Справа № 236/2634/15-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

про відмову у забезпечення позову

"16" вересня 2015 р. Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Мірошниченко О.В.

при секретарі Безорчук А.О.

за участю

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши в попередньому відкритому судовому засіданні в залі суду м. Красний Лиман заяву про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання батьківства,

В С Т А Н О В И В :

19 серпня 2015 року до Краснолиманського міського суду Донецької області поштою разом з позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання батьківства, доданими документами, заявою про забезпечення доказів надійшла заява ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом заборони виїзду ОСОБА_3 та вивіз малолітньої дитини ОСОБА_4, 22 11.2010 року народження за межі України та на територію України, яка не підконтрольна українській владі, обґрунтовуючи заяву тим, що відповідач чинить перешкоди позивачу, який вважає себе батьком ОСОБА_4. спілкуватися з дитиною, що дає йому підстави вважати, що ОСОБА_3, спробує вивезти дитину за кордон або на територію яка не підконтрольна владі України.

Ухвалою судді від 19 серпня 2015 року відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову у звязку з відсутністю підстав.

В попередньому судовому засіданні представником позивача ОСОБА_1 повторно подана заява про забезпечення позову шляхом заборони виїзду ОСОБА_3 та вивіз малолітньої дитини ОСОБА_4, 22 11.2010 року народження за межі України та на територію України, яка не підконтрольна українській владі з тих самих підстав, які зазначались раніше.

Суд вислухавши представника позивача та дослідивши матеріли справи приходить до висновку, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав, свобод та законних інтересів.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом від 21 січня 1994 р. № 3857-XII "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" (далі - Закон № 3857-XII).

Пунктом 8 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII передбачено можливість обмеження виїзду з України громадян, щодо яких подано цивільний позов до суду, до закінчення провадження у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом види забезпечення позову. Перелік видів забезпечення позову визначений у ст. 152 ЦПК. Серед видів такого забезпечення у ст. 152 ЦПК не передбачено вжиття судом тимчасового обмеження особи у праві виїзду за межі України.

Тому, враховуючи, що в цивільному процесі відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 151 - 153 ЦПК, застосовувати такий вид забезпечення позову, як тимчасове обмеження у виїзді за межі України, слід дійти висновку, що суд не може застосовувати зазначений спосіб забезпечення позову на стадії розгляду цивільної справи про стягнення заборгованості та виконання інших зобов'язань, оскільки це порушує норми ЦПК та свідчить про вихід суду за межі своїх процесуальних повноважень, порушення принципу верховенства права, проголошеного Конституцією, та вимог ст. 6 Конвенції щодо вирішення справи судом, встановленим законом.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про відмову в забезпеченні позову.

Керуючись ст.ст.151,152, 153, 209, 210 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Відмовити представнику позивача ОСОБА_1 в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом заборони виїзду ОСОБА_3 та вивіз малолітньої дитини ОСОБА_4, 22 11.2010 року народження за межі України та на територію України, яка не підконтрольна українській владі - у звязку з відсутністю підстав.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в пяти денний строк з дня тримання копії ухвали.

Суддя -