УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Шебуєвої В.А., Оніщука М.І.,

при секретарі Заліській Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про стягнення не нарахованої та невиплаченої додаткової заробітної плати, компенсації частини втрати заробітної плати, у зв'язку із порушенням строків її виплати, та середнього заробітку за час затримки розрахунку за апеляційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Стрюкової Ірини Олександрівни на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 липня 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року позивач звернулася до суду із позовом до ПАТ «КБ «Надра» про стягнення не нарахованої та невиплаченої додаткової заробітної плати, компенсації частини втрати заробітної плати, у зв'язку із порушенням строків її виплати, та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що до 13.02.2009 працювала на посаді менеджера проекту Центру ефективності роботи ребрендованих площадок продажу Департаменту змін та інновацій роздрібної мережі Генерального департаменту дистриб'юції. При звільненні відповідач не провів із позивачем розрахунок у повному обсязі, зокрема, не виплатив компенсацію (оплату) за роботу у вихідні дні в грудні 2008 року та січні 2009 року, до виконання якої позивач була спеціально залучена, на підставі розпоряджень № 549 від 25.12.2008 та № 3 від 06.01.2009.

Посилаючись на викладене, та з урахуванням в подальшому уточнень до позовної заяви, позивач просила суд стягнути з відповідача компенсацію (оплату праці) за роботу в неробочі дні 27.12.2008, 28.12.2008, 17.01.2009, 18.01.2009, 24.01.2009, 25.01.2009 - в сумі 1091,45 грн., компенсацію частини заробітної плати в зв'язку з несвоєчасною її виплатою (індексація заробітної плати) за період з березня 2009 року по березень 2015 року від належної позивачеві оплати за роботу в неробочі дні - в розмірі 1371,17грн., середній заробіток за час затримки розрахунку (на день ухвалення рішення суду) в сумі 270 624,81 грн.

Справа № 761/9864/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/12152/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Піхур О.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В. .
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 липня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ПАТ «КБ «Надра» на користь ОСОБА_1 компенсацію за роботу в неробочі дні в розмірі 1371,17 грн., суму індексації заробітної плати в розмірі 1091,45 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 270624,81 грн., а всього підлягає стягненню 273 087, 43 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Стрюкова І.О. подала апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Апелянт зазначала, що позивач необґрунтовано посилається на розпорядження № 549 від 25.12.2008 та № 3 від 06.01.2009, оскільки вказані розпорядження носили виключно загальний характер та висловлювали лише намір відповідача направити працівників у відрядження у вказаний період. Наголосила, що жодним з цих розпоряджень не передбачалося виконання працівниками роботи саме у вихідні дні, не вказано конкретних вихідних днів, у які мав би вийти на роботу працівник.

Вказувала, що зарахування коштів на відрядження на рахунок ОСОБА_1 не підтверджує жодним чином факт виконання позивачем роботи у вихідний день. Звернула увагу, що останньої не надано доказів на підтвердження того, що філія ПАТ «КБ «Надра» Житомирське регіональне управління взагалі працювало у вказані вихідні дні.

Також апелянт зазначила, що позивачем не надано доказів того, що вона перебувала у відрядженні та доказів про фактичну роботу у вихідні дні.

Крім того, апелянт посилалася на ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема вказала про неможливість здійснення задоволення вимог позивача під час тимчасової адміністрації.

Враховуючи наведене, апелянт просила рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача просив апеляційну скаргу задовольнити з наведених у ній підстав.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити з огляду на її безпідставність.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, до 13.02.2009 ОСОБА_1 працювала у ПАТ КБ «Надра» на посаді менеджера проекту Центру ефективності роботи ребрендованих площадок продажу Департаменту змін та інновацій роздрібної мережі Генерального департаменту дистриб'юції (т.1, а.с.12-16). Розпорядженням банку від 25.12.2008 № 549 «Про впровадження нового продукту та проведення семінарів для співробітників банку» передбачено проведення семінарів-тренінгів для співробітників банку співробітниками Департаменту управління персоналом та Департаменту змін та інновацій роздрібної мережі ПАТ КБ «Надра» в період з 27.12.2008 по 30.12.2008 (т.1, а.с. 17).

Відповідно до додатку № 33 до розпорядження від 25.12.2008 № 549 позивача зазначено в якості особи, що у період з 27.12.2008 по 30.12.2008 направляласядля проведення семінарів до Житомирського Регіонального Управління ПАТ КБ «Надра» (т.1 а.с.18-19).

Також розпорядженням банку від 06.01.2009 №3 «Про впровадження нового продукту на площадках продажу» та додатку № 1передбачено направленняспівробітників на семінариі-тренінги в період з 12.01.2009 по 28.01.2009 згідно. Позивач зазначається серед працівників, які направляється для проведення семінарів до Житомирського Регіонального Управління ПАТ КБ «Надра»(т.1, а.с. 21-23)

Зі звіту за операціями по поточному (картковому) рахунку, який належить ОСОБА_1, відповідач зарахував на картковий рахунок позивача 300,00 грн. та 173,20 грн. з цільовим призначенням «кошти на відрядження» (т.1, а.с. 24-26).

Відтак, в період з 27.12.2008 по 30.12.2008 та з 12.01.2009 по 28.01.2009 позивач залучалася до роботи, при цьому 27.12.2008 та 28.12.2008, а також 17.01.2009,18.01.2009, 24.01.2009 та 25.01.2009були неробочими днями.

Задвольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що виконання позивачем робіт у зазначені вихідні дні не було відповідачем обліковане, внаслідок чого заробітна плата за роботу в такі дні, не була відповідачем нарахована та виплачена, чим порушено право позивача на оплату праці.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно, оплата за роботу у неробочі дні входить до структури заробітної плати. Розмір оплати за роботу у неробочі дні визначений ст. 107 КЗпП України.

Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати складає додаткова заробітна плата, і є винагородою за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Під заробітною платою, що належить працівникові, або за визначенням, використаним у ч. 2 ст. 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

За змістом ст. 107 КЗпП України компенсація (оплата) роботи у вихідні дні є законодавчою гарантією прав працівника за роботу у вихідні дні.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Враховуючи, що напередодні відряджень, передбачених розпорядженнями банку від 25.12.2008 № 549 та від 06.01.2009 №3, ПАТ КБ «Надра» зарахувало позивачу грошові кошти з цільовим призначенням «кошти на відрядження», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що мало місце направлення та перебування позивача у відрядженні згідно цих розпоряджень, а також виконання передбачених ними заходів у визначений період, в тому числі у вихідні дні.

Доводи апелянта про те, що факт наявності розпоряджень не є доказом про фактичну роботу позивача у вихідні дні, колегієюсуддів відхиляється, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону.

Крім того, згідно п.4.7. колективного договору, укладеним між Адміністрацією та трудовим колективом ВАТ КБ «Надра», адміністрація зобов'язується здійснювати оплату праці працівників за роботу у святкові та неробочі дні у подвійному розмірі, що зазначається у наказі або за бажанням працівника, що працював у святковий чи неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку у визначений ним день (т.1, а.с.29-37).

Разом з тим, відповідачем оплата роботи позивачці у вихідні дні в подвійному розмірі здійснена не була, інший день відпочинку їй також не надавався.

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством

Колегія суддів надає оцінку і тому, що розрахунок зроблений судом першої інстанції відповідає вимогам, що закріплені постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Таким чином, суд дійшов вірного висновку щодо порушення з боку відповідача права позивача на оплату праці, а саме на отримання компенсації за роботу у вихідні дні та про стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за роботу у вихідні дні.

При цьому, є обґрунтованим посилання суду першої інстанції на правовий висновок Верховного Суду України від 25.01.2014 № 643цс14, згідно якого несвоєчасно виплачена працівнику сума заробітної плати за роботу у вихідні дні підлягає індексації.

Також, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що суд при ухваленні оскаржуваного рішення мав зазначити, що стягувана сума визначена без утримання податку з доходів фізичних осіб, з метою виконання вимог Податкового кодексу та подальшого утримання такого податку при безпосередній сплаті стягуваних сум, з огляду на їх безпідставність.

Згідноч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Апелянт не надав суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження доводів, викладених у скарзі, а відтак вони є безпідставними та необґрунтованими.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, і прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог, про що ухвалив відповідне рішення.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ст. 308 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для його скасування, тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Стрюкової Ірини Олександрівни відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Г.В. Крижанівська

Судді: М.І. Оніщук

В.А. Шебуєва