Ухвала

іменем україни

03 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», третя особа - ОСОБА_4, про визнання договору поруки припиненим, за касаційною скаргою ОСОБА_3, від імені якої діє представник ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Вінницької області від 05 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 20 червня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № СМ-SMEB00/123/2007, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 120 тис. доларів США терміном повернення до 19 червня 2014 року. На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 20 червня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та нею укладено договір поруки № SR-SMEB00/123/2007. 16 жовтня 2012 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом до неї та ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 139 720,95 доларів США. Отримавши матеріали позовної заяви ТОВ «ОТП Факторинг Україна», їй стало відомо, що позичальником було укладено ще й додаткові угоди до кредитного договору від 26 січня 2009 року, 05 червня 2009 року та від 05 листопада 2009 року, внаслідок яких сума основного зобов'язання за кредитним договором збільшилася. Так, сума виданих кредитних коштів збільшилася на 4 678,21 долар США. Своєї згоди на збільшення розміру основного зобов'язання за кредитним договором вона як поручитель не надавала, відповідних додаткових угод до договору поруки не підписувала. За таких обставин та з підстав, передбачених ч. 1 ст. 559 ЦК України, просила визнати припиненим з 26 січня 2009 року договір поруки від 20 червня 2007 року № SR-SMEB00/123/2007, укладений між нею та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2014 року позов задоволено. Визнано договір поруки від 20 червня 2007 № SR-SМЕВ00/123/2007 року припиненим. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 05 березня 2015 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, від імені якої діє ОСОБА_5, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанцій, залишити в силі заочне рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Згідно зі ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що 20 червня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № СМ-SMEB00/123/2007, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 120 тис. доларів США, терміном повернення до 19 червня 2014 року.

На забезпечення виконання взятих ОСОБА_6 за вказаним кредитним договором зобов'язань 20 червня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки № SR-SMEB00/123/2007.

26 січня 2009 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_6 було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору від 20 червня 2007 року № СМ-SMEB00/123/2007, згідно з яким сторони домовилися внести зміни та доповнення до кредитного договору: виклали графік платежів у новій редакції (додаток № 1 до цього додаткового договору); визначили порядок нарахування процентів за користування кредитом; визначили порядок сплати ануїтетних платежів, визначених графіком платежів (додаток № 1 до цього додаткового договору); право вимоги дострокового виконання боржником зобов'язань; умови підвищення процентної ставки; умови вирішення спорів тощо.

05 червня 2009 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_6 укладено додатковий договір № 2 до кредитного договору від 20 червня 2007 року № СМ-SMEB00/123/2007, згідно з яким сторони домовилися внести зміни та доповнення до кредитного договору: виклали графік платежів у новій редакції (додаток № 1 до цього додаткового договору); визначили порядок нарахування процентів за користування кредитом та порядок повернення частини кредиту та сплати процентів, визначених графіком платежів (додаток № 1 до цього додаткового договору); право вимоги дострокового виконання боржником зобов'язань; умови підвищення процентної ставки; умови вирішення спорів тощо.

05 листопада 2009 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_6 укладено додатковий договір № 3 до кредитного договору від 20 червня 2007 року № СМ-SMEB00/123/2007, яким сторони домовилися внести зміни та доповнення до кредитного договору: виклали п. 3 ч. 1 кредитного договору в новій редакції, змінивши при цьому процентну ставку; виклали графік платежів у новій редакції (додаток № 1 до цього додаткового договору); визначили порядок нарахування процентів за користування кредитом та порядок повернення частини кредиту та сплати процентів, визначених графіком платежів (додаток № 1 до цього додаткового договору); право вимоги дострокового виконання боржником зобов'язань; відповідальність за порушення зобов'язань; умови підвищення та зменшення процентної ставки; визначили умови проведення реструктуризації частини боргових зобов'язань, змінивши умови та строки погашення тощо. Зокрема, згідно з цим додатковим договором позичальнику надано додатковий транш кредиту у розмірі 4 678,21 долар США.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції виходив з того, що поручитель не надавав своєї згоди на укладення між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_6 додаткових угод до вказаного кредитного договору, якими було збільшено розмір відповідальності поручителя, а тому в силу ч. 1 ст. 559 ЦК України визнав договір поруки припиненим.

Проте з такими висновками обґрунтовано не погодився апеляційний суд, при цьому правильно виходив з наступного.

Згідно з п. 2.1 договору поруки від 20 червня 2007 року № SR-SMEB00/123/2007 порукою за цим договором забезпечуються вимоги кредитора щодо сплати боржником кожного і всіх його боргових зобов'язань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено у кредитному договорі. Зокрема порукою забезпечуються вимоги кредитора щодо: а) повернення основної суми кредиту, наданого боржнику; б) сплата процентів за користування кредитом; в) сплата пені за прострочення повернення кредиту та процентів.

Пунктом 2.2 договору поруки встановлено, що на дату укладення цього договору розмір боргових зобов'язань, забезпечених порукою, становить 120 тис. доларів США. Порукою забезпечені боргові зобов'язання в разі зміни їх суми, відповідно до п. 2.1 цього договору.

Виходячи зі змісту п. 2.2 договору поруки, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що цей пункт передбачає згоду поручителя на зміну основного зобов'язання, зокрема обсягу його відповідальності щодо повернення основної суми кредиту, наданого боржнику, сплати процентів за користування кредитом, сплати пені за прострочення повернення кредиту та процентів.

За таких обставин правильним є висновок апеляційного суду, що зміна обсягу боргових зобов'язань за кредитним договором від 20 червня 2007 року № SR-SMEB00/123/2007 не може бути підставою для припинення зобов'язань за договором поруки у порядку, передбаченому ч. 1 ст. 559 ЦК України, а твердження позивача про ненадання згоди на зазначену зміну обсягу боргових зобов'язань суд правильно визнав безпідставними і такими, що спростовуються умовами вказаного договору поруки.

Крім того, апеляційний суд обґрунтовано не погодився з висновками суду першої інстанції про порушення строку на пред'явлення ТОВ «ОТП Факторинг Україна», яке є правонаступником ПАТ «ОТП Банк», вимоги до поручителя.

Згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, закон вказує, що в разі не закріплення в договорі поруки строку її дії, остання вважається припинено, якщо кредитор протягом 6 місяців від дня виконання основного зобов'язання не пред'явить вимогу до поручителя.

Судом встановлено, що строк виконання основного зобов'язання передбачений у п. 2 кредитного договору від 20 червня 2007 року № СМ-SMEB00/123/2007, а саме 19 червня 2014 року.

Крім того, строк виконання основного зобов'язання визначений також у пп. «а» п. 2.1 договору поруки від 20 червня 2007 року № SR-SMEB00/123/2007, згідно з яким боржник зобов'язується повернути кредитору повну суму отриманих боржником кредитних коштів не пізніше 19 червня 2014 року.

16 жовтня 2012 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором.

За таких обставин правильним є висновок апеляційного суду про непропущення кредитором строку на пред'явлення вимоги до боржника та поручителя за кредитним договором від 20 червня 2007 року № СМ-SMEB00/123/2007.

Разом з тим апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що ч. 2 ст. 1050 ЦК України передбачає право позикодавця, а не його обов'язок, вимагати повернення частини позики, а враховуючи, що боржником вперше порушено зобов'язання за кредитом 08 червня 2010 року, тому помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що кредитор повинен був звернутися до поручителя протягом шести місяців з цієї дати.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212, 303 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків апеляційного суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог чинного ЦПК України на стадії касаційного розгляду справи недопустимо.

Отже, рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК України підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, від імені якої діє представник ОСОБА_5, відхилити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 05 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

А.В. Маляренко

О.В. Ступак