновлення її цивільної дієздатності.

Якщо опікун недієздатної особи, яка завдала шкоди, помер або у нього відсутнє майно, достатнє для відшкодування шкоди, а сама недієздатна особа має таке майно, суд може постановити рішення про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю потерпілого, частково або в повному обсязі за рахунок майна цієї недієздатної особи(ст. 1184 ЦК України).

Відповідно до ст. 226 ЦК України опікун зобов'язаний повернути дієздатній стороні все одержане недієздатною фізичною особою за нікчемним правочином. Якщо майно не збереглося, опікун зобов'язаний відшкодувати його вартість, якщо вчиненню правочину або втраті майна, яке було предметом правочину, сприяла винна поведінка опікуна.

Відповідно до положень ст.15 СК України майновий обов'язок недієздатної особи за її рахунок виконує опікун.

Недієздатною є фізична особа, яка визнана такою судом в порядку ст. 39 ЦК України, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Недієздатні особи є неделіктоздатними, тобто не несуть відповідальності за шкоду, завдану ними після визнання їх недієздатними.

Так, згідно встановлених судом обставин, зокрема і тих, що недієздатним ОСОБА_3 було визнано з 04.11.2011 року, тобто з моменту набрання відповідного рішення законної сили, згідно ч. 1 ст. 40 ЦПК України, а його опікуном ОСОБА_2 була призначина судом також з 04.11.2011 року, тоді як договір довічного утримання було укладено до таких обставин, в силу наведених вище норм, вбачається, що відповідач ОСОБА_2, як опікун недієздатного ОСОБА_3 має відповідати за його майновими зобов»язаннями за рахунок виключно майна недієздатного.

Отже, підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача у відповідній частині є обгрунтованими, доведеними, грунтуються на тих нормах, які підлягають застосуванню при даних правовідносина, а тому такими, що підлягають частковому задоволенню, з урахуванням того, що представник позивача в судовому засіданні не підтримав частину заявлених позовних вимог.

З огляду на вказане з ОСОБА_2, яка діє як опікун в інтересах ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 63 400 грн. з яких 40 000 грн. отриманих ОСОБА_3 від ОСОБА_1 в рахунок виконання умов договору довічного утримання по розписці та 23 400 грн. сплачених ОСОБА_1 в рахунок виконання умов договору довічного утримання, згідно поштових переказів, заначених судом вище, за період з 16.12.2009 року по 11.06.2013 рік, тоді як в частині позовних вимог по стягненню з відповідача, як опікуна суми у розмірі 1 683 грн. 54 коп., яка включає в себе оплату комунальних послуг суд відмовляє, оскільки витрата тиких коштів в рахунок виконання умов договору довічного утримання належними та допустимими доказами не підтверджена.

Керуючись ст.ст. 39, 40, 41, 55, 67, 72, 216, 525, 526, 1184 ЦК України керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 64, 88, 169, 179, 208, 209,212-215, 218, 223, 294, 296 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, яка діє як опікун в інтересах ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 63 400 (шістдесят три тисячі чотириста) грн. та судовий збір у розмірі 634 (шістсот тридцять чотири) грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду м. Києва через районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя