Ухвала

іменем україни

25 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,
суддів:Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,Ситнік О.М.,Писаної Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Сад Поділля» про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності договору, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 14 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 10 червня 2009 року їй належить земельна ділянка площею 0,7447 га, що розташована на території Пеньківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області. 17 березня 2011 року між сільськогосподарським відкритим акціонерним товариством «Сад Поділля» (далі - СГ ВАТ «Сад Поділля»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сад Поділля» (далі - ПАТ «Сад Поділля»), та ОСОБА_7, яка представляла її інтереси, укладено договір купівлі-продажу багаторічних насаджень - яблунь у кількості 476 штук, за яким ПАТ «Сад Поділля» продало, а вона придбала дерева яблунь, які знаходяться на належній їй на праві власності земельній ділянці. У грудні 2011 року вона сплатила попередню оплату за договором в розмірі 7 854 грн.

Зазначаючи, що право власності на земельну ділянку поширюється й на розташовані на ній багаторічні насадження, з моменту отримання нею державного акта на право власності на земельну ділянку вона стала власником цих багаторічних насаджень - яблунь, які знаходяться на указаній земельній ділянці, отже спірний договір не відповідає вимогам ч. 2 ст. 79 ЗК України, ч. 3 ст. 373 ЦК України, а тому ОСОБА_6 просила визнати договір купівлі-продажу яблунь недійсним та стягнути з відповідача на її користь сплачені за цим договором кошти.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 04 червня 2014 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу багаторічних насаджень - яблунь в кількості 476 штук, укладений 17 березня 2011 року між СГ ВАТ «Сад Поділля» і ОСОБА_6; стягнуто із ПАТ «Сад Поділля» на користь ОСОБА_6 7 854 грн, що сплачені за договором купівлі-продажу.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 14 липня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить суд касаційної інстанції скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що право власності на земельну ділянку поширюється й на багаторічні насадження, які знаходяться на цій земельній ділянці. Позивачка, набувши право власності на земельну ділянку, одночасно стала власником багаторічних насаджень на ній, а тому відповідач не мав повноважень власника у розпорядженні майном на момент укладення спірного договору.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, виходив із того, що відповідно до ст. 181 ЦК України дерева не належать до об'єктів нерухомого майна, а тому відсутні підстави для визнання спірного договору недійсним.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 23 грудня 2004 року Шаргородською районною державною адміністрацією Вінницької області затверджено проект землеустрою щодо роздержавлення та приватизації земель СГ ВАТ «Сад Поділля».

10 червня 2009 року ОСОБА_6 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,7447 га з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Пеньківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області.

17 березня 2011 року між СГ ВАТ «Сад Поділля», правонаступником якого є ПАТ «Сад Поділля», і ОСОБА_7, яка представляла інтереси ОСОБА_6, укладено договір купівлі-продажу, за яким ПАТ «Сад Поділля» продало, а ОСОБА_6 купила за 31 416 грн 476 дерев яблунь, які знаходяться на належній їй на праві власності земельній ділянці.

У грудні 2011 року позивачка здійснила оплату за договором у розмірі 7 854 грн.

Згідно із частиною першою статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно із положеннями частини другої статті 22, статті 19 ЗК України багаторічні насадження це різновид сільськогосподарських угідь, що відносяться до земель сільськогосподарського призначення.

Відповідно до частини другої статті 79 ЗК України (у редакції, чинній на час отримання державного акта) право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться.

Згідно із частиною третьою статті 373 ЦК України право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об'єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Враховуючи викладене, у правовідносинах, що склалися між реорганізованим сільськогосподарським підприємством та громадянином, багаторічні насадження не можуть розглядатися як окремий об'єкт права власності без земельної ділянки, на якій вони знаходяться, оскільки є складовою частиною земельної ділянки.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що знаходження багаторічних насаджень на балансі підприємства не може вважатись підтвердженням права власності на ці насадження, оскільки баланс підприємства (організації) є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна і не свідчить про знаходження майна у власності (володінні) підприємства (організації).

Правова позиція викладена у постанові Верховного Суджу України від 25 лютого 2015 року у справі № 6-14цс14.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Оскільки апеляційний суд помилково скасував правильне рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення, яке не відповідає вимогам закону, останнє підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції − залишенню в силі.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 14 липня 2014 року скасувати та залишити в силі рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 04 червня 2014 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна
Судді: Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко Т.О. Писана О.М. Ситнік