Справа № 376/525/15 Головуючий у І інстанції Ярошенко С.М.
Провадження № 22-ц/780/5109/15 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 46 08.09.2015
УХВАЛА

Іменем України

8 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Лащенка В.Д., Фінагєєва В.О.,

при секретарі : Нагорній Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою приватного підприємства приватна науково-виробнича фірма «Юніс» на рішення Сквирського районного суду Київської області від 18 червня 2015 року у справі за позовом приватного підприємства приватна науково-виробнича фірма «Юніс» до ОСОБА_2 про зобов'язання вчинити дії, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року приватне підприємство приватна науково-виробнича фірма «Юніс» (далі - ПП ПНВФ «Юніс») звернулися до суду з позовом про зобов'язання ОСОБА_2 вчинити дії щодо виділення (на місцевості) земельної ділянки із загального масиву земельних ділянок, визначити її точні межі на місцевості згідно даних земельно-кадастрової документації, встановити межові знаки та під'їзди до земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 відповідач є власником земельної ділянки площею 5,7148 га, кадастровий номер НОМЕР_2, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Великоєрчиківської сільської ради Сквирського району Київської області.

Відповідно договору оренди від 1 грудня 2009 року, укладеного між сторонами, та згідно схеми поділу земельних ділянок, указана земельна ділянка має порядковий АДРЕСА_1, а також як і інші суміжні земельні ділянки використовувалася ПП ПНВФ «Юніс» у єдиному масиві на підставі укладених з їх власниками договорів оренди землі.

У зв'язку з закінченням строку дії договору оренди земельної ділянки та відхиленням пропозиції позивача укладання договору оренди з новими істотними умовами, з метою визначення в натурі метричних даних земельної ділянки відповідача, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками, ОСОБА_2 було запропоновано виділити свою земельну ділянку в натурі із загального масиву земельних ділянок, які обробляються суміжно, встановити межові знаки та під'їзди до земельної ділянки, які встановлюють її границю, проте останній зазначених дій не вчинив.

Позивач вважає, що ігнорування відповідачем вирішення цього питання унеможливлює використання спірної земельної ділянки як самим власником так і іншими особами, зокрема орендарем суміжних земельних ділянок, що свою чергу може призвести до неможливості виконання взятих на себе зобов'язань перед власниками суміжних земельних ділянок за договорами оренди.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 18 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення по суті заявлених вимог.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 відповідач є власником земельної ділянки площею 5,7148 га, кадастровий номер НОМЕР_2, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Великоєрчиківської сільської ради Сквирського району Київської області.

Відповідно договору оренди земельної ділянки від 1 грудня 2009 року, ОСОБА_2 передав вказану земельну ділянку у платне користування ПП ПНВФ «Юніс» строком на п'ять років.

Згідно наданої схеми поділу земельних ділянок, земельна ділянка відповідача має порядковий АДРЕСА_1 у єдиному масиві землі Великоєрчиківської сільської ради Сквирського району Київської області.

У зв'язку з тим, що строк дії договору оренди земельної ділянки припинився, а відповідач відхилив пропозицію позивача укласти договору оренди з новими істотними умовами, ОСОБА_2 було запропоновано виділити свою земельну ділянку в натурі із загального масиву земельних ділянок, які обробляються суміжно ПП ПНВФ «Юніс», проте останній залишив поза увагою дану вимогу.

У відповідності до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Отже, за змістом зазначеної норми права захисту підлягає не тільки право власності на земельну ділянку, а також право користування нею від будь-яких порушень зазначених прав.

Статтею 106 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Відповідно до ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації, яка відповідно до ст. 193 ЗК України містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів.

За змістом пункту 3.5. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 18 травня 2010 року за № 376 (далі - Інструкція), межі земельних ділянок, що виділяються власникам земельних часток (паїв) в натурі (на місцевості), які будуть використовуватись їх власниками самостійно, закріплюються межовими знаками кожна окремо. Вказані земельні ділянки, які їх власники або інші особи будуть використовувати єдиним масивом, закріплюються межовими знаками лише по окружній межі єдиного масиву.

Відповідно до п.п. 4.1, 4.3. Інструкції, відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до ст. 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Згідно акту обстеження земельної ділянки ОСОБА_2 від 23 березня 2015 року за № 126, складеного за результатами перевірки комісією Великоєрчиківської сільської ради Сквирського району Київської області у складі голови, депутатів та землевпорядника сільської ради, за участю суміжних землекористувачів, земельна ділянка відповідача № 30 площею 5,7148 га, що розташована на полі № 7 з 2009 року обробляється СФГ «Кириленко», зокрема у 2014 році на ній вирощувався соняшник.

Також судом першої інстанції встановлено та не спростовано позивачем, що земельні ділянки, розташовані на полі № 7, використовуються єдиним масивом. З 2009 року земельна ділянка ОСОБА_2, оброблялася СФГ «Кириленко», оскільки ПП ПНВФ «Юніс» і СФГ «Кириленко» проводили обмін земельних ділянок.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України визначає вичерпний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Зважаючи на рекомендації, викладені у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно врахував наведені норми закону та встановив всі фактичні обставин справи, зокрема, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення відповідачем його прав, як землекористувача суміжних земельних ділянок згідно договорів оренди, укладених з їх власниками, а також той факт, що закріплені межові знаками по окружній межі єдиного масиву зникли, перемістились або стали невиразними і цим завдано незручності позивачеві.

Таким чином, оскільки позивачем не доведено обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову є законний і обґрунтований.

Докази та обставини, на які посилається представник позивача в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу приватного підприємства приватна науково-виробнича фірма «Юніс» відхилити.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 18 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: