УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А., Євграфової Є.П.,

Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 02 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ПАТ «Банк «Таврика» (далі-банк) звернулося до суду із позовом, в обґрунтування якого зазначено, що 16 травня 2007 року між ним та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №579-Ф, за яким банк надав позичальнику у строкове платне користування кредит в розмірі 69 850 доларів США із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14% на рік з кінцевим терміном повернення 14 травня 2027 року. В подальшому між банком та позичальником було укладено низку додаткових угод до кредитного договору, якими змінилися умови погашення кредиту, процентна ставка, розмір наданого кредиту збільшено до 98 647, 72 доларів США .

У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору у позичальника утворилася заборгованість по платежах на загальну суму 120 409, 05 доларів США, що еквівалентно 962 429, 54 грн.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 16 травня 2007 року було укладено договір іпотеки, за яким іпотекодавець передав в іпотеку кредитору квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 90, 8 кв.м.

Посилаючись на наведене, банк просив звернути стягнення на вказаний предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки за ціною, визначеною в п.4.4 договору іпотеки, а саме 503 940 грн.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 02 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк «Таврика» просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 16 травня 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №579-Ф (з подальшими змінами та доповненнями), за яким банк надав позичальнику у строкове платне користування кредит в розмірі 98 647, 72 доларів США із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14% на рік (які в подальшому збільшилися до 14, 5%) з кінцевим терміном повернення 14 травня 2027 року. В подальшому між банком та позичальником було укладено низку додаткових угод до кредитного договору, якими змінилися умови погашення кредиту, розмір наданого кредиту до 98 647, 72 доларів США та процентна ставка.

У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору у позичальника утворилася заборгованість по платежах на загальну суму 120 409, 05 доларів США, що є еквівалентно 962 429, 54 грн.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 16 травня 2007 року було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г., за яким іпотекодавець передав в іпотеку кредитору квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 90, 8 кв.м.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що неможливо звернути стягнення на предмет іпотеки, оскільки Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» заборонено примусово звертати стягнення на нерухоме житлове майно, яке є предметом іпотеки та виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами в іноземній валюті.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон).

Нормами Закону встановлено тимчасову заборону у визначених цим законом випадках на примусове стягнення ( відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом іпотеки згідно з ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: 1) таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; 2) загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Суд, вирішуючи вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, не врахував того, що Законом не встановлено, що іпотека припиняється, лише встановлено заборону примусового стягнення нерухомого житлового майна.

Виходячи із положень ст. 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Апеляційний суд у порушення вимог ст.ст.303,304 ЦПК України не надав оцінки та не зазначив чому він не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, що встановлюється на певний термін, Закон є підставою для зупинення виконання рішення суду, а не підставою для відмови у позові.

З огляду на викладене ухвалені судами рішення не можна вважати законними та обґрунтованими, вони підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 02 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: Н.А. Горелкіна

Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

Ю.Г. Іваненко