Справа № 314/1412/15-ц Провадження № 2/314/597/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2015 року м. Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Галянчук Н.М.,

при секретарі Денисовій Ю.О.,

за участю позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вільнянськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що з 2004 року він перебував у цивільному шлюбі з ОСОБА_2, під час якого вони спільно проживали у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, мали спільний побут, вели спільне господарство. Протягом часу спільного проживання у сторін народилося двоє спільних дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

01 липня 2014 року між ним та ОСОБА_2 виникло непорозуміння, внаслідок чого він виїхав жити до своєї матері до м. Запоріжжя.

У звязку з викладеним, позивач для отримання можливості спілкуватись з дітьми, оскільки відповідач перешкоджає цьому, звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просить встановити факт його проживання однією сімєю без шлюбу з ОСОБА_2 у період з 01 січня 2004 року по 01 липня 2014 року.

У судовому засіданні позивач позов підтримав, уточнивши, що почав проживати однією сімєю з ОСОБА_2 з 01 червня 2004 року, у звязку з чим просив суд встановити факт спільного проживання саме з цієї дати і по 01 липня 2014 року. Зазначив, що проживав з відповідачем однією сімєю, був зареєстрований у її квартирі, вів з нею спільне господарство, разом виховували дітей, удвох вони мали магазин в с. Кірове Вільнянського району Запорізької області, за рахунок прибутків якого утримували сімю, сплачували комунальні рахунки, здійснювали ремонт житла, але офіційного шлюбу вони не укладали, у звязку з чим є необхідність встановити факт спільного проживання у судовому порядку.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник у судовому засіданні позов не визнали. Відповідач категорично заперечувала факт проживання разом з позивачем однією сімєю, зазначивши при цьому, що певний час вона працювала в магазині, який належить позивачу, мала з ним певні стосунки, ОСОБА_1 може бути батьком її дітей, однак ніколи з ним спільно не мешкала, не вела спільного господарства, не мала спільних коштів. У звязку з чим, посилаючись на недоведеність позивачем належними та допустимими доказами доводів, викладених у позовній заяві, відповідач та її представник просили відмовити у задоволенні позову.

Крім того, у судовому засіданні у якості свідків допитані ОСОБА_6,

ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,

ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14

Так, допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснила, що є рідною матірю позивача. Приблизно з 2006 року її син став спільно проживати з відповідачем ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1. За час спільного проживання сторони народили двох дітей. Про факт їх спільного проживання, а також народження їх спільного сина ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_1, вона дізналась зі слів позивача лише, коли онукові виповнилося 6 місяців. У цей же час ОСОБА_1 познайомив її з ОСОБА_2 В подальшому вона щотижня приїжджала до них в гості, відвідувала онуків. Зазначила, що сторони офіційно шлюб не реєстрували, оскільки відповідач категорично проти цього заперечувала.

Свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 пояснили, що тривалий час знайомі з позивачем, підтримують з ним дружні стосунки. Приблизно у кінці 2004 року - на початку 2005 року ОСОБА_1 познайомився з відповідачем ОСОБА_2 Після цього знайомства позивач переїхав проживати до ІНФОРМАЦІЯ_3. Вони підтримували звязки, спілкувались сімями, періодично вони відвідували позивача та відповідача, але в основному з питань роботи у магазині, який належав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та у якому вони спільно працювали. Чи був шлюб між сторонами укладений офіційно, їм не відомо, однак вони сприймали їх як одну сімю.

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні також підтвердила факт того, що позивач та відповідач познайомилися у 2004 році, з цього часу проживали у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1, у якій спільно здійснювали ремонт, купували побутову та іншу техніку. Крім того, за час спільного проживання сторони народили та виховували двох дітей. Вказані факти їй відомі зі слів позивача, а також з власних спостережень, оскільки вона, приблизно у 2013 році, кілька разів приїжджала до них в гості, в квартирі не ночувала, однак бачила там речі позивача.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що є рідною матірю відповідача. ЇЇ дочка ніколи не проживала з позивачем. Жодного разу, коли вона приїжджала до неї в гості, не бачила ОСОБА_1, не було в квартирі і чоловічих речей. Хто є батьком дітей, їй не відомо, оскільки у свідоцтвах про народження батько записаний зі слів матері. ОСОБА_2 лише розповідала про позивача, сказавши, що він її коханець та партнер по бізнесу. Однак сімї, як такої, у них ніколи не було.

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що з 1991 року проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, є сусідкою відповідача, яка також приблизно з 1991 року проживає у квартирі № 71. Вперше вона побачила позивача у 2009 році. Всього декілька разів зустрічала ОСОБА_1, але чи проживав він у квартирі разом з ОСОБА_2, сказати не може.

Свідки ОСОБА_8, ОСОБА_10 та ОСОБА_6 пояснили, що знайомі з відповідачем ОСОБА_2, часто спілкуються, разом гуляють з дітьми, по кілька разів на тиждень бувають вдома у відповідача, при цьому ні самого позивача ОСОБА_1, ні його речей у квартирі не бачили. З пояснень ОСОБА_2 їм відомо, що позивач ОСОБА_1 є її колишнім залицяльником.

Заслухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

Таким чином, для встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу значення мають сукупність певних ознак, які свідчать про існування фактичних шлюбних відносин, а саме: а) спільне проживання; б) спільний побут (ведення спільного господарства); в) наявність взаємних прав та обовязків. Відсутність хоча б однієї з цих ознак позбавляє суд права встановити такий факт.

На обґрунтування своїх позовних вимог позивач ОСОБА_1 зазначає, що з 01 червня 2004 року проживав разом з ОСОБА_2 за адресою: Запорізька область,

АДРЕСА_2, був зареєстрований за цією адресою, мав з відповідачем спільний побут, вів з нею спільне господарство. Протягом часу спільного проживання у них народилося двоє спільних дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін.

Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, у порушення вказаних вимог, позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у позові.

Так, з копії паспорту, наданої позивачем до матеріалів справи, вбачається, що останній з 26 лютого 2009 року був зареєстрований за адресою: м. Запоріжжя,

АДРЕСА_3, звідки знятий з реєстрації 30 червня 2010 року (а.с. 3). Інших відомостей про його реєстрацію та місце проживання позивачем не надано.

Надані позивачем на підтвердження факту спільного проживання копії медичних довідок, виданих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 34, 35), копії виписок з медичних карт амбулаторного (стаціонарного) хворого, належних ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 56, 37), у яких домашньою адресою обох зазначена: АДРЕСА_1, не є належними та допустимими доказами факту спільного проживання сторін, їх спільного побуту та наявності взаємних прав та обовязків. Крім того, сама відповідач у судовому засіданні не заперечувала того факту, що на прохання позивача вона надала дозвіл на його реєстрацію у належній їй квартирі на певний час.

Суд критично відноситься до показань свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12, які у судовому засіданні пояснювали, що про факт спільного проживання позивача та відповідача їм відомо зі слів самого позивача. Достовірно встановити факт спільного проживання сторін, їх спільного побуту та наявності взаємних прав та обовязків неможливо також з показань допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14, які пояснювали, що спілкувалися зі сторонами по справі переважно з питань бізнесу і лише періодично спілкувалися у неформальній обстановці. Крім того, інші допитані у судовому засіданні свідки (ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10І.) заперечували факт проживання однієї сімєю позивача та відповідача.

Про наявність певних взаємних прав та обовязків свідчить факт народження двох дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Однак, як вбачається з копій свідоцтв про народження та витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження (а.с. 45-48), при реєстрації народження ОСОБА_4 та ОСОБА_5 матірю дітей записано ОСОБА_2, а батьком - ОСОБА_16, відомості про батька зазначені на підставі ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. Питання про своє батьківство позивач ОСОБА_1 вирішив лише на підставі рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 травня 2015 року (а.с. 40), отримавши у червні 2015 року свідоцтва про народження дітей, де він записаний батьком (а.с. 41, 42).

Зробити висновок про факт спільного проживання сторін, їх спільного побуту та наявності взаємних прав та обовязків лише на підставі наданих позивачем фотографій (а.с. 15-33) суд не вбачає за можливе, оскільки вказані докази не є беззаперечними, так, відповідач у судовому засіданні підтверджувала існування певних стосунків між ними.

За таких обставин, за відсутності інших доказів, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами доводів, викладених у позовній заяві, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що в силу вимог ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, що мають юридичне значення, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо не визначено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» розяснено, що суд вправі розглядати справи про встановлення факту родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в звязку із втратою годувальника.

З огляду на викладене, виникнення особистих і майнових прав громадян, їх зміну і припинення закон завжди повязує з настанням чи зміною певних обставин, тобто з юридичними фактами.

Так, позивачем на обґрунтування необхідності встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, зазначається отримання можливості спілкуватися з дітьми. У судовому засіданні позивач взагалі не зміг пояснити мету, з якою йому необхідно встановити факт проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Зважаючи, що питання визначення порядку спілкування батьків з дітьми позивачем не порушується, а встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу жодним чином не породжує юридичні наслідки у вирішенні цього питання, за відсутності інших обґрунтувань необхідності встановлення такого юридичного факту, суд також відмовляє у задоволенні позовних вимог і з цих підстав.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.М. Галянчук

09.09.2015

09.09.2015