Справа № 127/76/15-ц Провадження № 22-ц/772/2445/2015Головуючий в суді першої інстанції Романюк Л. Ф.
Категорія 44 Доповідач Панасюк О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі: головуючого - судді Панасюка О.С., суддів Сопруна В.В., Берегового О.Ю., з участю секретаря Топольської В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_5, Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про виселення за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 липня 2015 року, -

встановила:

05 січня 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулось з цим позовом вказуючи, що між банком та ОСОБА_5 26 квітня 2007 року був украдений кредитний договір № VIH0G102851320 на суму 49 000,00 доларів США строком до 24 квітня 2027 року. В забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 26 квітня 2007 року між сторонами укладений договір іпотеки № VIH0G102851320, відповідно до якого в іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк» була передана квартира АДРЕСА_1, загальною площею 39,40 кв.м., житловою площею 25,50 кв.м., що належала ОСОБА_5 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 26 квітня 2007 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 травня 2013 року у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 64 613, 21 доларів США, що станом на 03 липня 2013 року становило 516 421 грн. 08 к. за курсом НБУ, звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 39,4 кв.м., шляхом її продажу за початковою ціною 252 500 грн. В частині позовних вимог про виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_2 із житлового приміщення, що є предметом іпотеки і на яке звернуто стягнення, зі зняттям з реєстраційного обліку ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення набрало законної сили 26 вересня 2013 року, однак відповідачі до тепер добровільно із квартири не виселились, відтак ПАТ КБ «ПриватБанк» просило виселити їх в примусовому порядку без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Вінницького міського суду м. Вінниці від 02 липня 2015 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню з таких підстав.

Ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; апеляційний суд досліджує лише ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, судова колегія розглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові суд першої інстанції виходив із того, що оскільки вимога банку про виселення відповідачам надіслана не була, то підстав для виселення останніх немає, тому що на час ухвалення рішення суду відсутнє виконання імперативно-диспозитивних приписів, встановлених ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України.

З таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна з таких міркувань.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Судом встановлено, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5 26 квітня 2007 року був укладений кредитний договір №VIH0G102851320, за яким останній отримав 49000,00 доларів США на строк до 24 квітня 2027 року із сплатою 12% річних за користування кредитом, з цільовим призначенням - на придбання квартири (а.с. 8-17).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_5 передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 39,40 кв.м., житловою площею 25,50 кв.м., придбану за договором купівлі-продажу від 26 квітня 2007 року (а.с. 18-20).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 травня 2013 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 64 613, 21 доларів США, що станом на 03 липня 2013 року становило 516 421 грн. 08 к. за курсом НБУ, звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 39,4 кв.м., шляхом її продажу за початковою ціною 252 500 грн. В частині позовних вимог про виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_2 із житлового приміщення, що є предметом іпотеки і на яке звернуто стягнення, зі зняттям з реєстраційного обліку ОСОБА_2 відмовлено (а.с. 21).

Згідно з довідкою № 553 від 25 лютого 2015 року ТОВ «Житлово - Експлуатаційне Об'єднання» у квартирі зареєстровані: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 70), також у ній проживає мати неповнолітнього ОСОБА_3 ОСОБА_4, яка є дружиною ОСОБА_2 (ця обставина визнана судом загальновідомою, а відтак в силу приписів ч. 2 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 березня 2015 року ОСОБА_5 визнано безвісті відсутнім з 01 січня 2013 року (а.с. 93).

Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22 вересня 2011 р. після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічне положення містить змінена згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» ч. 3 ст. 109 Житлового кодексу Української РСР.

Зі змісту зазначених норм убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців із переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання Іпотекодержателем ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

Такі ж висновки містяться у п. 37 постанови № 5 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів що виникають із кредитних правовідносин».

Оскільки стягнення на предмет іпотеки, квартиру АДРЕСА_1, звернуто за рішенням суду, то у суду першої інстанції не було підстав для відмови у позові про виселення відповідачів через відсутність доказів направлення їм письмової вимоги.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_2 вселилась, а малолітній ОСОБА_3 був зареєстрований у квартирі в супереч приписам ч. 3 ст. 6 Закону України «Про іпотеку», якою встановлено обов'язок іпотекодавця до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому порядку, п.п. 18.7, 18.12 договору іпотеки, якими іпотекодавцю заборонено без згоди іпотекодержателя передавати предмет іпотеки в оренду, найм, користування, лізинг, іпотеку іншим особам, надавати документи для здійснення у ньому реєстрації інших осіб, а відтак у банку обов'язку надсилати їм письмову вимогу про виселення не виникло.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 липня 2015 року скасувати.

Позов задовольнити.

Виселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ О.С. Панасюк

Судді: /підпис/ В.В. Сопрун

/підпис/ О.Ю. Береговий

Згідно з оригіналом: О.С. Панасюк