Справа № 464/355/14 Головуючий у 1 інстанції: Борачок М.В.
Провадження № 22-ц/783/4979/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Бохонко Е.Р.

з участю представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача Сихівської РА Палайди-Тис О.М., представника відповідача Львівської міської ради Крикавської І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, Львівської міської ради, з участю третьої особи Львівського комунального підприємства "Житловик-С", про визнання права користування приміщенням та за зустрічним позовом Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_6, ОСОБА_7, з участю третіх осіб, Львівської міської ради, Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, Львівського комунального підприємства "Житловик-С", ПАТ НВК "Полярон", про виселення,-

встановила:

В лютому 2012 року позивачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулися в суд з позовом до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, Львівської міської ради, з участю третьої особи Львівського комунального підприємства "Житловик-С", з врахуванням заяви про зміни та доповнення до позовної заяви від 25.04.2012 року, просили визнати за ними право на користування жилим приміщенням - кімнатами НОМЕР_2,НОМЕР_1,НОМЕР_3 по АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог зазначали, що з 1974 року позивач ОСОБА_6 зареєстрований у кімнаті-квартирі НОМЕР_1, а проживає в кімнатах НОМЕР_2,НОМЕР_1,НОМЕР_3 будинку АДРЕСА_1. Вселився на момент коли будинок АДРЕСА_1 мав статус гуртожитку та належав ВО «Полярон». Крім того, у спірних кімнатах разом із ним проживає його дружина, яка також працювала на ВО «Полярон». Рішенням виконкому Львівської міської ради № 139 від 09.03.2007 р. даному будинку надано статус житлового та прийнято у власність територіальної громади м. Львова. Іншим рішенням виконкому міської ради № 636 від 27.06.2008 р. внесено зміни до п. 4 зазначеного рішення та зобов'язано Сихівську районну адміністрацію укласти договори житлового найму з мешканцями, які зареєстровані та проживають у спірному будинку. Незважаючи на його неодноразові звернення, а також на те, що факт його проживання із дружиною у спірних кімнатах підтверджується реєстрацією та відповідними актами, відповідач заявив вимогу про звільнення спірних кімнат, не визнаючи його права на користування такими, порушуючи в такий спосіб його житлові права. Просили позов задовольнити (т. 1 а.с. 3-4, 20, 57-58).

Під час розгляду справи Сихівська районна адміністрація звернулась в суд із зустрічним позовом, в якому просить виселити ОСОБА_6, ОСОБА_7 з кімнат НОМЕР_2, НОМЕР_1, НОМЕР_3 по АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Вимоги обгрунтовує тим, що вказані кімнати відповідачами зайняті самоправно, без ордеру на вселення, відтак, останні проживають у цих жилих приміщеннях безпідставно. Крім цього, згідно ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 13.07.2007 р. визнано мирову угоду, укладену між відповідачем ОСОБА_6 та ТзОВ «Олімпік ЛТД», згідно якої відповідач отримав квартиру по АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 23-26).

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 27 березня 2013 року первісний позов ОСОБА_6 задовлено частково.

Визнано за ОСОБА_6 право на користування жилим приміщенням - кімнатою НОМЕР_1 по АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов Сихівської районної адміністрації задоволено частково.

Виселено ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з кімнати НОМЕР_3 по АДРЕСА_1.

В решті вимог зустрічного позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 25 червня 2013 року апеляційні скарги Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, Львівської міської ради відхилено, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 березня 2013 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2013 року рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 березня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 25 червня 2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 02 червня 2015 рокуу задоволенні первісного позову ОСОБА_6 до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, Львівської міської ради, з участю третьої особи Львівського комунального підприємства "Житловик-С", про визнання права користування приміщенням- відмовлено.

Зустрічний позов Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_6, ОСОБА_7, з участю третіх осіб Львівської міської ради, Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, Львівського комунального підприємства (Житловик-С), ПАТ НВК "Полярон", про виселення- задоволено частково.

Виселено ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з кімнат НОМЕР_1,НОМЕР_3 будинку АДРЕСА_1.

В решті вимог зустрічного позову - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в користь Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради по 35,77 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржив представник позивача за первісним позовом ОСОБА_6 - ОСОБА_2, вважає рішення незаконним і таким, що не відповідає обставинам справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд при прийнятті рішення про відмову в позові про користування кімнатами НОМЕР_1 та НОМЕР_3 керувався нормами права, які регулюють правила проживання в гуртожитках, в той час, коли рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 09.03.2007 року № 139 «Про надання гуртожитку для проживання сімей на АДРЕСА_1 статусу житлового будинку і передачі його у власність територіальної громади м. Львова» будинку наданий статус житлового.

Згідно даного рішення департамент житлового господарства та інфраструктури зобов'язано укласти договори житлового найму з мешканцями, які зареєстровані та проживають у житловому будинку АДРЕСА_1.

Покликається на те, що працював на ВО «Полярон» з 1974 року за направленням після закінчення вузу та у зв'язку з роботою йому надано право проживати у гуртожитку по АДРЕСА_1 в кімнатах НОМЕР_1, НОМЕР_3, де проживає з 1998 року. В зазначених кімнатах проживає на підставі ордеру, що підтверджується актами ЛКП та квитанціями на оплату комунальних послуг.

Однак, всупереч вимогам законодавства та рішенню Львівської міської ради, Сихівська райадміністрація та департамент житлового господарства і інфраструктури не вжили заходи для укладення з ним договору житлового найму.

Приймаючи рішення про його виселення суд не дослідив і не довів факт самоправного зайняття ним житлового приміщення, при цьому він поселений у будинок на підставі ордеру №86 від 02.02.1998 року, тому жодним чином не може вважатися таким, що самоправно зайняв житлове приміщення.

Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 червня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників розгляду справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги та відмовляючи у задоволенні первісного позову районний суд виходив з того, що Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572 передбачено, що користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків здійснюється згідно з свідоцтвом на право власності або договором найму (оренди), при цьому встановлено, що договір найму на спірні кімнати у ОСОБА_6 відсутній, тому прийшов висновку, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не мають правових підстав для проживання в кімнатах НОМЕР_1, НОМЕР_3 по АДРЕСА_1.

Крім цього вказав, що рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 490 від 29.04.2011р. «Про завершення впорядкування проживання мешканців у будинку АДРЕСА_1» передбачено утворення двох містобудівних одиниць (житловий будинок і гуртожиток) у будинку за вказаною вище адресою. Згідно даного рішення соціальний гуртожиток заплановано розмістити в лівому крилі, де і розташовані спірні кімнати, тому не передбачено закріплення їх за громадянами, всі особи, які самоправно там проживають, на підставі ст. 116 ЖК Української РСР підлягають виселенню, при цьому, попередження про необхідність звільнення самовільно зайнятих кімнат в гуртожитку залишені відповідачами за зустрічним позовом без належного реагування.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до ст. 303 ЦПК України колегія суддів виходить із наступного.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

До складу житлового фонду, відповідно до ст. 4 ЖК УРСР, відносяться житлові будинки, а також житлові приміщення в інших будівлях. Жилі будинки та жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі складають державний житловий фонд.

Частиною 1 ст. 5 ЖК УРСР передбачено, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

На час вселення ОСОБА_6 у спірні кімнати в гуртожитку, порядок надання жилої площі в гуртожитку підприємства, правила користування гуртожитками та їх утримання визначалися Примірним положенням про гуртожиток, яке затверджене постановою Радм Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208 (постанова втратила чинність на підставі Постанови КМ України № 582 від 12.08.2015 року).

Відповідно до п.п. 9, 10 цього Положення та ст. 129 ЖК УPCP на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку, адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану в гуртожитку жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_6 з 1974 р. по 2009 р. працював на ВО „Полярон", звільнений з роботи у зв'язку із скороченням штату працівників, що підтверджується довідкою № 12/04 від 26.04.2012 року (т. 1 а.с. 128).

02 лютого 1998 року адміністрацією ВО "Полярон" видано ордер № 86 на вселення ОСОБА_6 в гуртожиток по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 192),

З 06.07.1998 р. позивач ОСОБА_6 зареєстрований та постійно проживає в кімнаті НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, що підтверджується довідками, актами про фактичне проживання, складеними комісією ЛКП „Новий Львів" та актом про фактичне проживання, складеним комісією ЛКП „Житловик - С" (т. 1 а.с. 6, 28, 30, 61, 132, т. 2 162).

З матеріалів справи вбачається, що позивач вселений у спірне житлове приміщення НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 на підставі ордера, виданого 02 лютого 1998 року, однак у цьому ордері не зазначено, на яку саме кімнату він виданий, що суд першої інстанції розцінив як обставини, що характеризують самоправне зайняття позивачем спірної кімнати.

На переконання колегії суддів, вказаний висновок суду першої інстанції не в повній мірі відповідає обставинам справи.

Як зазначено вище, 02 лютого 1998 року адміністрацією ВО "Полярон" видано ордер № 86 на вселення ОСОБА_6 в гуртожиток по АДРЕСА_1, на підставі якого останній поселився у кімнату НОМЕР_1 гуртожитку, з 06.07.1998 року по даний час зареєстрований та проживає за цією адресою.

Відсутність у зазначеному ордері вказівки на яку саме кімнату він виданий не можна розцінювати як самоправне зайняття жилого приміщення позивачем, оскільки ордер видавався адміністрацією підприємства і поселення у конкретну кімнату гуртожитку відбувалося за вказівкою адміністрації гуртожитку.

Відтак, колегія суддів приходить висновку, що позивач у встановленому порядку вселений у кімнату НОМЕР_1 гуртожитку по АДРЕСА_1 на підставі ордеру, виданого адміністрацією НВК "Полярон" 02.02.1998 року, а тому підстави, передбачені ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР (самоправне зайняття жилого приміщення) для виселення ОСОБА_6 із цієї кімнати, відсутні.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про виселення ОСОБА_6 з кімнати НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1 необхідно скасувати та ухвали в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні такої вимоги.

Разом з тим, рішенням виконкому Львівської міської ради № 139 від 09 березня 2007 року гуртожитку по АДРЕСА_1 надано статус житлового будинку.

Ухвалою Львівської міської ради від 29 березня 2007 року №721 вказаний будинок прийнятий у власність територіальної громади м. Львова.

Рішенням виконкому Львівської міської ради № 636 від 27 червня 2008 року внесено зміни до п. 4 рішення виконавчого комітету від 09.03.2007 року № 139 та зобов'язано Сихівську районну адміністрацію укласти договори житлового найму з мешканцями, які зареєстровані і проживають у спірному будинку (т. 1 а.с. 157).

Згідно із ст. 61 ЖК Української PCP користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем і наймачем, на ім'я якого видано ордер.

Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572 передбачено, що користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків здійснюється згідно з свідоцтвом на право власності або договором найму (оренди).

З матеріалів справи встановлено, що договір найму на спірні кімнати у ОСОБА_6 відсутній, не надано такого і суду апеляційної інстанції.

Разом з тим, 29.05.2015 року позивач ОСОБА_6 звернувся з позовом у Сихівський районний суд до відповідачів ЛКП "Житловик-С" та Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання дійсним договору житлового найму кімнат НОМЕР_1,НОМЕР_3 в будинку АДРЕСА_1 між ЛКП "Житлвик-С" та ним, а також зобов"язати вказане комунальне підприємство укласти з ним договір житлового найму вказаних кімнат у будинку. Ухвалою від 02.06.2015 року відкрито провадження по справі, призначено справу до судового розгляду. Розгляд справи не завершено.

Відтак, враховуючи положення ст. 61 ЖК Української PCP, на даний час відсутні підстави для визнання за позивачем ОСОБА_6 права користування приміщеннями НОМЕР_1,НОМЕР_3 в будинку АДРЕСА_1, оскільки відповідний договір найму між сторонами не укладався, рішення суду про визнання укладеним такого договору, не ухвалювалося.

В свою чергу, доводи апелянта про незаконність рішення суду першої інстанції в частині виселення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 із кімнати НОМЕР_3 по АДРЕСА_1 є безпідставними, оскільки відповідачі за зустрічним позовом у відсутність ордеру вселилися у кімнату НОМЕР_3, відтак зайняли спірну кімнату самоправно, а тому підлягають виселенню з такої без надання іншого житла.

В свою чергу, судом першої інстанції встановлено, що згідно акту комісії ЛКП "Житловик-С" від 21.05.2015 року кімната НОМЕР_2 є вільною та опечатаною, в цій кімнаті відсутні особисті речі ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а тому зважаючи на відсутність достатніх даних про зайняття жилого приміщення НОМЕР_2 в будинку по АДРЕСА_1 відповідачами, у задоволенні зустрічного позову про виселення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з кімнати НОМЕР_2 суд підставно відмовив.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, ст. 313, ч. 2 ст. НОМЕР_1, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 червня 2015 року в частині задоволення зустрічного позову Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про виселення ОСОБА_6 з кімнати НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1 - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про виселення ОСОБА_6 з кімнати НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1.

Врешті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин