Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24 березня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого: Дроботі В.В.

суддів: Власова С.О., Бисаги Т.Ю.

при секретарі: Чучка Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою позивачки ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 25 грудня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 пред'явила до виконкому Мукачівської міської ради, треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 позов про визнання рішення органу державної влади недійсним.

Позивачка зазначала, що 25 червня 1998 року відповідач прийняв рішення, яким закріпив частину прибудинкової території у АДРЕСА_1 в м. Мукачево за третіми особами. Рішення є незаконним, оскільки його прийняв неповноважний державний орган, при цьому її право як співвласника однієї з квартир житлового будинку було порушено.

Рішенням суду у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка просить рішення скасувати, ухваливши нове, яким задовольнити її вимоги. Вказує на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи. Окрім того, суд неправильно застосував матеріальний закон.

Колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень ст. ст. 295, 303 та 309 ЦПК України апеляційний суд встановив по даній справі нові обставини, оскільки їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи, які судом першої інстанції не досліджувались.

Договорами купівлі-продажу квартири від 1 вересня 1992 року, дарування квартири від 16 серпня 2008 року доведено, що квартира АДРЕСА_1 в м. Мукачево була придбана під час перебування позивачки у шлюбі з ОСОБА_4, тобто являлась об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, доводи позивачки про те, що при прийнятті 25 червня 1998 року рішення № 156 Мукачівський міськвиконком повинен був окрім згоди її чоловіка одержати також її згоду, заслуговують на увагу.

Також з огляду на приписи ст. ст. 17, 27, 31 чинного на той час ЗК України щодо порядку виділення та закріплення за власниками квартир у даному житловому будинку частини прибудинкової земельної ділянки колегія погоджується з доводами позивачки про те, що рішення з даного питання повинен був виносити не виконком Мукачівської міської ради, а безпосередньо міська рада.

Є також доведеним, що позивачка звернулась до суду через 16 років після прийняття відповідачем рішення № 156, а саме: 10 жовтня 2014 року.

Згідно ст. 71 ЦК України, чинного на час прийняття Мукачівським міськвиконкомом рішення №156, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), була встановлена в три роки.

Відповідно до ст. ст. 76, 80 ЦК України (в ред. 1963 року) перебіг строку позовної давності починався з дня виникнення права на позов. Право на позов виникало з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх судів України.

У постанові від 21 травня 2014 року про перегляд ухвали ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2013 року у справі про визнання правочинів недійсними Верховний Суд зазначив, що початок перебігу позовної давності законодавець пов'язував та пов'язує не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й з об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Є доведеним, що на підставі рішення, яке оскаржується, чоловік позивачки 30 листопада 1999 року одержав державний акт на право приватної власності на 0,05 га землі біля житлового будинку, в якому вони мали квартиру. Цей державний акт, як і акти інших мешканців будинку, були зареєстровані, а належні їм земельні ділянки винесені в натурі на місцевості.

Отже, позивачка з 1999 року об'єктивно повинна була знати про факти прийняття Мукачівським міськвиконкомом рішення № 156, видачі її чоловіку державного акту на землю та реального поділу прибудинкової території.

Саме з цього часу вона вправі була протягом трьох років звернутися до суду з позовом про захист свого права та визнання рішення № 156 недійсним.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_1 до суду звернулась з пропуском строку позовної давності, а підстав для його поновлення колегія не вбачає, у вимогах про визнання недійсним рішення органу державної влади слід відмовити з підстав, передбачених ст. 80 ЦК України, який регулював правовідносини сторін з 1998 по 2004 роки, тобто за закінченням строку позовної давності.

Викладене вище, в силу вимог ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни мотивувальної частини рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 25 грудня 2014 року змінити.

У задоволенні вимог ОСОБА_1 до виконкому Мукачівської міської ради про визнання недійсним рішення № 156 від 25 червня 1998 року відмовити з підстав, зазначених у мотивувальній частині даного рішення.

Рішення набирає законної сили після його проголошення, але може бути оскаржено протягом 20 днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис)

Судді: (підписи)

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду

Закарпатської області В.В. Дроботя