Справа № 127/2665/15-ц
Провадження № 2/127/2085/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.09.2015 м. Вінниця

в складі: головуючого судді Бойко В.М.

при секретарі Мироненко В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя суд, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з вимогами стягнути з ОСОБА_2 ідент. код НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 20 000 грн.

Позов мотивовано тим, що сторони спору в 2002 році зареєстрували шлюб. 06 грудня 2010 року шлюб було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу.

Позивач вказує, що під час шлюбу він проживав разом з колишньою дружиною в будинковолодінні № 55 по вул. Некрасова в м. Вінниці, 1/10 частина якого належить її матері - ОСОБА_3 згідно договору дарування частини будинковолодіння від 22 вересня 2001 року, посвідченого ОСОБА_4, приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, за згодою власниці ОСОБА_5 подружжя збудувало за спільні кошти приміщення літньої кухні під літерою «Н» в будинковолодінні № 55 по вул. Некрасова в м. Вінниці, що підтверджується технічним паспортом виготовленим КП «ВООБТІ» від 11.05.2007 року, рік будівництва визначено - 2006 рік, інвентаризаційну вартість визначено в 2007 році в сумі 61353 грн. Однак, приміщення літньої кухні було збудовано самочинно, а отже позивач та відповідач відповідно до вимог ст. 331, 376 ЦК України, мають право лише на будівельні матеріали, з яких було збудовано за спільні кошти дану літню кухню.

Під час розірвання шлюбу з ОСОБА_2 було досягнуто взаємної згоди про розподіл спільного сумісного майна, яке набуто під час шлюбу і сторони домовилися, що літня кухня (тобто будівельні матеріали з яких вона збудована) залишається у володінні та користуванні відповідачки, а позивачу мають бути сплачені колишньою дружиною грошові кошти в сумі 20000 грн. Таку домовленість оформили письмово при розірванні шлюбу 06.12.2010 року, а саме ОСОБА_2 написала власноручно письмову розписку, в якій зазначається про те, що ОСОБА_2 зобовязується в термін до 01 червня 2011 року сплатити ОСОБА_1, частку за вкладені кошти як подружжям, кошти в будівництво літньої кухні, яка розташована за адресою: м. Вінниця, вул. Некрасова, 55 в сумі 20000 (двадцять тисяч) грн.

Позивач зазначає, що домовленість про поділ спільного сумісного майна не стосувалася поділу нерухомого майна, а лише вказаних коштів. Однак, станом на 01 червня 2011 року ОСОБА_2 не сплатила обумовлену суму коштів - 20000 грн., в рахунок добровільного поділу майна подружжя. Хоча літньою кухнею та будівельними матеріалами з якої вона побудована користуються володіють та розпоряджаються до теперішнього часу -родина відповідачки ОСОБА_2

Зазначене і стало підставою для звернення до суду позивача, згідно заочного рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 20 лютого 2012 року по справі позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу було задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 борг в сумі 20000 (двадцять тисяч) грн., а також три відсотки річних від простроченої суми боргу в розмірі 300 (триста) грн., всього на загальну суму 20300 (двадцять тисяч триста) грн. Також стягнуто судові витрати за сплачений судовий збір в сумі 214 грн. 60 коп. Дане рішення переглядалось в суді апеляційної інстанції, згідно рішення Апеляційного суду Вінницької області від 09.10.2014 року по справі № 206/348/2012, заочне рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 20 лютого 2012 року було скасовано, ухвалено нове рішення яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу було відмовлено, у рішенні від 09.10.2014 року Апеляційний суд Вінницької області зазначав: " Як вбачається зі змісту позовної заяви, так із змісту самої розписки, як основного доказу по справі, між сторонами мали місце правовідносини, що виникли із: сімейних стосунків і повязані з поділом майна, нажитого під час шлюбу. В даному випадку це стосувалось поділу коштів, вкладених в будівництво літньої кухні, розташованої по вул. Некрасова, 55 а в м. Вінниці. Спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мав би розглядатися за правилами гл. 8 СК України і зокрема за правилами ст. ст. 69-71 СК України. Сторони не позбавлені можливості вирішення спору саме у такий спосіб".

Вищевказане і стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом в порядку гл. 8 СК України.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, та просив суд судові витрати залишити за ним.

Представник відповідача проти визнання позову заперечував, вказавши на пропуск позивачем строку позовної давності на звернення до суду. Додатково пояснив, що вважає розписку написану відповідачем нікчемним правочином, оскільки сторонами при складанні розписки не дотримано вимоги про її нотаріальне посвідчення.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини:

Судом встановлено, що 06.12.2010 року, ОСОБА_2 написала розписку, в якій зазначається про те, що ОСОБА_2 зобовязується в термін до 01 червня 2011 року сплатити ОСОБА_1, частку за вкладені кошти як подружжям, кошти в будівництво літньої кухні, яка розташована за адресою: м. Вінниця, вул. Некрасова, 55-а в сумі 20000 (двадцять тисяч) грн. ( а. с. 14)

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 06.12.2010р. виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану ВМУЮ Вінницької області серія 1-АМ, №064388 між сторонами спору 06.12.2010р. розірвано шлюб. ( а. с. 15)

Заочним рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 20 лютого 2012 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу було задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 борг в сумі 20000 (двадцять тисяч) грн., а також три відсотки річних від простроченої суми боргу в розмірі 300 (триста) грн., всього 20300 (двадцять тисяч триста) грн. Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 09.10.2014 року, заочне рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 20 лютого 2012 року було скасовано, ухвалено нове рішення яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу було відмовлено. В даному рішенні Апеляційний суд Вінницької області вказав на те, що спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мав би розглядатися за правилами гл. 8 СК України і зокрема за правилами ст. ст. 69-71 СК України.( а.с. 13,19-21)

Судом встановлено, що 1/10 частина будинковолодіння, що знаходиться за адресою м. Вінниця вул. Некрасова 55 належить - ОСОБА_3 згідно договору дарування частини будинковолодіння від 22 вересня 2001 року, посвідченого ОСОБА_4, приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу та даних технічного паспорту на вказаний житловий будинок. ( а. с. 5-12, 17-18,)

Суд бере до уваги, що літня кухня розташована за адресою м. Вінниця вул. Некрасова 55-а є самовільним будівництвом, що підтверджено даними технічного паспорту на будинковолодіння по вул. Некрасова 55 в м. Вінниці. ( а.с. 5-12)

Як вбачається з постанови про закінчення виконавчого провадження старшого державного виконавця Замостянського відділу ДВС ВМУЮ від 22.09.2014р. закінчено виконавче провадження з виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_2І на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 20514, 60 грн. в звязку з відсутністю майна боржника на яке можна звернути стягнення. ( а. с. 16)

ст. 58 ЦПК України, встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень .

статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено,що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

ст. 16 Цивільного кодексу України встановлено що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання прав.

ч.1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

ч. 1 ст. 364 ЦК України встановлено, що співвласник має право на виділ майна в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

ч.2 ст. 367 ЦК України встановлено, що у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини 2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

ч. 1 ст. 65 СК України встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Згідно ст. 69 СК України зазначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної власнос¬ті подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере о уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено за домовленістю між ними.

Згідно п. 22 ППВС України № 11 від 21.12.2007р. - поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. 69-72 та ст. 372 ЦК України. Згідно з п. 23 Постанови, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до частини 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Ст. 261 ЦК України передбачено , що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Ст. 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, повністю підтверджені матеріалами справи та підлягають задоволенню в повному обсязі, тому суд вважає стягнути з ОСОБА_2 ідент. код НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 20 000 грн.

Разом з тим, суд критично оцінює доводи відповідача про наявність підстав для застосування строку позовної давності, так, в судовому засіданні позивач вказав, що про порушення своїх прав він дізнався 01.06.2011р., коли відповідачка відмовилась сплачувати йому суму коштів обумовлену розпискою, що і стало підставою для звернення позивача до суду про що 20.02.2012р. ухвалено судове рішення, яке в подальшому скасовано, відповідно до ст. 264 ЦК України передбачено , що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач, а тому доводи відповідача суд вважає необґрунтованими.

Відповідач також зазначає на відсутність прав в позивача на частину будинковолодіння, що є власністю її матері, проте суд бере до уваги, що дане майно не є предметом даного спору, оскільки позивачем заявлено вимоги щодо стягнення коштів, а не поділу майна, а тому доводи відповідача суд вважає безпідставними.

Стосовно доводів відповідача про нікчемність розписки від 06.12.2010р., суд звертає увагу, що чинним ЦК України не передбачено обовязковість нотаріального посвідчення даної розписки, яка стосується повернення коштів, а тому вимоги передбачені ст. 216 ЦК України не є підставою для визнання розписки нікчемною.

В судовому засіданні позивач просив суд судові витрати залишити за ним.

Враховуючи викладене вище та керуючись ст.ст. 15, 16, 257, 261, 264, 319, 364, 367, Цивільного кодексу України, ст. 60, 65, 69-71, СК України ст.ст. 3, 88, 118-120, 224 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ідент. код НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 20 000 грн.

Судові витрати залишити за позивачем і не стягувати з відповідача.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя :