Справа № 139/505/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

09 вересня 2015 року Мурованокуриловецький районний суд Вінницької області в складі: головуючої - судді Тучинської Н.В.,

секретаря судового засідання Хонькович Л.І.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представник відповідача Обухівської сільської ради - ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Муровані Курилівці справу за позовом ОСОБА_1 до Обухівської сільської ради та ОСОБА_4 про визнання незаконними рішень органу місцевого самоврядування, визнання права користування земельною ділянкою, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням 17 сесії 6 скликання Обухівської сільської ради № 202 від 04 січня 2013 року затверджено проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду та передано в оренду терміном на 25 років ОСОБА_4 земельну ділянку площею 2,0525 га для обслуговування будівель і споруд та ведення іншого сільськогосподарського призначення по вул. Привокзальній, 2 в с. Обухів Мурованокуриловецького району Вінницької області.

Рішенням 27 сесії 6 скликання Обухівської сільської ради № 306 від 07 травня 2014 року ОСОБА_4 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 га по вул. Привокзальній, 2 в с. Обухів Мурованокуриловецького району Вінницької області.

Рішенням 32 сесії 6 скликання Обухівської сільської ради № 358 від 23 січня 2015 року затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 2 га по вул. Привокзальній, 2 в с. Обухів Мурованокуриловецького району Вінницької області і передано цю земельну ділянку у власність ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства.

ОСОБА_1 заявляє, що на підставі рішення виконавчого комітету Обухівської сільської ради № 18 від 23 липня 1998 року йому надано у користування із земель запасу земельну ділянку розміром 0,16 га, яка на підставі вищезазначених рішень органу місцевого самоврядування тепер входить до складу земельної ділянки площею 2 га по вул. Привокзальній, 2 в с. Обухів Мурованокуриловецького району Вінницької області, що належить ОСОБА_4 Вважаючи, що рішеннями органу місцевого самоврядування порушується його майнове право на користування земельною ділянкою, а також, що порушено порядок зміни цільового призначення земельної ділянки, ОСОБА_1 звернувся до суду і просить: 1) визнати незаконними і скасувати рішення 17 сесії 6 скликання Обухівської сільської ради № 202 від 04 січня 2013 року та рішення 32 сесії 6 скликання Обухівської сільської ради № 358 від 23 січня 2015 року; 2) визнати за ним право користування земельною ділянкою площею 0,16 га по вул. Привокзальній, 2 в с. Обухів Мурованокуриловецького району.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі і пояснив, що рішенням виконавчого комітету Обухівської сільської ради № 18 від 23 липня 1998 року йому надано у користування із земель запасу земельну ділянку розміром 0,16 га. Ця земельна ділянка входила до складу земель СП «Мурованокуриловецький плодоовочевоконсервний завод» і знаходиться навпроти будинку, в якому він проживає, ІНФОРМАЦІЯ_1. На ній він посадив сад і користувався ним упродовж 16-ти років. Обухівська сільська рада незаконно, без скасування рішення щодо надання земельної ділянки йому, без її вилучення, передала цю ж земельну ділянку у власність ОСОБА_4

Представник позивача ОСОБА_2 суду пояснив: ОСОБА_1 надано у користування рішенням виконавчого комітету Обухівської сільської ради № 18 від 23 липня 1998 року із земель запасу земельну ділянку прощею 0,16 га, яка межує із земельною ділянкою, де розташовано його житловий будинок по вул. Чкалова, 6 в с. Обухів. Межі і місце розташування земельної ділянки встановлені з участю представника відділу держземагенства ОСОБА_6 Рішення про надання йому земельної ділянки до цього часу не скасоване і право ОСОБА_1 на користування цією земельною ділянкою до цього часу не припинялось. Упродовж 16 років ОСОБА_1 користувався земельною ділянкою, висадив на ній фруктовий сад. Однак, останні 2 роки він не може користуватись ні земельною ділянкою, ні садом, оскільки рішенням 17 сесії 6 скликання Обухівської сільської ради від 04 січня 2013 року зазначена земельна ділянка незаконно передана в оренду терміном на 25 років ОСОБА_4 в складі загальної земельної ділянки розміром 2,0525 га для обслуговування будівель і споруд та ведення іншого сільськогосподарського призначення по вул. Привокзальній, 2 в с. Обухів. Під час продажу майнового комплексу «Мурованокуриловецький плодоовочевоконсервного заводу» ОСОБА_4 земельна ділянка комерційного призначення становила 1,77 га, а для оренди йому надано ділянку розміром 2,05 га. То, очевидно, що сільською радою ОСОБА_4 передано земельну ділянку на 0,30 га більшу за рахунок прав на землю інших осіб, в тому числі і за рахунок права користування ОСОБА_1 земельною ділянкою площею 0,16 га. Продовжуючи порушувати права ОСОБА_1, сільська рада прийняла рішення 27 сесії 6 скликання від 07 травня 2014 року, яким надала ОСОБА_4 дозвіл на розробку проекту відведення щодо передачі вказаної земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, а рішенням 32 сесії 6 скликання Обухівської сільської ради № 358 від 23 січня 2015 року затверджено проект землеустрою та передано дану земельну ділянку ОСОБА_4 у власність. 12 березня 2015 року ОСОБА_4 зареєстрував за собою право власності на земельну ділянку площею 2 га по вул. Привокзальній, 2 в с. Обухів. Відповідно до ст. 116 ЗК України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні, проводиться лише після вилучення її в порядку, передбаченому ЗК України. Сільська рада порушила вказану норму закону, прийняла незаконне рішення, яким передала земельну ділянку, що перебувала у користуванні ОСОБА_1, без її вилучення, за відсутності підстав для припинення права користування, у приватну власність ОСОБА_4 Крім того, зазначив, що при винесенні рішення про передачу земельної ділянки ОСОБА_4 у приватну власність допущено порушення ст. 20 ЗК України, зокрема, з моменту придбання ним майнового комплексу СП «Мурованокуриловецький плодоовочевоконсервний завод» земельна ділянка за цільовим призначенням «землі промисловості» перейшла у власність ОСОБА_4 з цільовим призначенням «для особистого селянського господарства». В ході передачі її в оренду та в подальшому у власність зміна цільового призначення у встановленому законом порядку не проводилася. Відповідно до ст. 21 ЗК України, порушення порядку зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування про надання земельних ділянок громадянами та юридичним особам.

Представник відповідача Обухівської сільської ради позовні вимоги не визнала і суду пояснила: Сільській раді не відомо про законність надання ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,16 га по вулиці Привокзальна, 2 в с. Обухів. Зокрема, інші, вказані у рішенні виконавчого комітету Обухівської сільської ради № 18 від 23 липня 1998 року громадяни, отримали земельні ділянки в іншому місці. За даними сільської ради на момент продажу будівель відгодівельного пункту СП «Мурованокуриловецький плодоовочевоконсервний завод» по вулиці Привокзальній, 2 в с. Обухів відмов керівництва від земельної ділянки площею 2,0 га, що рахувалася за ним, не було. Тому, після скасування Апеляційним судом Вінницької області рішення про затвердження технічної документації для виготовлення державних актів на право приватної власності на землю площею 0,65 га по вулиці Чкалова в с. Обухів ОСОБА_7 та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,3946 га по вулиці Чкалова в с. Обухів на прізвище ОСОБА_7, - відповідними рішеннями сесій Обухівської сільської ради ОСОБА_4 спочатку було передано в оренду а потім у власність земельну ділянку площею 2 га по вул. Привокзальній, 2 в с. Обухів Мурованокуриловецького району Вінницької області для ведення особистого селянського господарства. До складу цієї земельної ділянки входить 0, 16 га землі, на якій ОСОБА_1 посадив сад, і яка з 2005 року до прийняття рішення апеляційним судом належала ОСОБА_7 Вважає рішення сесій Обухівської сільської ради, що оскаржуються, законними і просить відмовити в позові.

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнав, його представник ОСОБА_5 суду пояснила: земельну ділянку площею 0,3946 га, в тому числі і 0,16 га земельної ділянки, зайнятої садом, у 2005 році отримала у власність дочка позивача ОСОБА_7. Рішенням Апеляційного суду Вінницької області доведено незаконне отримання земельної ділянки ОСОБА_7, а також скасовано рішення 14 сесії 4 скликання Обухівської сільської ради від 21 січня 2005 року в частині затвердження технічної документації для виготовлення державних актів на землю площею 0,65 га по вул. Чкалова в с. Обухів та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку на імя ОСОБА_7 площею 0,3946 га по вулиці Чкалова в с. Обухів. На момент продажу будівель СП «Мурованокуриловецький плодоовочевоконсервного заводу» відмов його керівництва відносно земельних ділянок не було і за заводом рахувалась земельна ділянка орієнтовною площею 2,0 га. Зазначає, що ОСОБА_4 на законних підставах отримав в оренду земельну ділянку розміром 2,0525 га. Щодо зміни цільового призначення зазначила, що при вилученні земельної ділянки з користування СП «Мурованокуриловецького плодоовочевоконсервний завод» рішенням сесії від 28 жовтня 2011 року, її переведено за цільовим призначенням до земель не наданих у власність та постійне користування. При відведенні земельної ділянки ОСОБА_4 в оренду, а потім при передачі її йому у власність рішеннями відповідних сесій Обухівської сільської ради ці землі вже були зі зміною цільового призначення, тобто для ведення особистого селянського господарства.

Про рішення виконавчого комітету Обухівської сільської ради № 18 від 23 липня 1998 року, яким ОСОБА_1 надано земельну ділянку розміром 0,16 га із земель запасу їй нічого не відомо. Однак, земельна ділянка не містить вказівки на адресу її місцезнаходження. Крім того, ця земельна ділянка ОСОБА_1 не приватизована, у списках на приватизацію ОСОБА_1 немає ні по вул. Чкалова, ні на інших вулицях села, а тому і земельної ділянки він не має.

Після допиту сторін та свідків представник відповідача ОСОБА_4 заявила клопотання про застосування строку позовної давності до вимоги ОСОБА_1, оскільки ще 11 червня 2012 року (дата постановлення рішення апеляційною інстанцією щодо спірної земельної ділянки) ОСОБА_1, який виступав свідком у справі, мав би знати про порушення свого права користування землею.

Представник позивача ОСОБА_1 заявив, що початок перебігу строку позовної давності має рахуватися з моменту передачі спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_4

Представник відповідача Обухівської сільської ради вирішення клопотання поставила на розсуд суду.

За клопотанням позивача в судовому засіданні було допитано як свідків ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 Всі свідки ствердили, що на земельній ділянці площею 0,16 га, якою раніше користувалося СП «Мурованокуриловецький плодоовочевоконсервний завод» і яка знаходиться навпроти житлового будинку по вулиці Чкалова, 6 в с. Обухів, в якому проживає ОСОБА_1, останній в 1998 році посадив фруктовий сад, а частину земельної ділянки обробляв як город.

Крім того, свідок ОСОБА_6 пояснив, що з 1988 по 2009 роки він працював на різних посадах у відділі земельних ресурсів і памятає, що в 1998 році у нього консультувалися і сільська рада і ОСОБА_1, як можна отримати в користування земельну ділянку. Памятає, що Мурованокуриловецька райспоживспілка відмовлялася від 2,0 га земельної ділянки, якою користувалося СП «Мурованокуриловецького плодоовочевоконсервний завод».

Свідок ОСОБА_8, крім того, ствердила, що станом на 1998 рік вона була сільським головою в с. Обухів і їй достеменно відомо, що рішенням виконавчого комітету Обухівської сільської ради № 18 від 23 липня 1998 року ОСОБА_1 надано у користування із земель запасу земельну ділянку розміром 0,16 га. Це рішення підписала вона як сільський голова та секретар сільської ради.

Розглянувши справу у судовому засіданні, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, заслухавши пояснення сторін та свідків у судовому засіданні, суд прийшов до висновку що позов ОСОБА_1 не підлягає до задоволення, виходячи з наступного:

Відповідно до ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Право власності є абсолютним і непорушним, ніхто не може бути позбавлений власності інакше, ніж як виняток з мотивів суспільної необхідності або за рішенням суду, на підставі, в обсязі і в порядку, встановлених законом(ст. 41 Конституції України).

Згідно зі ст. 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Відповідно до ст.ст. 142 - 145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування належить, зокрема, земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Громадяни України відповідно до норм ч. 1 ст. 81 ЗК України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

До відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить, зокрема, передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди (ст. 9 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року).

У судовому засіданні встановлено, що 23 липня 1998 року рішенням № 18 Обухівської сільської ради ОСОБА_1 надано у користування із земель запасу для розширення присадибних ділянок земельну ділянку площею 0,16 га.

Відповідно до ст. 19 Земельного кодексу від 18 грудня 1990 року (в редакції чинній на час прийняття рішення про передачу земельної ділянки ОСОБА_1П.), сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів. Надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок. Розробку проектів відведення земельних ділянок, перенесення їх меж у натуру (на місцевість) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації. Замовниками виконання вказаних робіт є відповідні місцеві Ради народних депутатів, підприємства, установи і організації. Підприємство, установа, організація та громадяни, заінтересовані в одержанні земельних ділянок, звертаються з відповідним клопотанням (громадянин з заявою) до місцевої Ради народних депутатів, яка має право надавати земельні ділянки. У заяві громадянина про надання земельної ділянки вказуються бажані її розмір і місце розташування, мета використання. Проект відведення земельної ділянки погоджується з власником землі або землекористувачем та подається до сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка розглядає його у місячний строк і в межах своєї компетенції приймає рішення про надання земель.

Таким чином, особливість набуття права на земельні ділянки полягає в наявності чітко визначеної в законодавстві процедури, за якою в суб'єктів виникають повноваження щодо володіння, користування й розпорядження земельною ділянкою.

Таке набуття права на земельні ділянки передбачає обов'язкове прийняття уповноваженим органом держави (органом влади чи органом місцевого самоврядування) відповідного рішення, яке є обов'язковою юридичною підставою для подальшого укладення договору на відчуження земельної ділянки та юридичного оформлення на неї відповідних прав.

Статтею 22 Земельного кодексу від 18 грудня 1990 року (в редакції чинній на час прийняття рішення про передачу земельної ділянки ОСОБА_1П.) передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (ст. 23 ЗК 1990 року).

Із наданих матеріалів справи та пояснень сторін у судовому засіданні вбачається, що ОСОБА_1 рішенням сільської ради було надано у користування земельну ділянку розміром 0, 16 га, однак ні його заяви про надання земельної ділянки, ні проекту відведення земельної ділянки до суду не подано. Позивач та допитані судом свідки пояснили, що земля була зайнята за усною домовленістю між сільською радою та користувачем без перенесення її меж у натуру (на місцевість) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею.

Більше того, виконком Обухівської сільської ради своїм рішенням № 385 від 25 травня 2015 року на 35 сесії 6 скликання відмовив ОСОБА_1 в наданні дозволу на виготовлення технічної документації на земельну ділянку площею 0, 16 га у звязку з тим, що в рішенні від 23 липня 1998 року не вказана адреса земельної ділянки та її місцезнаходження (а.с.119).

Припинення права власності на землю або права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови власника землі або землекористувача провадиться за його заявою на підставі рішення відповідної Ради народних депутатів (ст. 29 ЗУ 1990 року).

Як вбачається із довідки Обухівської сільської ради № 116-2-10 від 09 квітня 2015 року (а.с. 7) рішення про припинення права користування даною земельною ділянкою площею 0,16 га. ОСОБА_1 сільською радою не приймалось (а.с. 7).

Разом з тим, перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку визначений у статті 140 ЗК України 2001 року і є вичерпним: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 ЗК України 2001 року.

Аналіз статті 140 ЗК України 2001 року дає підстави для висновку про те, що зазначена норма підлягає застосуванню тільки до тих правовідносин, коли право власності на земельну ділянку набуто особою правомірно - із передбачених законом підстав та у передбаченому законом порядку.

Позивач стверджує, що отримав право на земельну ділянку розміром 0,16 га правомірно, та на законних підставах володів нею протягом 16 років, однак такі його твердження спростовуються матеріалами справи, поясненнями відповідача ОСОБА_4 та свідків у судовому засіданні.

Так, судом, крім викладеного вище, встановлено, що спірною земельною ділянкою площею 0,16 га, на якій засаджено фруктовий сад і яка знаходиться на земельній ділянці по вулиці Привокзальній, 2 в с. Обухів, в період з 2005 року по 11 червня 2012 року володіла ОСОБА_7 (а.с. 58-59, 31-32).

Однак, рішенням Апеляційного суду Вінницької області скасовано рішення 14 сесії Обухівської сільської ради 4 скликання від 21 січня 2005 року в частині затвердження технічної документації для виготовлення державних актів на право приватної власності на землю площею 0, 65 га. по вул. Чкалова в с. Обухів ОСОБА_7 та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 377374, виданий 03 лютого 2006 року на імя ОСОБА_7, для ведення особистого селянського господарства, площею 0,3946 га по вул. Чкалова в с. Обухів (а.с. 31-32).

Рішення Апеляційного суду Вінницької області набуло чинності 11 червня 2012 року, а тому обставини, встановлені у ньому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України, не підлягають доказуванню при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За таких обставин, у разі встановлення судом неправомірного отримання особою земельної ділянки або отримання її з непередбачених законом підстав особа не набуває права власності на неї, а тому ненабуте право власності не може бути припинено відповідно до статті 140 ЗК України 2001 року.

Аналогічна правова позиція щодо застосування статті 140 ЗК України 2001 року висловлена в постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року у справі № 6-57цс13.

Одночасно, вирішуючи питання про правомірність відведення у власність ОСОБА_4 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2.0 га у с. Обухів по вул. Привокзальній, 2, суд приходить до наступного висновку:

За змістом ч. 1 ст. 116 ЗК України (редакція станом на час прийняття рішення про передачу земельної ділянки у власність) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян, відповідно до ч. 3 ст. 116 ЗК України, провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. п. 11, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність.

Вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що з 1 січня 2002 року відповідно до статті 125 ЗК право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 року у відповідності із Законом України від 5 березня 2009 р. N 1066-VI право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Аналіз зазначених норм вказує на те, що при ухваленні судами рішень у справах, що стосуються визнання незаконними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про передачу у власність або користування земельних ділянок з'ясуванню підлягають обставини правомірності передачі землі громадянам, зокрема, на якій підставі та чи інша земельна ділянка передається у власність або користування особі, та чи не буде порушувати передача земельної ділянки законні права та інтереси інших осіб.

04 червня 2010 року ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу нежитлових будівель (а.с.13-14), посвідченого приватним нотаріусом Мурованокуриловецького районного нотаріального округу, набув у приватну власність нежитлові будівлі по вул. Привокзальній, 2 в с. Обухів Мурованокуриловецького району. 14 червня 2010 року даний договір зареєстровано в КП «Могилів-Подільське МБТІ» (а.с. 15).

Відповідно до умов Договору, земельна ділянка, на якій розташовані відчужувані нежитлові будівлі, надані продавцю (Спільному підприємству «Мурованокуриловецький плодоовочевоконсервний завод») у постійне користування, площа земельної ділянки становить 1, 7765 га і призначена вона для комерційного використання (п. 11 Договору).

Відповідно до довідки заступника начальника, заступника голови комісії з проведення реорганізації відділу Держкомзему у Мурованокуриловецькому районі № 757 від 02 червня 2011 року (а.с. 54), станом на 01 січня 2011 року за СП «Мурованокуриловецький плодоовочевоконсервний завод» рахується земельна ділянка для виробничих потреб площею 2,0 га по вулиці Привокзальній, 2 в с. Обухів Мурованокуриловецького району.

Рішенням № 91 8 сесії 6 скликання Обухівської сільської ради від 28 жовтня 2011 року (а.с. 64) припинено право користування земельною ділянкою спільного підприємства «Мурованокуриловецький плодоовочевоконсервний завод», а вилучену земельну ділянку переведено до земель, не наданих у власність та постійне користування.

Рішення органу місцевого самоврядування про зміну цільового провадження землі було здійснено у відповідності до ст.. 20 ЗК України в редакції, чинній на момент його прийняття.

04 січня 2013 року рішенням 17 сесії 6 скликання Обухівської сільської ради № 202 затверджено проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_4 для обслуговування будівель і споруд та іншого сільськогосподарського призначення по вул. Привокзальній, 2 в с. Обухів площею 2,0525 га терміном на 25 років (а.с. 8).

На 27 сесії 6 скликання Обухівської сільської ради від 07 травня 2014 року ОСОБА_4 рішенням № 306 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 2 га по вулиці Привокзальній, 2 в с. Обухів у власність для ведення особистого селянського господарства (а.с. 9).

Такі рішення Обухівської сільської ради щодо зміни цільового призначення земельної ділянки також відповідають вимогам ч. 2 та ч. 3 ст. 20 ЗК України в редакції, що набрала чинності з 06 грудня 2012 року.

Витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку станом на 22 березня 2013 року (а.с. 69-71) по вул. Привокзальній, 2 в с. Обухів Мурованокуриловецького району Вінницької області стверджується, що земельна ділянка площею 2,0525 га відноситься до земель сільськогосподарського призначення і може використовуватись для обслуговування будівель і споруд та ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

23 січня 2015 року 32 сесією 6 скликання Обухівської сільської ради затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства площею 2 га в с. Обухів по вул. Привокзальній, 2 та передано дану земельну ділянку у власність ОСОБА_4 (а.с.10, 65).

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 34832052 від 12 березня 2015 року та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно № 34831662 від 12 березня 2015 року стверджується державна реєстрація права приватної власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 2 га по вул. Привокзальній, 2 в с. Обухів (а.с. 11, 12).

Частиною1 ст. 155 ЗК України, підставами для визнання акта недійсним визначено невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обовязковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у звязку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у суду нема правових підстав для задоволення позову.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в зясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Підстави виникнення цивільних прав та обовязків визначено у ст. 11 ЦК України. Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Такий спосіб захисту цивільних прав як визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, характеризується чітко визначеним суб'єктом заподіювачем шкоди, якими є відповідні державні органи чи їхні посадові і службові особи. Підставою для подання такого позову є прийняття незаконних рішень, незаконні дії чи бездіяльність зазначених органів, що призвели до заподіяння шкоди особі. У таких справах суд, по-перше, встановлює невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування вимогам закону чи іншим правовим актам, наприклад, рішення прийняте органом, який не мав на це законних повноважень; по-друге, суд встановлює, чи порушуються субєктивні цивільні права й охоронювані законом інтереси фізичної або юридичної особи цим рішенням, дією чи бездіяльністю.

У постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року (справа № 6-78цс13, справа № 6-94ц13) зазначено, що суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 отримавши у 1998 році у користування земельну ділянку площею 0,16 га на підставі рішення виконкому Обухівської сільської ради, не дотримався процедури оформлення прав на неї.

Тобто, на момент прийняття рішення Обухівською сільською радою про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_4, ОСОБА_1 не мав жодних прав на надану йому раніше у користування земельну ділянку.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льонрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності, мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 добровільно, відкрито та на законних підставах отримав в оренду земельну ділянку площею 2.0 га, яка розташована в с. Обухів по вул. Привокзальній, 2 дотримавшись встановленої законом процедури, а відтак позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають до задоволення.

Одночасно, представником відповідача ОСОБА_5 у судовому засіданні 09 вересня 2015 року було заявлено вимогу про застосування строків позовної давності, з підстав, що ОСОБА_1 ще 11 червня 2012 року (в день прийняття рішення апеляційним судом Вінницької області) було достеменно відомо про те, що з 2005 року земельною ділянкою площею 0,16 га, на якій ОСОБА_1 посадив фруктовий сад, незаконно володіла ОСОБА_7. Вважає, що саме з цієї дати необхідно рахувати строк позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки і починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суд вважає, що клопотання ОСОБА_5 про застосування позовної давності не підлягає до задоволення, оскільки в цьому позові ОСОБА_1 оскаржує рішення органу місцевого самоврядування, прийняті 04 січня 2013 року та 23 січня 2015 року, а тому саме з цих дат починається перебіг строку позовної давності.

Як випливає із положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України, лише стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, відсутні підстави для задоволення вимоги позивача про стягнення із Обухівської сільської ради на його користь судових витрат (судового збору та витрат на оплату правової допомоги).

Керуючись ст.ст. 13, 41, 142-145 Конституції України, ст.ст. 12, 20, 78, 81, 93, 116, 118, 125, 126, 131, 140, 152, 155 ЗК України, ст.ст. 9, 19, 22, 23, 29 ЗК України 1990 року, ст.ст. 11, 15, 16, 373, 256, 261, 267 ЦК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», ст.ст. 2, 3, 4, 10, 59, 60, 79, 88, 212, 213, 215, 360-7 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_1 відмовити у позові до Обухівської сільської ради та ОСОБА_4 про визнання незаконними рішень органу місцевого самоврядування, визнання права користування земельною ділянкою.

Рішення може бути оскаржено сторонами в апеляційному порядку до апеляційного суду Вінницької області через Мурованокуриловецький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: _________