У Х В А Л А

іменем україни

03 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В. П.,

суддів: Амеліна В. І., Остапчука Д. О.,

Дербенцевої Т. П., Савченко В. О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про стягнення аліментів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Львівської області від 05 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, у якому, посилаючись на приписи ст. 202 СК України, просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на своє утримання у розмірі 1 тис. грн щомісячно.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 30 вересня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 05 грудня 2014 року рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 вересня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на її утримання у розмірі 250 грн щомісячно, починаючи з 02 квітня 2014 року і до покращення її матеріального становища.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалене у справі рішення апеляційного суду просить скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач у суді не довела обставин, на які посилалась як на обґрунтування своїх вимог.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про стягнення з відповідача на утримання матері аліментів, апеляційний суд виходив із того, що позивач відповідно до приписів ст. 202 СК України вправі вимагати від відповідача допомоги на її утримання, оскільки таку потребує в силу похилого віку, стану здоров'я та розміру доходів, а відповідач має можливість надати їй таку допомогу.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є матір'ю ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, 1964 року народження, ОСОБА_7, 1974 року народження, та ОСОБА_5, 1972 року народження.

Із довідки ЛКП «Цитадель-центр» про склад сім'ї від 12 лютого 2014 року № 443 вбачається, що ОСОБА_3 проживає і зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1. Разом із нею за вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 (а. с. 6).

Згідно з довідкою управління Пенсійного фонду України в Залізничному районі м. Львова від 17 січня 2014 року ОСОБА_3 отримує пенсію за віком при повному стажі, розмір якої в грудні 2013 року становив 1 119 грн 82 коп. (а. с. 7).

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилалась на те, вона є вдовою, пенсіонеркою, часто хворіє та потребує матеріальної допомоги, яку їй може надати ОСОБА_4, оскільки він отримує стабільну заробітну плату та не має інших осіб на утриманні.

Відповідно до ст. 202 Сімейного кодексу України (далі - СК України) повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

При вирішенні питання про стягнення аліментів на батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов'язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про задоволення позову, на порушення приписів ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не звернув уваги, що сам по собі факт непрацездатності позивача не зумовлює виникнення у відповідача обов'язку надання їй утримання та не свідчить про наявність у позивача потреби в отриманні матеріальної допомоги. Стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати позивачем матеріальної допомоги. Свідченням такої потреби є отримання позивачем доходів, які є меншими за прожитковий мінімум.

У той же час, із матеріалів справи вбачається, що позивач отримує соціальне забезпечення від держави в достатньому розмірі, оскільки розмір пенсії, яку вона отримує в сумі 1 119 грн 82 коп. (а. с. 7), перевищує розмір прожиткового мінімуму, встановленого державою на відповідний період для категорії осіб, до яких відноситься позивач, - 949 грн.

Разом із тим у матеріалах справи відсутні будь-які докази понесення позивачем значних витрат на лікування.

Враховуючи, що позивач не довела обставин, на які посилалась як на обґрунтування своїх вимог, зокрема потреби в отриманні матеріальної допомоги, обов'язок з доведеннях яких відповідно до приписів ст. 60 ЦПК України лежить на останній, та необхідності отримання її саме від відповідача за умови наявності інших повнолітніх дітей, то висновок апеляційного суду про те, що позивач потребує матеріальної допомоги, а відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання матері, є помилковим та суперечить приписам ст. 202 СК України.

У свою чергу повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення сторін, суд першої інстанції відповідно до приписів ст. ст. 212-214 ЦПК України дійшов правильного висновку про безпідставність позову.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції відповідно до приписів ст. 339 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 05 грудня 2014 року скасувати та залишити в силі рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 вересня 2014 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В. П. Гончар

Судді: В. І. Амелін

Т. П. Дербенцева

Д. О. Остапчук

В. О. Савченко