Справа № 159/3903/15-ц
Провадження № 2/159/1082/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Ковель 15 вересня 2015 року

Ковельський міськрайонний суд Волинської області під головуванням

судді - Восковської О.А.

за участі секретаря - Горішної Н.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача - адвоката ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - адвокатат ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ковелі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права колишнього чоловіка на утримання, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про припинення права колишнього чоловіка на утримання. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 серпня 2013 року у справі №159/4391/13-ц було задоволено позовні вимоги її бувшого чоловіка ОСОБА_3 та стягнуто на користь останнього аліменти в сумі 250 гривень щомісячно з неї, як з бувшої дружини, на утримання іншого з подружжя, у зв»язку з тим, що ОСОБА_3 є інвалідом 2-ї групи та отримав таку інвалідність за час перебування їх у шлюбі. Вказує, що з відповідачем у шлюбі дійсно перебувала з 29.08.1996 року і такий шлюб між ними було розірвано 07.08.2913 року, а з 2005 року відповідач є інвалідом 2-ї групи. Як зазначає позивач, після розлучення та на час постановлення судом вище згаданого судового рішення вона знаходилась за межами України та працювала, однак, на даний час вона депортована з країни, де працювала Ізраїля терміном на десять років, починаючи з серпня 2015 року, на даний час ніде не працює, утримує неповнолітню доньку, яка навчається, допомагає своїм непрацездатним батькам, які є пенсіонерами і не має будь-якого джерела прибутку. Відтак, зазначає, що не має змоги надавати будь-яку матеріальну допомогу своєму колишньому чоловіку відповідачу у справі - та просить припинити таке право відповідача на утримання.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримала позов з підстав, що вище наведені та пояснила суду, що від шлюбу з відповідачем вона має неповнолітню доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка на даний час навчається у Ковельському ліцеї, при цьому, відповідач не сплачує коштів на утримання їх спільної дитини, оскільки при поділі майна в судовому порядку вони дійшли мирової угоди і щодо аліментів на дитину та вона відмовилась від отримання таких аліментів. Пояснила також, що дочка проживає разом з нею, вона її повністю утримує, з ними також проживає її старший син від попереднього шлюбу, а в іншій частині будинку живуть її батьки, які є пенсіонерами та яким вона допомагає по господарству та матеріально, - на даний час за рахунок коштів, які заробила в Ізраїлі, де тривалий час працювала. На даний час не має роботи, оскільки була депортована з Ізраїля, де працювала не офіційно, і з серпня цього року перебуває на обліку в Центрі зайнятості, як безробітна. Пояснила, що не має змоги утримувати бувшого чоловіка з вище наведених підстав, і обставини, які були враховані судом при постановленні рішення про стягнення з неї аліментів на другого з подружжя її робота за кордоном та отримання хоч нестабільного, але прибутку, - змінились, у зв»язку з її депортацією з Ізраїлю, де вона працювала нелегально. Пояснила, що на даний час сама потребує матеріальної підтримки, оскільки самостійно утримує неповнолітню дочку, тоді як відповідач продовжує отримувати на їх спільну дочку кошти в пенсійному фонді як на неповнолітнього утриманця, вона ж підшуковує роботу через Центр зайнятості, однак, не може працевлаштуватись. Із урахуванням наведеного просить припинити право відповідача на утримання.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримала заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги з вище наведених підстав та просить задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні не визнав заявлених до нього позовних вимог та пояснив наступне. Дійсно за період перебування його у шлюбі з позивачкою з 1996 року по 2013 рік у них народилась спільна дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, вихованням та утриманням якої після розлучення більшість часу займався саме він, оскільки бувша дружина виїхала на заробітки в Ізраїль та звідти надсилала гроші дитині і своїм батькам. Захворівши під час шлюбу на цукровий діабет, він з 2005 року є інвалідом 2-ї групи та ніде не працює, саме тому і звернувся в суд з позовом про стягнення з бувшої дружини аліментів на його утримання і 29.08.2013 року судом було прийнято рішення про задоволеня його вимог та стягнення з бувшої дружини коштів на його утримання в розмірі по 250 грн. щомісячно, оскільки остання працювала за кордоном та мала достатній дохід. Пояснив, що аліментів від ОСОБА_1 він не отримував, оскільки вона продовжувала працювати за кордоном, але після її повернення в Україну це питання між ними було врегульовано. Пояснив також, що через свою хворобу змушений проходити періодичні курси лікування, які потребують значних матеріальних затрат, а його пенсія складає менше 1000 гривень на місяць, тоді як ОСОБА_1 є працездатною особою і, на його думку, може надавати йому матеріальну допомогу. Просить відмовити у задоволенні позову про припинення його права на утримання.

Представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні не визнала заявлених позовних вимог та пояснила, що ОСОБА_1 є працездатною особаою, яка може надавати своєму кольшньому чоловікову ОСОБА_3 матеральну допомогу аліменти визначені судовим рішенням від 29.08.2013 року в розмірі 250 грн. щомісячно у зв»язку з тим, що останній є інвалідом 2-ї групи, проходить періодичні курсилікування, витрачає додаткові кошти на придбання ліків, для чого взяв кредит в банку, який також змушени на даний час сплачувати. Пояснила, що вважає, що після прийняття судом рішення від 29.08.2013 року про стягнення аліментів на непрацездатного з подружжя обставини у сторін, які б давали підстави припинити стягнення таких аліментів, не змінились, просить відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, відповідача та його представника, покази свідків, дослідивши письмові докази у справі, приходить до висновку, що заявлений ОСОБА_1 позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.75 Сімейного Кодексу України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. При цьому, непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Відповідно до ст.76 СК України, розірвання шлюбу е припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.60 ЦПК України, кожна сторона забов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як убачається з рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29.08.2013 року у справі № 159/4391/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного подружжя, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 було стягнуто аліменти на утримання непрацездатного подружжя в розмірі 250 гривень щомісячно(а.с.3-4). Цим же рішенням було встановлено ті обставини, що саме в період перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 позивачу ОСОБА_3 було встановлено 2-у групу інвалідності і останній є непрацездатною особою. Відтак, дана обставина не підлягає доказуванню, - відповідно до положень ч.3 ст.61 ЦПК України.

Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.75 СК України, право на утримання в того із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, виникає лише за умови, що другий із подружжя може надавати таку матеріальну допомогу.

Як убачається з вище згаданого судового рішення від 29.08.2013 року, питання про те, чи може відповідач ОСОБА_1 надавати своєму бувшому чоловікові матеріальну допомогу, як непрацездатому із подружжя, було вирішено судом із урахуванням принципу змагальності цивільного процесу, де кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається на обгрунтування своїх вимог і заперечень. При цьому, судом було враховано те, що згідно наданих суду пояснень та доказів сторони позивача, було встановлено, що відповідач ОСОБА_1 знаходилась за кордоном на заробітках та, будучи відсутньою під час розгляду справи судом, не надала жодних доказів на підтвердження її недостатнього матеріального забезпечення або ж незадовільного стану здоров»я, які позбавляли б останню можливості сплачувати аліменти на утримання чоловіка.

Згідно наданого суду витягу ордеру Міністерства внутрішніх справ держави Ізраїль на депортацію у справі №4628/1132024, громадянку України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, було депортовано з Ізраїлю 08.07.2015 року з забороною права в»їзду її до вказаної країни строком на 10 (десять) років (а.с.36,37).

Крім того, як убачається з довідки Ковельського міськрайонного центру зайнятості №1239 від 01.09.2015 року, ОСОБА_7 з 25.08.2015 року знаходиться на обліку в центрі зайнятості як зареєстрована безробітна (а.с.38).

Факт зміни прізвища позивача з «Баль» на «Савлук» підтверджено паспортом громадянина України серії АЮ 268063, який був виданий Ковельським РВ УДМС України у Волинській області та свідоцтвом серії І-ЕГ № 005824 про зміну прізвища (а.с.73,74).

Наведені письмові докази підтверджують пояснення позивача в тій частині, що, починаючи з 08.07.2015 року ОСОБА_1 та будучи депортованою з країни Ізраїль, де вона не офіційно працювала та звідки отримувала дохід (що було враховано судом при постановленні рішення від 29.08.2013 року), остання була позбавлена єдиного джерела свого доходу, та з 25.08.2015 року і по даний час є офіційно безробітною в Україні. Доказів на спростування таких обставин та на підтвердження того, що ОСОБА_1 і надалі має можливість надавати відповідачу матеріальну допомогу, має будь-яке джерело доходу, суду не надано.

Також судом враховується і та обставина, що неповнолітня дочка сторін ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, проживає разом зі своєю матір»ю ОСОБА_1 за адресою м.Ковель, вул.Патріарха Мстислава 5/2, - що підтверджується будинковою книгою та записом в паспорті ОСОБА_5, серії АЮ 238061, виданим Ковельским РВ УДМС України у Волинській області (а.с.30-35), - та фактично перебуває на утриманні матері - ОСОБА_1 Згідно постанови державного виконавця від 10.08.2015 року виконавче провадження по стягнення з ОСОБА_3 аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання їх неповнолітньої дитини ОСОБА_5 було закінчено на підставі розписки стягувача про повну сплату аліментів батьком ОСОБА_3 до досягнення дитиною 23 років (а.с.49).

Сторонами та представниками сторін у судовому засіданні визнано той факт, що станом на день розгляду даного спору будь-яа заборгованість по сплаті аліментів ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання їх спільної дочки (у тому числі, і до досягнення дочкою 23-х років на період хх навчання) та по сплаті аліментів ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3, як непрацездатного з подружжя, відстуня, оскільки між сторонами було укладено мирову угоду в іншій цивільній справі, де було ви рішено зазначені питання. Відтак, наведені обставини не підлягають доказуванню.

Разом з тим, згідно довідки Управління пенсійного фонду у м. Ковелі і Ковельському районі від 21.08.2015 року №6136/08-10-15, ОСОБА_3, являючись інвалідом 2-ї групи, отримує пенсію по інвалідності в розмірі 996,45 грн. щомісячно та з грудня 2013 року по даний час додатково продовжує отримувати ще й надбавку на неповнолітнього утриманця в розмірі 150 грн. щомісячно (а.с.46-48), тобто, відповідач продовжує отримувати надбавку на неповнолітього утриманця - дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, - яка не проживає з ним і на даний час знаходиться на утриманні своєї матері ОСОБА_1

Крім того, як убачається з посвідчення серії ААБ №402719, виданого 17.02.2003 року та з посвідчення серії ААД №2978936, виданого 04.11.2008 року, батьки позивача ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5, є пенсіонерами (а.с.6), а, відтак, є непрацездатними особами. Той факт, що останні є батьками позивача підтверджено свідоцтвом про народження останньої, серії УІІ УР №0283626 (а.с.7).

Та обставина, що позивач надає посильну матеріальну допомогу своїм батькам та допомагає ним по господарству, підверджена показами свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_8, які, кожен, зокрема, показали, що їх дочка за рахунок залишків зароблених в Ізраїлі коштів, частково допомагала ним в оплаті комунальних послуг, на даний час такої допомоги фактично не надає, однак, продоавжує допомагати фізично, оскільки обоє вони є пенсіонерами і ніде не працють, отримують мінімальну пенсію.

Такі показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтверджені також і письмовими доказами у справі, зокрема, довідками Пенсійного фонду у м. Ковелі та Ковельському районі від 08.10.2015 року №6842 та №6843, згідно яких розмір пенсії ОСОБА_9 становить 1164,12 грн., ОСОБА_8 1120,72 грн. (а.с.59,60), тобто, непрацездатні батьки позивача отримують фактично мінімальну пенсію. Також, згідно довідки РЖКП-2 від 09.09.2015 року № 3803, батьки позивача проживають в одному будинку з останньою (а.с.55), будучи пенсіонерами, ніде не працюють та не мають додаткового джерела прибутку (а.с.56-58), - що підтверджує покази свідків та пояснення позивача в тій частині, що ОСОБА_1 надає посильну допомогу своїм непрацездатним батькам, зокрема, допомагає по господарству.

Покликання сторони відповідача на понесення протягом 2015 року ОСОБА_3 додаткових витрат на придбання ліків для проходження курсу лікування та витрат на сплату кредиту, отриманого в ПриватБанку саме для придбання таких ліків, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні належними та допустими доказами, оскільки надані суду квитанції про виплату відповідачем заборгованості за кредитними зобов»язаннями (без зазначення цілі отримання кредиту), як і фіскальний чек про придбання ліків не встановленою особою (а.с.67-71), не є такими доказами. Так само, не є належним і допустим доказом понесення позивачем додаткових витрат на утримання (лікування) неповнолітньої дитини фіскальний чек ДВТП « Волиньфармпостач», де також не зазначено прізвище особи, яка придбавала такі ліки (а.с.61). Крім того, сам по собі факт необхідності придбання (факт придбання) сторонами ліків, як для власного лікування, так і для лікування їх неповнолітньої доньки, не підтверджує та не спростовує будь-яких обставин, які підлягають доказуванню (спростуванню) у межах даного цивільного спору, тоді як вказаний спір, відповідно до принципу диспозитивності судового розгляду, втсановленого ст.11 ЦПК України, розглядається виключно в межах заявлених позовних вимог.

Таким чином, на остнові вище викладеного, аналізуючи наведені докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що на даний час позивач ОСОБА_1 з об»єктивних причин, які встановлені судом вище, не може надавати матеріальну допомогу (аліменти) на утримання свого колишнього чоловіка - ОСОБА_3, який є непрацездатною особою (інвалідом 2-ї групи), оскільки, відповідач має сталий дохід у вигляді пенсії та допомоги на неповнолітню дитину в загальному розмірі 1045,95 грн. щомісячно, тоді як позивач позбавлена будь-якого джерела доходів та ніде не працює.

Із урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку про підставність заявлених позивачем вимог та необхідність задоволення даного позову.

Керуючись ст.ст. 15,30,58,59,60,61,212,213,215,218 ЦПК України, ст.ст.75,76,80,182 СК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Припинити право ОСОБА_3 на утримання (аліменти) від дружини, а саме припинити право ОСОБА_3 на аліменти в розмірі по 250 гривень щомісячно, які було стягнуто на його користь, як непрацездатного подружжя, з ОСОБА_1 на підставі рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 серпня 2013 року у справі №159/4391/13-ц.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з моменту його проголошення.

ГоловуючаОСОБА_10