Апеляційний суд міста Києва
Справа № 22-ц/796/585/2015 Головуючий у 1-й інстанції - Горкава В.Ю.
Доповідач - Кабанченко О.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Кабанченко О.А.

суддів - Рубан С.М.,

Желепи О.В.

при секретарі - Осмолович О.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 5 листопада 2014 року та на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Інком-К», треті особи: Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, Реєстраційна служба Очаківського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області, ОСОБА_4 про визнання передачі майна незаконною, визнання недійсними свідоцтва про право власності.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 5 листопада 2014 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ТОВ «Інком-К» про визнання передачі майна незаконною, визнання недійсними свідоцтва про право власності

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року скасовано заходи забезпечення позову в даній цивільній справі у вигляді накладення арешту на нерухоме майно, що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_3, а саме: базу відпочинку «Інгул-1», що знаходиться по АДРЕСА_1; земельну ділянку, площею 1,07 га, що знаходиться по АДРЕСА_1; нежиле приміщення, загальною площею 200.9 кв.м., що розташоване по АДРЕСА_2.

В апеляційній скарзі на рішення суду позивач просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову, оскільки спірне нерухоме майно є спільною власністю подружжя, згоди ОСОБА_3 на передачу цього майна ТОВ «Інком-К» позивач не надавав, отже передача майна відбулась з порушенням закону - ст. ст. 60, 65 СК України, ст. ст. 368, 369 ЦК України, а в подальшому державна реєстрація права власності на спірне майно за ТОВ «Інком-К» без письмової згоди позивача на передачу спільного майна подружжя була здійснена незаконно. Посилається також на порушення процесуального закону, допущені судом при розгляді справи, а саме: не задоволення клопотань позивача про витребування доказів, відмова у наданні часу для ознайомлення з матеріалами справи та при підготовці до дебатів, не надання можливості позивачу задати питання відповідачу при її допиті в якості свідка, розгляд справи неповноважним суддею, якому був заявлений відвід і цей відвід не вирішений.

В апеляційній скарзі на ухвалу суду позивачем ставиться питання про скасування ухвали з підстав порушення судом вимог процесуального закону, а саме: постановлення ухвали про скасування заходів забезпечення позову до набрання рішенням законної сили, а також на неналежне повідомлення позивача про розгляд даного питання.

Апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 перебувають у шлюбі з 20 червня 2002 року. (т.1 а.с.12)

Під за час шлюбу відповідачем ОСОБА_3 було придбано наступне нерухоме майно: база відпочину «Інгул-1» та земельна ділянка, загальною площею 1,07 га, що знаходяться по АДРЕСА_1, нежиле приміщення, загальною площею 200,9 кв.м, по АДРЕСА_2, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 10 липня 2008 року за НОМЕР_4, договором купівлі-продажу бази відпочину «Інгул-1» від 10 червня 2005 року, укладеним між ТОВ «Фірма «Аваль-Лізинг» та ОСОБА_3, договором купівлі-продажу нежилого приміщення у жилому будинку за адресою: АДРЕСА_2,. літ «А» від 28 жовтня 2003 року за №531. (т.1 а.с. 8-11, 154-158)

Зазначене нерухоме майно було зареєстровано на праві приватної власності за відповідачем ОСОБА_3 (т.1 а.с. 8, 24, 152).

Згідно свідоцтв про право власності від 30 січня 2014 року за НОМЕР_1, від 29 січня 2014 року за НОМЕР_2, від 24 лютого 2014 року за НОМЕР_3 вказане нерухоме майно зареєстровано на праві приватної власності за ТОВ «Інком-К». (т.1 а.с.34-40)

У квітні 2014 позивач звернувся до суду з даним позовом, просив ухвалити рішення, яким на підставі ст.ст. 65-67 СК України, ст. 368. 369 ЦК України визнати незаконною передачу нерухомого майна: бази відпочину «Інгул-1», земельної ділянки загальною площею 1,07 га, нежилого приміщення, загальною площею 200,9 кв.м, яке є спільною сумісною власністю його і ОСОБА_3, до статутного фонду ТОВ «Інком-К»; визнати незаконною реєстрацію права власності цього майна за ТОВ «Інком-К» та визнати недійними свідоцтва про право власності на зазначене нерухоме майно за ТОВ. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він, як співвласник цього майна, не надавав своєї згоди ОСОБА_3 на розпорядження спільним майном.

Відповідач ОСОБА_3, яка також представляла інтереси ТОВ «Інком-К», позов не визнала, посилалась на те, що спірне нерухоме майно не може бути віднесено до майна, на якого розповсюджується режим спільної сумісної власності, оскільки це майно було придбано не за спільні кошти подружжя, а за особисті грошові кошти ОСОБА_3 та її матері і використовується ними в підприємницькій діяльності, отже згоди іншого з подружжя на розпорядження цим майном законом не вимагається і, відповідно, вона мала право розпоряджатися цим майном на власний розсуд.

Відповідач ОСОБА_3 була допитана судом в порядку ст. 184 ЦПК України як свідок, підтвердила, що вона спірне майно придбала за особисті грошові кошти і використовує його в підприємницькій діяльності. Позивач на придбання цього майна жодних коштів їй не надавав.

Третя особа ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Зазначала, що спірне майно належить на праві особистої приватної власності її дочці ОСОБА_3

Такі ж пояснення третя особа ОСОБА_4 надала під час допиту її в порядку ст. 184 ЦПК України як свідка, зазначивши, що будь-яких грошових коштів на придбання спірного майна позивач не надавав, і у нього такі кошти були відсутні, оскільки він ніколи не працював, знаходився на повному утриманні її дочки.

Третя особа Реєстраційна служба Очаківського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області у письмових поясненнях зазначала, що реєстраційна служба при реєстрації права власності спірного нерухомого майна діяла в межах та у відповідності до вимог чинного законодавства.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про визнання незаконною передачу майна, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем для захисту свого права обрано спосіб, який не передбачено законом, а позовні вимоги про визнання недійсними державної реєстрації цього майна та свідоцтв про право власності на майно є безпідставними та необґрунтованими.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду, вважає, що вони ґрунтуються на обставинах справи та наданих сторонами доказах і відповідають положенням діючого законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновки суду є помилковими, оскільки спірне майно придбане під час шлюбу, отже є спільним майном подружжя, і відповідач ОСОБА_3 не мала права без згоди позивача розпорядитись цим майном - передати його до статутного фонду ТОВ «Інком-К», судова колегія відхиляє, зважаючи на наступне.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається шляхом встановлення факту набуття майна під час шлюбу та факту, що воно було придбане за спільні сумісні кошти або спільною працею подружжя.

З наданих відповідачем ОСОБА_3 доказів вбачається, що вона з 9 квітня 1997 року, до реєстрації шлюбу з відповідачем у 2002 році, була одним із засновників ТОВ «Благовіст-97», статутний капітал якого у розмірі 9 375 грн. був створений за рахунок власних коштів засновників (т. а.с. 76, 77, 85, 102 -105). Вказане ТОВ за рахунок належних йому коштів 28 жовтня 2003 року придбало у власність за договором купівлі-продажу нежиле приміщення, загальною площею 199,9 кв.м, по АДРЕСА_2. (т. 1 а.с. 152-158). При виході ОСОБА_3 із складу учасників ТОВ «Благовіст-97» у 2006 році їй було в рахунок вартості її частки майна у товаристві передано у власність вказане нежиле приміщення, що не суперечить вимогам закону (т. 1 а.с. 106, 75, 86-95).

Доказів на спростування наведених обставин та на підтвердження того, що нежиле приміщення по АДРЕСА_2 було набуте за спільні кошти подружжя позивачем не надано, як і не спростовано доводів відповідачів про придбання бази відпочину «Інгул-1» та земельної ділянки, площею 1,07 га, по АДРЕСА_1, за кошти, що не належали подружжю, а були отримані від інших осіб за безвідплатними угодами для здійснення підприємницької діяльності ОСОБА_3, які підтверджені наданими відповідачем доказами - т. 1, а.с. 113, 180-183, 142-143, 167, 116, 112, 166, 168, 171-172, 173-178, а також її та третьої особи ОСОБА_3 поясненнями, що давались ними як свідками.

Таким чином, відповідно до доказів, які містяться у матеріалах справи, спірне майно - нежиле приміщення, база відпочинку та земельна ділянка є майном фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, яке придбане та використовується нею в її підприємницькій діяльності, у зв'язку з чим це майно не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, і не регулюється ст. ст. 60, 61, 63, 65 СК України та ст. ст. 368, 369 ЦК України.

Крім того, спірне майно на час звернення позивача до суду належало на праві власності ТОВ «Інком-К», і навіть у разі встановлення факту належності до передачі товариству цього майна до спільного майна подружжя та передачі його ОСОБА_3 у власність товариства «Інком-К» без згоди позивача, у останнього виникло б право вимагати в разі поділу майна подружжя 1/2 вартості цього майна чи доходу товариства, а не повернення майна у спільну сумісну власність, як фактично вимагає позивач, звернувшись до суду з даним позовом.

В апеляційній скарзі позивач також зазначає про незаконність дій третіх осіб у даній справі - Реєстраційної служби ГУЮ у м. Києві, Реєстраційної служби Очаківського МРУЮ Миколаївської області, які не перевірили повноважень ОСОБА_3 щодо розпорядження спільним майном подружжя та зареєстрували право власності на спірне майно за ТОВ «Інком-К», та вказує на те, що суд першої інстанції безпідставно дійшов до протилежного висновку.

Судова колегія не погоджується з цими доводами апеляційної скарги, оскільки судом першої інстанції були перевірені дані обставини та вірно встановлено, що відповідачем були надані всі необхідні документи для здійснення державної реєстрації з видачею свідоцтва про право власності на спірне нерухоме майно, визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 22 червня 2011 року №703, якими надання письмової згоди для здійснення державної реєстрації права власності на майно від іншого співвласника майна не вимагається.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про розгляд справи неповноважним суддею у зв'язку з не вирішенням заяви про відвід. З матеріалів справи вбачається, що ухвалою суду від 5 листопада 2014 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про відвід судді Горкавої В.Ю. - головуючого у даній справі, тобто питання вирішення відводу розглянуте в порядку, визначеному процесуальним законом (а.с. 171 т. 2)

Порушень процесуального закону, які відповідно до ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в апеляційному порядку, не встановлено.

З огляду на наведене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги на рішення суду та для його скасування.

Відсутні також підстави і для задоволення апеляційної скарги на ухвалу суду від 24 листопада 2014 року, якою скасовано заходи забезпечення позову в даній справі у виді арешту спірного майна.

В апеляційній скарзі на ухвалу суду позивач посилався на порушення судом процесуального закону - скасування заходів забезпечення позову до набрання рішенням суду законної сили, неналежне повідомлення його про розгляд справи.

Зазначені доводи скарги колегія суддів відхиляє, оскільки ст. 154 ч. 6 ЦПК України суду надано право скасувати заходи забезпечення позову у разі відмови у задоволенні позову одночасно з ухваленням судового рішення або після цього, тобто до набрання судовим рішенням законної сили.

З матеріалів справи вбачається, що про розгляд питання про скасування заходів забезпечення позову позивач та інші учасники судового розгляду судом повідомлялись, у судове засідання 24 листопада 2014 року не явились, проте відповідно до положень ч. 5 та ч. 6 ст. 154 ЦПК України неявка учасників судового розгляду не є перешкодою для розгляду цього питання. (а. с. 209, 211 т. 2).

Керуючись ст. ст. 307, 308, 312 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 5 листопада 2014 року та ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: