АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/6247/15 Головуючий: 1 інстанції Справа: №639/1099/15-ц ОСОБА_1Б
Категорія: відшкодування шкоди Доповідач: Даниленко В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Піддубного Р.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 липня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Жовтневого відділу Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, третя особа: Головне управління Державної казначейської служи України в Харківській області про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в подальшому неодноразово уточненим, в якому вказував на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 18.10.2011 року було задоволено його позов до ВАТ «ОСОБА_3 - 2» та стягнуто з останнього на його користь 1 000,00 грн. в рахунок відшкодування заподіяної йому моральної шкоди, а також 25,16 грн. поштових витрат, понесених ним по справі.

17 листопада 2011 року на виконання зазначеного судового рішення, яке набрало законної сили, Жовтневим районним судом м. Харкова було видано два виконавчих листа за №№ 2-357/11, які позивачем, як стягувачем були предявлені для примусового виконання до Жовтневого відділу ДВС ХМУЮ 01 грудня 2011 року.

Проте, в порушення ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», постанова про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання зазначених виконавчих листів була винесена державним виконавцем Жовтневого відділу ДВС ХМУЮ ОСОБА_4 тільки 14 грудня 2011 року.

При цьому в супереч вимогам ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження» позивач про відкриття виконавчого провадження державним виконавцем не повідомлявся та копії постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, а також інших документів виконавчого провадження не отримував, чим були порушені його права, як сторони виконавчого провадження.

У звязку з цим він був вимушений звернутися до Жовтневого районного суду м. Харкова зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Жовтневого відділу ДВС ХМУЮ ОСОБА_4 при виконанні судового рішення. Тим більше, як йому стало відомо, постановою державного виконавця виконавче провадження за вказаними виконавчими листами взагалі було закрито в звязку з визнанням боржника - ВАТ «ОСОБА_3 - 2» банкрутом.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 лютого 2012 року бездіяльність державного виконавця Жовтневого відділу ДВС ХМУЮ ОСОБА_4 щодо примусового виконання рішення того ж районного суду від 18.10.2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ВАТ «ОСОБА_3 - 2» була визнана неправомірною та зобовязано державного виконавця невідкладно вжити заходів з примусового виконання зазначеного судового рішення.

Така бездіяльність державного виконавця Жовтневого відділу ДВС ХМУЮ ОСОБА_4 при виконанні судового рішення, ухваленого на користь позивача, яка визнана ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 лютого 2012 року неправомірною, а відтак ця обставина не підлягає доказуванню, призвела до фізичних, душевних та психічних страждань, а також відповідних переживань позивача, повязаних з порушенням його конституційних прав.

Посилаючись на вказані обставини, позивач ОСОБА_2 просив суд стягнути солідарно з Жовтневого відділу ДВС ХМУЮ та Головного управління Державної казначейської служи України в Харківській області на його користь 3 410,00 грн. (розрахунок зроблений на підставі методики, розробленої російським правознавцем, д.ю.н. ОСОБА_5 та викладеної у його монографіях) в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої йому неправомірною бездіяльністю державного виконавця Жовтневого відділу ДВС ХМУЮ ОСОБА_4 при примусовому виконанні рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 18.10.2011 року.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 підтримав заявлені ним вимоги в повному обсязі й наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача - Жовтневого відділу ДВС ХМУЮ у своїх письмових запереченнях на поданий ОСОБА_2 позов просив суд відмовити в його задоволенні, посилаючись на його безпідставність. При цьому він вказував на те, що виконавчі листи №№2-357/11, видані Жовтневим районним судом м. Харкова 17.11.2011 року, надійшли для примусового виконання до Жовтневого відділу ДВС ХМУЮ 14.12.2011 року. Того ж дня державним виконавцем Карагезовою К.А. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання цих виконавчих документів. 18.01.2012 року державним виконавцем Карагезовою К.Г. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання зазначених виконавчих листів на підставі п. 7 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», у звязку з визнанням боржника - ВАТ «ОСОБА_3 - 2» банкрутом постановою Господарського суду Харківської області від 17.11.2011 року (справа № 5023/4391/11) та відкриття ліквідаційної процедури щодо останнього, тобто ще до моменту предявлення позивачем ОСОБА_2 виконавчих листів до примусового виконання, а виконавчі листи передані ліквідатору боржника.

Третя особа ГУ Державної казначейської служи України в Харківській області проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2 також заперечувала, посилаючись на їх необґрунтованість, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що Жовтневим відділом ДВС ХМУЮ йому була завдана моральна шкода та відсутній причинний звязок між шкодою та протиправною поведінкою відповідача.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 липня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з Жовтневого ВДВС ХМУЮ на користь позивача ОСОБА_2 100,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої йому відповідачем при здійсненні виконавчого провадження.

У задоволенні іншої частини заявлених позивачем ОСОБА_2 вимог судом першої інстанції відмовлено

При цьому судом першої інстанції вирішено й питання судових витрат по справі, стягнуто з відповідача - Жовтневого ВДВС ХМУЮ на користь держави судовий збір у сумі 243,60 грн.

Не погодившись частково із таким рішенням районного суду, позивач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить змінити це судове рішення та збільшити розмір відшкодування заподіяної йому моральної шкоди, яке підлягає стягненню з Жовтневого відділу ДВС ХМУЮ на його користь.

В обґрунтування своєї скарги апелянт ОСОБА_2 посилається на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до частково неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тому факту, що Жовтневим ВДВС ХМУЮ на протязі трьох із половиною років не виконується ухвала Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 лютого 2012 року в частині стягнення з Жовтневого відділу ДВС ХМУЮ на користь держави судового збору у розмірі 107,30 грн., тобто поповнення державного бюджету, в той час як працівники цього відділу виконавчої служби продовжують отримувати заробітну платню за рахунок платників податків. Крім того, приймаючи рішення у справі та визначаючи розмір відшкодування заподіяної йому моральної шкоди, суд першої інстанції не врахував глибину моральних та фізичних страждань і переживань, завданих позивачу неправомірною поведінкою відповідача, а також стан здоровя та матеріальне становище позивача.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для їх задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір по суті заявлених позивачем ОСОБА_2 вимог, районний суд повно й всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон їх регулюючий.

За приписами ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Пунктом третім частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обовязків.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Як розяснено у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно розяснень, наданих у п.п. 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені законодавцем у ст. 1167 ЦК України.

Відповідно до частини першої коментованої статті моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Тобто, для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1167 ЦК України необхідно довести такі обєктивні факти: неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо особа, яка завдала шкоди, не була уповноважена на такі дії. Наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Причинний звязок між протиправною поведінкою та шкодою, який є обовязковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати обєктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди. Вина заподіювача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обовязок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Таким чином, єдиною підставою цивільно-правової відповідальності за заподіяння моральної шкоди є правопорушення, що включає такі елементи, як шкода, протиправність поведінки, причинний звязок між ними, а також за виключенням передбачених законом випадків, вина заподіювача шкоди, тобто відшкодуванню підлягає тільки та шкода, яка є обєктивним наслідком протиправної дії чи бездіяльності, а тому лише наявність усіх вище перелічених умов є обовязковою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої моральної шкоди.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Зазначена конституційна норма кореспондується зі ст. 1173, 1174 ЦК України, згідно яких:

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, визначаються Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV (далі: Закон № 606-XIV).

Відповідно до ст. 1 зазначеного Закону виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України, та здійснюється на підставі виконавчих документів, у тому числі й виконавчих листів, що видаються судами (ст.ст. 2, 17 Закону № 606-XIV).

Обовязки державних виконавців визначені законодавцем у ст. 11 Закону № 606-XIV.

Відповідно до вказаної правової норми державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», якою регламентована відповідальність державних виконавців, шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Як розяснено в п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний звязок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Як встановлено по справі, рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 18.10.2011 року було задоволено позов ОСОБА_2 до ВАТ «ОСОБА_3 - 2» та стягнуто з останнього на його користь 1 000,00 грн. в рахунок відшкодування заподіяної йому моральної шкоди, а також 25,16 грн. поштових витрат, понесених ним по справі.

17 листопада 2011 року Жовтневим районним судом м. Харкова на виконання зазначеного судового рішення, яке набрало законної сили, було видано два виконавчих листа за №№ 2-357/11, які 01 грудня 2011 року були предявлені стягувачем ОСОБА_2 для примусового їх виконання до Жовтневого відділу ДВС ХМУЮ (зареєстровані по вхідній кореспонденції за №№ 9553, 9554).

При цьому в супереч вимогам ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на той час), постанова про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання зазначених виконавчих листів була винесена державним виконавцем Жовтневого відділу ДВС ХМУЮ ОСОБА_4 тільки 14 грудня 2011 року, тобто з порушенням строків, встановлених даною нормою закону.

Крім того, позивач ОСОБА_2 як сторона виконавчого провадження (стягувач) жодних повідомлень про відкриття виконавчого провадження за вказаними виконавчими листами, а також копій будь-яких документів виконавчого провадження взагалі не отримував, що є порушенням ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження» з боку державного виконавця Жовтневого відділу ДВС ХМУЮ ОСОБА_4, на виконанні у якої перебували виконавчі листи.

Зазначені обставини встановлені ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 лютого 2012 року, постановленою за наслідками розгляду скарги позивача ОСОБА_2 на бездіяльність державного виконавця Жовтневого відділу ДВС ХМУЮ ОСОБА_4 (а.с. 4).

Цією ж ухвалою районного суду, яка набрала законної сили, бездіяльність державного виконавця Жовтневого відділу ДВС ХМУЮ ОСОБА_4, повязана з несвоєчасним відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання виконавчих листів за №№ 2-357/11, виданих Жовтневим районним судом м. Харкова 17.11.2011 року на виконання рішення цього ж районного суду від 18.10.2011 року про стягнення з ВАТ «ОСОБА_3 - 2» на користь позивача ОСОБА_2 грошових сум, а також неповідомленням стягувача ОСОБА_2 про хід виконавчого провадження, визнана неправомірною.

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно керувався нормами матеріального права, що регулюють виниклі між сторонами цивільно-правового спору правовідносини, а тому враховуючи факт бездіяльності державного виконавця Жовтневого відділу ДВС ХМУЮ ОСОБА_4 при здійсненні виконавчого провадження з примусового виконання рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 18.10.2011 року, яка визнана в судовому порядку неправомірною, а також характер та суть цього правопорушення, його правові наслідки, ступінь моральних страждань і переживань, які зазнав позивач ОСОБА_2 в звязку з порушенням його прав, обґрунтовано задовольнив заявлені ним вимоги лише частково, визначивши розмір грошового відшкодування заподіяної йому бездіяльністю відповідача моральної шкоди в сумі 100,00 грн., яка на думку судової колегії у даному випадку є достатньою для компенсації позивачеві негативних наслідків, повязаних з неправомірною поведінкою заподіювача шкоди, та відповідає вимогам розумності і справедливості, оскільки будь-яких належних та допустимих, в розумінні, ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження заявленого до стягнення розміру відшкодування моральної шкоди, позивачем до суду не представлено.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 про те, що Жовтневим ВДВС ХМУЮ на протязі трьох із половиною років не виконується ухвала Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 лютого 2012 року в частині стягнення з Жовтневого відділу ДВС ХМУЮ на користь держави судового збору у розмірі 107,30 грн., тобто поповнення державного бюджету, чим йому спричинено моральну шкоду, то ці доводи апелянта судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскільки як зазначалося вище, виходячи із принципу диспозитивності цивільного процесу, суд розглядає справи виключно в межах заявлених позовних вимог.

Проте, звертаючись до суду та неодноразово уточнюючи свої позовні вимоги позивач ОСОБА_2 на вказану обставину, як підставу для задоволення заявлених ним вимог не посилався й ця обставина предметом розгляду судом першої інстанції не була.

Крім того, судова колегія звертає увагу й на те, що наявність постанови державного виконавця Жовтневого відділу ДВС ХМУЮ від 18.01.2012 року про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчих листів за №№ 2-357/11, виданих Жовтневим районним судом м. Харкова 17.11.2011 року на виконання рішення того ж районного суду від 18.10.2011 року, на підставі п. 7 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у звязку з визнанням боржника - ВАТ «ОСОБА_3 - 2» банкрутом (Постанова Господарського суду Харківської області від 17.11.2011 року, справа № 5023/4391/11), позивачем ОСОБА_2 фактично визнається й не заперечується, проте ця постанова державного виконавця до цього часу в установленому законом порядку ним не оскаржена й незаконною не визнана.

При цьому судова колегія звертає увагу й на те, що як пояснив у судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2, про факт визнання боржника - ВАТ «ОСОБА_3 - 2» банкрутом на підставі постанови Господарського суду Харківської області та відкриття ліквідаційної процедури відносно останнього, йому було достеменно відомо, а належні йому грошові кошти, присуджені рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 18.10.2011 року, він отримав у повному обсязі від ліквідатора ВАТ «ОСОБА_3 - 2» арбітражного керуючого ОСОБА_6 у квітні 2012 року.

Безпідставними є й доводи апелянта ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної йому неправомірною поведінкою відповідача, не врахував стан його здоровя - інвалідність 3-ї групи з 05.09.2013 року та його матеріальне становище, оскільки будь-яких обєктивних доказів на підтвердження причинного звязку між неправомірною поведінкою відповідача протягом грудня 2011 - січня 2012 років та встановленням апелянту інвалідності 3-ї групи загального захворювання в 2013 році, останнім до суду не представлено, а сам факт його інвалідності та скрутного матеріального становища, сам по собі не є підставою для стягнення з відповідача - Жовтневого відділу ДВС ХМУЮ на його користь грошових коштів у якості відшкодування моральної шкоди.

Інші доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2, що наведені на її обґрунтування та які фактично зводяться до незгоди з ухваленим районним судом по справі рішенням та його субєктивної переоцінки, в даному випадку є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору не спростовують, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 липня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: