Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/903/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Степанов С. В.
Спори, що виникають із договорів позики, кредиту Доповідач Кодрул М. А.
РІШЕННЯ

Іменем України

21.05.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Кодрула М.А.

суддів: Потапенка В.І., Черненко В.В.

за участю секретаря: Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кіровограді цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк" на заочне рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 11 лютого 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:

18 грудня 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, у якому просило стягнути з відповідача на його користь 19501,49 грн. заборгованості за кредитним договором, укладеним між сторонами у справі 28 липня 2006 року та судові витрати.

Позовні вимоги товариство обґрунтувало тим, що 28 липня 2006 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, згідного якого остання отримала кредит у розмірі 1987,70 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 15,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

ОСОБА_2 свої кредитні зобов'язання по договору не виконує, у зв'язку з чим, станом на 18 листопада 2014 року, виникла кредитна заборгованість в розмірі 39845,33 грн., яка складається з наступного: 1334,60 грн.- заборгованість за кредитом, 238,56 грн.- заборгованість по комісії, 12098,42 грн.- заборгованість по процентам, 26173,75 грн. пеня.

Від цієї суми заборгованості віднімається сума у розмірі 20343,84 грн., яка була стягнута заочним рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 22 травня 2012 року з відповідача на користь позивача, різниця становить 19501, 49 грн., яка і підлягає стягненню.

Заочним рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 11 лютого 2015 року позов задоволено частково, з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ „ПриватБанк" стягнуто заборгованість по процентам по кредитному договору в сумі 4315,76 грн. та судовий збір в сумі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" просить змінити рішення в частині відмови у стягненні пені та задовольнити позовні вимоги в цій частині, стягнувши з відповідача на користь банку пеню в розмірі 26173,55 грн., в іншій частині рішення залишити без змін.

Про час і місце розгляду справи відповідач ОСОБА_2 повідомлена у встановленому статтею 76 ЦПК України порядку, про що свідчить зворотне повідомлення про отримання нею судової повістки, в судове засідання вона не з'явилися, причину неявки не повідомила.

Враховуючи положення ч.2 ст.305 ЦПК України, згідно з якою неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, колегія суддів вирішила розглядати справу у відсутності відповідача.

Відповідно до ч.3 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24.10.2008 року у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чином, апеляційним судом перевіряється законність та обгрунтованість рішення суду лише в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені в задоволенні яких судом відмовлено.

Заслухавши доповідача, представника банку, дослідивши письмові докази по справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у встановлених ст.303 ЦПК України межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно кредитного договору № KGЕОRС03121064 від 28.07.2006 року ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2 було надано кредит у розмірі 1987,70 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 27.07.2007 року.

Відповідно до п.п.4.1, 5.1 договору при порушенні позичальником будь якого зобов'язання, передбаченого п.п. 2.2.2, 2.2.3 даного договору банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0.15% від суми простроченого платежу, договір діє до повного виконання сторонами зобов'язань за цим договором.

Відповідач умови договору не виконував, тому заочним рішенням Долинського районного суду від 22.05.2012 року з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість по кредитному договору в сумі 20343,84 грн., з яких 1334,60 грн. - заборгованість за кредитом; 238,56грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 7782,66. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 10988,02 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Рішення суду не виконане, кредит не погашений, тому ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом та просив стягнути з відповідача пеню за невиконання умов договору, яка обрахована банком за період, який пройшов після ухвалення попереднього судового рішення.

Відмовляючи у стягненні пені, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в розмірі 26173,75 грн., при розмірі безпосередньої заборгованості у 1334,6 грн., переконливо свідчить про безпідставне намагання кредитора застосувати до боржника (відповідача) цивільно-правову відповідальність, яка явно не відповідає завданій шкоді. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. З урахуванням вказаних принципів суд вважає необхідним зменшити розмір заборгованості, відрахувавши пеню нараховану за період після стягнення боргу за попереднім судовим рішенням.

Оскільки, попереднім рішенням стягнуто 1334,60 - заборгованість за кредитом, 238,56 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 10988,02 грн.- пеня за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором, 7782,66 заборгованість по процентам за користування кредитом, то суд вважає помилковим включення до розрахунку за наступний період вказаних заборгованостей, та з огляду на визнання судом подальшого нарахування пені таким, що явно не відповідає завданій шкоді та порушує вимоги розумності, виключає з вказаного розрахунку суму нарахованої пені.

З таким висновком суду не можна погодитись, тому що він суперечить дійсним обставинам і доказам, що містяться у матеріалах справи, зроблений внаслідок неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення боржником зобов'язання.

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, яке визначається ст. 610 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Отже аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-116 цс 13 від 6 листопада 2013 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Оскільки по справі, що розглядається, банком пеня нарахована за час невиконання умов кредитного договору, який пройшов після увалення заочного рішення Долинського районного суду від 22.05.2012 року, суд першої інстанції не міг враховувати суму пені, яка стягнута цим рішенням, зважаючи на те, що порушення зобов'язання боржником відбулося за інший період часу.

За вказаних обставин рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені, в задоволенні яких судом відмовлено, з підстав, передбачених п.п. 3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом 18.12.2014 року, в межах трирічного загального строку позовної давності та обрахував пеню по 18.11.2014 року, тому позов про стягнення пені може бути задоволений лише в межах одного року з дати звернення, тобто за період з 18.12.2013 року по 18.11.2014 року.

Згідно наданого банком розрахунку розмір пені за цей час становить 2516,82 грн., яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313 - 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк" задовольнити частково.

Заочне рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 11 лютого 2015 року змінити, скасувавши його в частині відмови в задоволенні позову про стягнення пені та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення пені задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк" заборгованість із сплати пені в сумі 2516 грн. 82 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: