Справа № 303/5136/15-ц
Номер стат. звіту 42
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2015 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого-судді Носова В.В, при секретарі Іванчо Л.М., за участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом представника ОСОБА_3 ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 звернулася до Мукачівського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання останнього таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, а саме будинком, що знаходиться за адресою: с. Клячаново, вул. Мічуріна, 4, Мукачівського району.

Позовні вимоги обґрунтовують тим, що позивач ОСОБА_3, є власником будинку, що знаходиться за адресою: с. Клячаново, вул. Мічуріна, 4, Мукачівського району. Відповідач ОСОБА_2, хоча і зареєстрований за вищевказаною адресою, однак більше 6 (шести) місяців не проживає у будинку. Факт реєстрації відповідача викликає труднощі у вільному володінні, користуванні та розпорядженні позивачем своєю власністю, зокрема в питанні, що стосується оплати вартості наданих комунальних послуг.

Від ОСОБА_2 на адресу суду надійшли заперечення проти вказаного позову, відповідно до яких, відповідач просить суд в задоволені позову відмовити та усунути йому перешкоди в проживанні за місцем реєстрації, а саме за адресою: с. Клячаново, вул. Мічуріна, 4, Мукачівського району. В обґрунтування поданих заперечень вказує на те, що у вказаному будинку не проживає по тій причині, що позивач обмежує його в цьому праві. Факти перешкоджання ОСОБА_3 в доступі до житла за місцем реєстрації підтверджується рішенням суду від 15.05.2015 року, неодноразовими зверненнями до Мукачівського МВ УМВС в Закарпатській області, прокуратури Мукачівського району, та відповідями на ці звернення.

Позивач ОСОБА_3 у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засідання підтримала заявлені позовні вимоги, просила суд усунути перешкоди в користуванні позивачем належною йому власністю, шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, а саме будинком, що знаходиться за адресою: с. Клячаново, вул. Мічуріна, 4, Мукачівського району, оскільки останній з лютого 2015 року в будинку не проживає.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову посилаючись на подані ним заперечення. Зазначив, що позбавлення його права користування спірним житлом є незаконним, оскільки будь-якого іншого місця для проживання він немає. Крім того, вказав на те, що за час перебування у шлюбі з донькою позивача ОСОБА_4, ним було здійснено поточний ремонт будинку, що знаходиться за адресою: с. Клячаново, вул. Мічуріна, 4, Мукачівського району, та витрачено певну суму на придбання побутової техніки. Вказані обставини, та те, що позивачем чиняться перешкоди в доступі до спірного житла є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Вислухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

Згідно копії Свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.07.2004 року та ОСОБА_5 про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №4127913 від 13.07.2004 року, позивачу на праві власності належить домоволодіння в с. Клячаново, вул. Мічуріна, 4, Мукачівського району Закарпатської області (а.с.9).

Із довідки виданої виконкомом Івановецької сільської ради Мукачівського району за №1192 від 05 серпня 2015 року вбачається, що відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований у домоволодінні в с. Клячаново, вул. Мічуріна, 4, Мукачівського району Закарпатської області, але не проживає по даній адресі з 14.02.2015 року. (а.с.10).

В акті від 10.08.2015 року за №454/02-21 зазначено, що ОСОБА_2 не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2, з 14 лютого 2015 року. (а.с.11)

Відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду від 08.04.2015 року за №2/303/1004/15, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, зареєстрований 19.07.2003 року ВРАЦС Мукачівського МРУЮ, актовий запис №266 розірвано (12-14).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 15.05.2015 року у справі №303/2123/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання можливості безперешкодного проживання за місцем реєстрації, а саме: домоволодінням в с. Клячаново, вул. Мічуріна, 4, Мукачівського району ОСОБА_2 було відмовлено в задоволені позову (а.с.31)

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи та вимоги позивача за предметом позову суд виходить з наступного.

При вирішені спору за предметом позову суд виходить з того, що згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом п. 3 частини другої ст. 15 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право.

За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобовязань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.

З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).

Частиною другою п. 15 пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Таким чином, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу України, та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням національного та міжнародного законодавства свідчать про те, що реєстрація відповідача у будинку, за умови документально підтвердженого права власності позивача на будинок порушує його право на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке є абсолютним, непорушним та гарантованим законом.

Отже, вимоги позивача у повній мірі відповідають законодавчо встановленому способу захисту позивачем свого порушеного права (ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України).

З набуттям позивачем по даній справі права власності на будинок в с. Клячаново, вул. Мічуріна, 4, Мукачівського району, він має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями ст. 318 Цивільного кодексу України, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в будинку інших осіб.

Волевиявлення власника майна за предметом позовних вимог спрямоване на визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Такі вимоги слід вважати правомірними, оскільки вони в повній мірі узгоджується з тими правомочностями, які передбачається цивільно-правовим інститутом права приватної власності (ст.ст. 316, 318 Цивільного кодексу України).

Враховуючи вищевказані обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача втратившим право користування житлом підлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 316, 318, 321, 383, 391 ЦК України, ст.ст. 72,150 ЖК України, ст.ст. 2, 10, 11, 14, 57-60, 169, 212-215, 223, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити.

Усунути ОСОБА_3 перешкоди в користуванні будинком, що знаходиться за адресою: с. Клячаново, вул. Мічуріна, 4, Мукачівського району Закарпатської області шляхом визнання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, а саме будинком, що знаходиться за адресою: с. Клячаново, вул. Мічуріна, 4, Мукачівського району.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали учать у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Мукачівського

міськрайонного суду ОСОБА_5