АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА [1]

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд за межі України без згоди та супроводу другого з батьків, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 квітня 2015 року,

встановила:

28 серпня 2014 р. ОСОБА_1. звернулася до суду з вказаним позовом, в якому, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 03 грудня 2014 року, просила надати їй одноразовий дозвіл на оформлення проїзного документу малолітньому сину ОСОБА_3., ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, для виїзду за кордон до країн Євросоюзу - Угорщини, Австрії та Німеччини, в її супроводі без згоди батька - ОСОБА_2. та одноразовий дозвіл на виїзд малолітнього сина до країн Євросоюзу - Угорщини, Австрії та Німеччини в супроводі матері, в період з 15.06.2015 р. по 30.06.2015 р. відповідно до договору №209/17-18 на туристичне обслуговування від 14.10.2014 р.

Також просила надати їй одноразовий дозвіл на оформлення проїзного документу малолітньому сину ОСОБА_3., ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, для виїзду за кордон до країни Євросоюзу - Греції, в її супроводі без згоди батька - ОСОБА_2. та одноразовий дозвіл на виїзд малолітнього сина до країни Євросоюзу - Греції в супроводі матері, в період з 01.07.2015 р. по 31.07.2015 р. відповідно до договору №201063 на туристичне обслуговування від 29.09.2014 р.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 29.09.2001 р. по 17 грудня 2013 р. Від шлюбу вони мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження. Дитина проживає разом з нею. До досягнення дитиною 16 річного віку вона має намір організовувати дитині під час шкільних канікул поїздки за кордон до інших країн з метою проведення екскурсій, відпочинку, оздоровлення. Тимчасовий виїзд дитини за кордон відповідає її інтересам та бажанням, сприятиме її загальному розвитку і розширенню кругозору тощо. При цьому батько дитини не надає згоди на виїзд дитини за кордон, мотивуючи відмову тим, що правоохоронними органами розглядається кримінальне провадження, в якому останній заявляє про розпусні дії з її боку по відношенню до сина. За наслідками розгляду виносились чотири постанови про закриття кримінального провадження у зв'язку з відсутністю факту та події злочину. Відмова відповідача надати згоду на виїзд не відповідає інтересам дитини. У зв'язку з обмеженням права дитини на всебічний розвиток внаслідок безпідставного обмеження у праві виїзду за кордон, просила позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 квітня 2015 року позов задоволено.

Надано одноразовий дозвіл на оформлення проїзного документу дитині ОСОБА_3., ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, для виїзду за кордон в супроводі матері ОСОБА_1. до країн Євросоюзу - Угорщини, Австрії та Німеччини без згоди батька ОСОБА_2.

Надано одноразовий дозвіл на виїзд ОСОБА_3., ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, до країн Євросоюзу - Угорщини, Австрії та Німеччини без згоди батька ОСОБА_2. в супроводі матері ОСОБА_1. в період з 15.06.2015 р. по 30.06.2015 р. відповідно до договору №209/17-18 на туристичне обслуговування від 14.10.2014 р.

Надано одноразовий дозвіл на оформлення проїзного документу дитині ОСОБА_3., ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, для виїзду за кордон в супроводі матері ОСОБА_1. до країни Євросоюзу - Греції, без згоди батька ОСОБА_2.

Надано одноразовий дозвіл на виїзд ОСОБА_3., ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, до країни Євросоюзу - Греції без згоди батька ОСОБА_2. в супроводі матері ОСОБА_1., в період з 01.07.2015 р. по 31.07.2015 р.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Свої доводи мотивує тим, що всупереч вимогам ст..10 ЦПК України суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, а розглянув справу в його відсутність без з'ясування його позиції щодо змінених позовних вимог від 03.12.2014 року, а також не надавши можливість звернутися до суду з зустрічним позовом.

При вирішенні справи судом не було враховано норми ст.141, 153 СК України щодо його прав на безперешкодне спілкування із сином та право сина на спілкування з ним. Судом не наведено жодних підстав такого тривалого перебування сина за кордоном та тривалого позбавлення можливості їх з сином спілкування.

Крім цього, перебування (проживання) малолітнього сина з матір'ю може бути небезпечним для сина, а виїзд його за кордон разом з матір'ю не буде відповідати інтересам дитини.

Постанова слідчого Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві про закриття кримінального провадження №0000865 від 05.12.2013 року за відсутності події кримінального правопорушення, відкритого за його заявою щодо вчинення розпусних дій психічного характеру відносно малолітнього сина ОСОБА_2. за ч.2 ст.156 КК України, була ним оскаржена в апеляційному порядку. Він був позбавлений можливості надати докази такого оскарження, а також заявити клопотання щодо зупинення розгляду цієї справи до розгляду справи про оскарження постанови слідчого про закриття кримінального провадження.

В судовому засіданні представник Служби у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації Скопич Д.І. просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші особи, що беруть участь в справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись судом у встановленому законом порядку.

Представник позивача ОСОБА_4. 10.09.2015 р. звернувся до суду з заявою про залишення позову без розгляду, оскільки малолітня дитина вже втратила можливість літнього відпочинку.

Відповідно до ч. 1 ст. 310 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду з підстав, визначених ст. ст. 205, 207 цього Кодексу.

Зокрема, згідно з п.5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо позивач подав заяву про залишення позову без розгляду.

Згідно з ч. 3 ст. 208 ЦПК України судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду.

Встановлено, що розгляд позовної заяви ОСОБА_1. закінчено ухваленням 24 квітня 2015 року судового рішення про задоволення позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.

Частиною 1 ст. 304 ЦПК України передбачено, що справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими цією главою.

Тобто, ст.310 ЦПК України, яка відсилає до ст.207 ЦПК України, застосовується лише для тих підстав, які спеціально передбачені в главі 1 «Апеляційне провадження».

Диспозитивність права сторін у справі на стадії апеляційного розгляду визначена в ст.306 ЦПК України, згідно з якою в апеляційному суді позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу. Інших підстав на цій стадії чинним законодавством не передбачено.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення поданої заяви про залишення позову без розгляду.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення представника третьої особи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Частинами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи і гідності.

За Принципом 6 цієї Декларації малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли наявні виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір'ю.

Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно зі ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з інтересів дитини, її потреб у розвитку, навчанні та оздоровленні, відсутності підстав, які б свідчили про неможливість надання одноразового дозволу на виїзд дитини за кордон у межах строку, зазначеного в позові, а також доведеності тієї обставини, що відповідач створює перешкоди у тимчасовому виїзді дитини за кордон разом з матір'ю.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та зібраним по справі доказам.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 29.09.2001 р. по 17 грудня 2013 р. Від шлюбу вони мають сина ОСОБА_2., ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, який проживає разом з матір'ю.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 17 грудня 2014 р., з урахуванням наданих документів по справі, тієї обставини, що сторони не перебувають в шлюбі, дитина проживає з матір'ю та потребує оздоровчого відпочинку, відповідно до статей 33 Конституції України, статей 7,150, 155 СК України, статтями 3,118,119,120 ЦПК України, комісія з питань захисту прав дитини підтримала позовні вимоги ОСОБА_1. та не заперечує проти виїзду в 2015 році за кордон без дозволу батька в цілях оздоровлення та відпочинку із чітко визначеними термінами повернення малолітнього ОСОБА_2., ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, в Україну (а.с. 97-98).

Прокурор прокуратури Шевченківського району м. Києва Лимонченко М.С. підтримав позовні вимоги, при вирішенні спору просив врахувати інтереси дитини, яка проживає разом з матір'ю.

Заперечення відповідача проти надання дозволу на виїзд дитини за кордон у супроводі матері ґрунтувались на тому, що перебування (проживання) малолітнього сина із матір'ю може бути для нього небезпечним. Виїзд сина за кордон разом з матір'ю до закінчення кримінального провадження не відповідатиме інтересам дитини.

При вирішенні даного спору судом враховано, що постановою слідчого СВ Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві від 10 лютого 2015 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № №0000865 від 05 грудня 2013 року, закрито у зв'язку з відсутністю в події кримінального правопорушення (а.с.160-168).

Доказів існування незакінченого кримінального провадження щодо ОСОБА_1. суду не надано.

Враховуючи ту обставину, що відповідач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, тривалість часу, протягом якого справа перебувала в провадженні суду, ту обставину, що по суті пред'явленого позову відповідач надав письмові заперечення, а зменшення розміру позовних вимог стосувались лише уточнення назви країн та періоду, на який позивач просила надати дозвіл на виїзд відповідно до наявних в матеріалах справи договорів на туристичне обслуговування, відповідач має право на звернення до суду з самостійним позовом про надання дозволу на виїзд дитини за кордон (а.с. 31-32, 49-50, 62 -64, 159), доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, в тому числі щодо забезпечення рівності сторін цивільного процесу, є необґрунтованими.

Перебування дитини з 15.06.2015 р. по 31.07.2015 р. за кордоном в супроводі матері не порушує права батька, який проживає окремо, на безперешкодне спілкування з дитиною, а також приймати участь у його вихованні після повернення дитини за місцем свого постійного проживання.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313 - 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді:

Справа №22-ц/796/9948/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Юзькова О.Л.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.