Справа №484/4201/14-ц 18.05.2015 18.05.2015 18.05.2015
Провадження №22-ц/784/1081/15
Провадження №22-ц/784/1081/15 Головуючий у суді першої інстанції - Маржина Т.В.
Категорія: 27 Суддя-доповідач апеляційного суду - Самчишина Н.В.
Рішення

Іменем України

18 травня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

із секретарем судового засідання - Гордійчук С.С.,

без участі осіб, які беруть участь у справі, належно повідомлених про час і місце судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 листопада 2014 року за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" (далі - ПАТ КБ "ПриватБанк" або Банк) до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:

У жовтні 2014 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач зазначав, що 28 липня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк", правонаступником якого є Банк, та відповідачем укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_3 отримала кошти у сумі 1 500 грн. з у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (з правом банку збільшувати та знижувати кредитний ліміт), зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості.

Заочним рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 вересня 2011 року, яке набрало законної сили 04 жовтня 2011 року, з відповідача на користь позивача стягнуто12 939 грн. 48 коп. заборгованості за цим кредитом.

Посилаючись на те, що відповідач порушувала кредитні зобов'язання та станом на 31 серпня 2014 року має 11 592 грн. 36 коп. заборгованості за кредитним договором, позивач просив про задоволення своїх позовних вимог.

Заочним рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 листопада 2014 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Банку 11 592 грн. 36 коп. заборгованості за кредитним договором, 250 грн. штрафу (фіксована частина), 540 грн. 11 коп. - штрафу (процентна складова). Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою цього ж суду від 18 березня 2015 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення суду.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та невірне застосування норм матеріального права, просила рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на підставі наступного.

-2-

Задовольняючи позовні вимоги Банку, суд першої інстанції виходив з того, що у зв'язку з невиконанням зобов'язань належним чином і в установлений строк відповідно до умов кредитного договору, заборгованість має бути стягнута з боржника.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 липня 2008 року між Банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку Універсальна НОМЕР_1 у розмірі спочатку 1 500 грн., який вподальшому 30 липня 2008 року збільшено до 5 000 грн., 26 грудня 2008 року - до 5 400 грн., а 11 та 27 січня 2009 року знижено та встановлено до 5 000 грн., зі сплатою 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Договір складався із заяви кредитора, Умов і правил надання банком послуг та правил користування платіжною карткою. Із змісту заяви позичальника видно, що вона ознайомлена та погодилася з Умовами та правилами надання банківських послуг (далі - Умови та правила), Тарифами, якими визначені умови надання і повернення кредиту та відповідальність сторін за порушення зобов'язань за даним договором. В цій заяві відповідач також зазначила про свою згоду з тим, що її заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами, Тарифами складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг (а.с.10-16, 29-30). Крім цього, у заяві вказано, що банк має право в любий момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт. Банк інформує про розмір попередньо встановленого кредитного ліміту в пам'ятці клієнта. Тому посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_3 на те, що банк безпідставно збільшував кредитний ліміт є необґрунтованим.

Вказану кредитну картку відповідач отримала 28 липня 2008 року. Згідно витягу з програмного комплексу строк дії вказаної картки визначено до травня 2009 року включно (а.с.124). Позичальниця зобов'язалася повернути кредит, сплатити відсотки за користування ним. Згідно п. 5.4 Правил користування платіжною карткою, строк погашення кредиту у повному обсязі проводиться не пізніше останнього дня місяця, зазначеного на платіжній картці, тобто 31 травня 2009 року. З виписки із особового рахунку позичальника, наданого суду апеляційної інстанції, вбачається, що востаннє видача готівки за цим кредитним договором проводилась у вересні 2008 року, а з травня 2009 року відповідач припинила сплату коштів із погашення кредиту та нову картку не отримувала (а.с.120-123).

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 вересня 2011 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" 12 939 грн. 48 коп. заборгованості за кредитним договором станом на 31 травня 2011 року.

Зі змісту цього рішення вбачається, що заборгованість складалася з 4 992 грн. 60 коп. - заборгованості по кредиту, 7 092 грн. 62 коп. - заборгованості по відсоткам, 250 грн. - штрафу (фіксована частина), 604 грн. 26 коп. - штрафу (процентна складова). Дане рішення набрало законної сили 04 жовтня 2011 року.

Визначена судом сума заборгованості боржником сплачена не була (а.с.128).

14 жовтня 2014 року банк звернувся з даним позовом про стягнення заборгованості за цим же кредитним договором, яка утворилась станом на 31 серпня 2014 року на загальну суму 11 592 грн. 36 коп. До складу заборгованості позивач включив 10 802 грн. 25 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом, 250 грн. штрафу (фіксована частина) та 540 грн. 11 коп. штрафу (процентна складова), які нараховані за період після ухвалення судового рішення.

Разом з цим, штрафом є неустойка, що обчислюється від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина 2 статті 549 ЦК України). Виходячи з аналізу частини 2 статті 549 ЦК, штраф є відповідальністю, яка залежить лише від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання й у часі визначається з настанням однієї з подій як невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Штраф має разовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов'язання.

-3-

Заявою позичальника та Умовами передбачено, що у разі порушення термінів платежів позичальник зобов'язаний сплатити штраф - 250 грн. та 5% від суми позову.

Оскільки штраф (фіксована частина та процентна складові), який носить одноразовий характер, був стягнутий за попереднім рішенням суду за одне і теж порушення кредитного договору, тому вимоги позивача про повторне його стягнення з відповідача є безпідставними. Тому вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню.

В той же час, суду апеляційної інстанції банк надав розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором, яка утворилась станом на 31 серпня 2014 року на суму 11 458 грн. 84 коп., до складу якої позивач включив лише заборгованість по процентами за користування кредитом, що нараховані за період після ухвалення судового рішення (а.с.118-119).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають встановлені договором або законом правові наслідки.

Такими наслідками можуть бути, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від нього, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому, згідно з умовами кредитного договору, сторони встановили як строк дії договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню у строк до травня 2009 року.

Звернувшись вперше у вересні 2011 року з позовом про стягнення кредитної заборгованості Банк таким чином застосував до позичальника положення ст. 611 ЦК України.

Згідно з частинами 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

-4-

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 вересня 2011 року з позичальника було стягнуто всю заборгованість за кредитом, а не її частину, а також проценти за користування станом на 31 травня 2011 року, що свідчить про реалізацію Банком свого права вимагати виконання зобов'язання в повному обсязі.

Зі змісту позовної заяви банку та розрахунку заборгованості вбачається, що позивач просив стягнути з позичальника проценти за користування кредитом, які він продовжив нараховувати вже після судового рішення.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не визначив належним чином фактичні та правові підстави позову, внаслідок чого невірно встановив, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на вказані обставини справи та норми права, а тому необґрунтовано дійшов висновку про необхідність задоволення позову.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції відповідно до пунктів 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України необхідно скасувати як таке, що ухвалене внаслідок невірного застосування норм матеріального права та неповного з'ясування всіх обставин, які мають значення для справи, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову за безпідставністю його вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 листопада 2014 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий Судді: