Справа № 453/1189/14 Головуючий у 1 інстанції: Микитин В.Я.
Провадження № 22-ц/783/1415/15 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.,

секретар: Глинський О.А.,

за участі позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 03 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства "Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат" про визнання неправомірною відмови у звільненні з роботи за власним бажанням та зобов'язання до вчинення дій, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 03 грудня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Державного підприємства "Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат" про визнання неправомірною відмови у звільненні з роботи за власним бажанням та зобов'язання звільнити його з роботи на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням згідно поданої заяви з 14.08.2013 року - відмовлено.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги. Вважає, що рішення винесено упереджено, незаконно, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено норми матеріального та процесуального права. Зазначає, що до 14.08.2013 року неодноразово наполягав на своєму негайному звільненні, а з 14 серпня 2013 року перестав виходити на дільницю та здійснювати охорону майна, так як навіть функції сторожа відповідачем не були оплачені. Зазначає, що про обстановку, яка склалася на дільниці станом на 30 липня 2013 року, а саме відсутність будь-яких працівників, відсутність будь-яких ознак фінансово-господарської діяльності дільниці і будь-яких коштів на розрахункових рахунках дільниці, було добре відомо відповідачу та весь рух коштів за допомогою електронних систем контролювались відповідачем. Судом на ці обставини не звернуто уваги, у справі немає належних та допустимих доказів того, що позивач після 14.08.2013 року виходив на роботу, йому нараховувалась заробітна плата та підприємство здійснювало фінансово-господарську діяльність. Суд в рішенні обмежується тільки вказівкою на те, що позивач проживав на території Закарпатської лісопромислової дільниці у переобладнаному під житло приміщенні бані до жовтня 2014 року, а також те, що 20.08.2013 року позивач ніби то отримав запит від Закарпатської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України, однак жодних належних та допустимих доказів того, що позивачем дійсно виконувались обов'язки керівника Закарпатської лісопромислової дільниці судом не наведено. Також, не коректним є висновок суду про те, що позивачем без поважних причин пропущено строк звернення до суду.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився. Від відповідача до суду надійшла заява з проханням про відкладення розгляду справи у зв'язку із необхідністю надання додаткових пояснень їх представниками, відрядженням одного із представників підприємства у м.Київ та перебуванням іншого представника підприємства на лікарняному. Однак суд вважав таку підставу для відкладення розгляду справи неповажною та вважав за можливе проводити розгляд справи у відсутності представника відповідача. Так, відповідач повідомлявся належним чином про час та місце судового розгляду та незважаючи на подання доказів про відрядження одного із представників підприємства у м.Київ доказів про те, що інший представник перебуває на лікуванні суду не представлено, як не представлено і доказів про кількість працюючих у юридичному відділі відповідача. Крім цього, суд зважає і на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи осіб, що беруть участь у справі в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

З рішення суду першої інстанції вбачається, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд виходив з того, що відповідач не звільнив позивача (майстра цеху Закарпатської лісопромислової дільниці на якого покладено обов'язки керівника цієї дільниці) за раніше поданою ним заявою про звільнення від 30.07.2013 року, тобто після 14.08.2013 року - правомірно, оскільки позивач не залишив роботи і не вимагав розірвання трудового договору аж до березня 2014 року. Такими діями відповідача дотримано вимоги чинного трудового законодавства. Крім цього, позивачем пропущено без поважних причин строк звернення до суду за вирішенням даного трудового спору.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції в цілому відповідають вимогам закону та обставинам справи та підстав для скасування рішення суду першої інстанції - немає.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" по справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст.38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення. Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою. Відповідно до ст.39 КЗпП працівник вправі вимагати розірвання строкового трудового договору при наявності для цього поважних причин (ч.1 ст.38 КЗпП). Спори про дострокове розірвання такого трудового договору вирішуються в загальному порядку, встановленому для розгляду трудових спорів (статті 224, 231, п.1 ст.232 КЗпП).

Як вбачається із матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось ОСОБА_2, майстром цеху Закарпатської лісопромислової дільниці, який з 3 грудня 2012 року виконував обов'язки начальника вказаної дільниці ДП "Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат" 30.07.2013 року подано т.в.о. директора ДП "Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат" заяву про звільнення його з роботи за власним бажанням з 14.08.2013 року. Однак позивача з роботи не звільнено.

Крім цього, ОСОБА_2, після 14.08.2013 року роботи не припинив, продовжував виконувати свої трудові обов'язки та не вчиняв жодних дій з вимогами щодо розірвання трудового договору. Про це свідчить, зокрема, затвердження ним ряду фінансово-бухгалтерських, облікових документів Закарпатської ЛПД, довідок у жовтні 2013 року (а.с. 56-76, 81-101), його заява про переведення його на посаду начальника Закарпатської лісопромислової дільниці-радника директора з 23.12.2013 року - від 23.12.2013 року, яка була задоволена та позивача було переведено на вказану ним посаду (заява, наказ №231-к від 23.12.2013 року, витяг з книги наказів а.с. 42-45, 47), тощо.

Зважаючи на вказане підстав у відповідача для звільнення позивача за раніше поданою ним заявою про звільнення - не було та судом вірно відмовлено у задоволенні позову про визнання дій ДП "Івано-Франківського військового ліспромкомбінату" щодо відмови у звільненні позивача з роботи за власним бажанням з 14.08.2013 року - неправомірними та зобов'язання відповідача звільнити його з роботи на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням з 14.08.2013 року за безпідставністю таких.

Однак, що стосується посилання суду на пропуск позивачем без поважних причин строку звернення до суду, як підставу для відмови у задоволені позову, то, на думку колегії суддів, такі судом здійсненні помилково, оскільки суд вправі вирішувати питання про пропуск позивачем строку звернення до суду як підставу для відмови у задоволенні позову лише у випадку підставності позовних вимог по суті (п. 4 Постанови пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів"). Однак такі посилання суду першої інстанції не є такими, що впливають по суті на законність та обґрунтованість рішення в цілому, а тому підлягають виключенню із мотивувальної частини рішення суду першої інстанції.

Зважаючи на вказане рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, апеляційну скаргу ж відхилити, зважаючи на те, що її доводи не слід вважати обґрунтованими та такі спростовуються наведеним.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 03 грудня 2014 року - залишити без змін.

Виключити з мотивувальної частини рішення суду посилання на пропуск позивачем без поважних причин строку звернення до суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: В.Я. Бакус

Т.А. Гірник