У Х В А Л А

іменем україни

16 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Харківської області від 25 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 21 грудня 2007 року ОСОБА_6 придбала у ОСОБА_4 житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_1. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2008 року звернуто стягнення на зазначений будинок, який був предметом іпотеки. 31 серпня 2010 року цей будинок на прилюдних торгах придбав ОСОБА_7, у якого в подальшому, 16 травня 2011 року, він і придбав будинок.

Посилаючись на те, що він обмежений у здійсненні права власності на вказаний вище житловий будинок, оскільки земельною ділянкою, на якій він розміщений, формально володіє відповідач, позивач просив визнати за ним право власності на цю земельну ділянку.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 20 лютого 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 0,0802 га, розташовану по АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 25 березня 2015 року рішення районного суду скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційні скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов та визнаючи за позивачем право власності на земельну ділянку, суд першої інстанції виходив із того, що з придбанням позивачем житлового будинку у його власність відповідно до ст. 120 ЗК України перейшла й земельна ділянка, на якій цей будинок розміщений.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із недоведеності позивачем того, що для обслуговування придбаного ним житлового будинку йому потрібна земельна ділянка саме розміром 0,0802 га.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 21 грудня 2007 року ОСОБА_6 придбала у ОСОБА_4 житловий будинок з надвірними спорудами, розташовані по АДРЕСА_1.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2008 року звернуто стягнення на зазначений будинок, який був предметом іпотеки.

31 серпня 2010 року цей житловий будинок на прилюдних торгах придбав ОСОБА_7, який в подальшому, 16 травня 2011 року, продав його ОСОБА_3

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що він обмежений у здійсненні права власності на вказаний вище житловий будинок, оскільки земельною ділянкою, на якій він розміщений, формально володіє ОСОБА_4

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

За загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником відповідної земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року № 6-2цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Наведеного суд апеляційної інстанції не врахував та у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не звернув уваги і не дав належної правової оцінки акту на право власності на землю, виданому 30 липня 2002 року на ім'я ОСОБА_4, в якому зазначено, що цільове призначення земельної ділянки площею 0,0802 га - для обслуговування житлового будинку.

При цьому апеляційний суд дійшов передчасного висновку про неможливість визначення розміру та конфігурації земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування належних позивачеві житлового будинку, будівель та споруд, оскільки висновок судової земельно-технічної експертизи не містить правового обґрунтування можливості відведення позивачеві земельної ділянки площею 0,0802 га.

Відповідно до ст. 150 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» судам роз'яснено, що за змістом ст. 75 КПК чи ст. 61 ЦПК додаткова експертиза призначається після розгляду судом висновку первинної експертизи, коли з'ясується, що усунути неповноту або неясність висновку шляхом допиту експерта неможливо.

Проте суд апеляційної інстанції не вирішив питання про виклик експерта для роз'яснення наданих у висновку експертизи висновків та усунення неповноти або неясності цього висновку, а також не вирішив питання про призначення додаткової чи повторної експертизи, про що заявляв позивач.

Отже, апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 25 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська