АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/4473/15 Головуючий: 1 інстанції
Справа: № 640/2074/15-ц Зуб Г.А.
Категорія: відшкодування шкоди Доповідач: Даниленко В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М, Піддубного Р.М.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої в наслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2015 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказував на те, що 29 липня 2013 року близько 16-00 години на регульованому перехресті вул. Пушкінської та пров. Театрального в м. Харкові водій ОСОБА_6, керуючи належним відповідачці ОСОБА_5 автомобілем «FIAT DOBLO», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, не виконав вимог п. 16.5 Правил дорожнього руху України, у зв'язку з чим допустив зіткнення з автомобілем «KIA CARENS», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням позивача, який рухався через перехрестя на зелений сигнал світлофору.

Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди належний позивачу транспортний засіб - автомобіль «KIA CARENS», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 зазнав значних механічних ушкоджень.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії АВ2 № 508322 від 29.07.2013 року, складеного посадовою особою ВОМ ДТП, дізнання та розшуку транспортних засобів УДАЇ ГУМВС України в Харківській області відносно водія ОСОБА_6. за порушення ним вимог п. 16.5 Правил дорожнього руху України, останній на момент вказаної ДТП не мав при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, яке за словами правопорушника знаходилося у його безпосереднього керівника.

У грудні 2013 року відповідачка ОСОБА_5, як власниця автомобіля «FIAT DOBLO», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, звернулась до Київського районного суду м. Харкова з позовом про стягнення з ТДВ «Страхове товариство з додатковою відповідальністю «Глобус», в якому була застрахована цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4, матеріальної шкоди, завданої їй внаслідок ДТП, що сталася 29.07.2013 року, а також стягнення з ОСОБА_4 на її користь суми франшизи за полісом страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, вважаючи саме ОСОБА_4 винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 20.12.2013 року було відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом ОСОБА_5 (Справа № 640/22755/13-ц).

Під час розгляду судом цієї справи позивачка ОСОБА_5 пояснила, що гр-н. ОСОБА_6 працював у неї водієм автомобіля «FIAT DOBLO», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить їй на праві приватної власності та який вона використовувала як засіб виробництва під час здійснення підприємницької діяльності.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 21 січня 2014 року винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 29.07.2013 року, визнано водія ОСОБА_6, але провадження у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності за скоєне ним правопорушення (ст. 124 КУпАП) було закрито на підставі ст. 294 КУпАП за спливом строків, передбачених ч. 1 ст. 38 цього Кодексу.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 22.04.2014 року провадження у цивільній справі № 640/22755/13-ц було закрито в зв'язку з відмовою позивачки ОСОБА_5 від заявленого нею позову.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що на момент скоєння ДТП 29.07.2013 року водій ОСОБА_6 фактично перебував у трудових відносинах з власницею автомобіля «FIAT DOBLO», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, ОСОБА_5, яка передала останньому управління належним їй транспортним засобом за відсутності у нього при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, тобто допустила недбалість, позивач ОСОБА_4 просив суд на підставі ст.ст. 23, 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України стягнути з відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на його користь 54 800,00 грн. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої йому внаслідок ДТП, яка складається з таких чинників:

- 4 500,00 грн. - сума грошових коштів, що утримана з нього страховою компанією при визначенні вартості його автомобіля «KIA CARENS», державний реєстраційний номер НОМЕР_3;

- 9 500,00 грн. - сума грошових коштів, на яку страховою компанією зменшено вартість його автомобіля з урахуванням коефіцієнту його вартості;

- 4 000,00 грн. - сума грошових коштів, що були витрачені ним для поїздок до м. Харкова для участі в судових засіданнях;

- 1 200,00 грн. - сума грошових коштів, що були витрачені ним для поїздок до м. Донецька до страхової компанії;

- 600,00 грн. - сума грошових коштів, що були витрачені ним для проведення автотоварознавчого дослідження належного йому автомобіля, пошкодженого в ДТП;

- 35 000,00 грн. - сума грошових коштів, які він втратив, не використовуючи на протязі 7 місяців свій автомобіль.

Крім того, позивач ОСОБА_4 просив суд стягнути з відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на його користь 5 000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка полягає у душевних стражданнях та переживаннях, яких він зазнав у зв'язку з пошкодженням належного йому транспортного засобу.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 підтримав заявлені ним позовні вимоги в повному обсязі й наполягав на їх задоволенні.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_6 на користь позивача ОСОБА_4 5 000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої тому внаслідок ДТП, що мала місце 29.07.2013 року.

У задоволенні решти заявлених позивачем ОСОБА_4 вимог судом першої інстанції відмовлено.

При цьому судом першої інстанції вирішено й питання судових витрат по справі.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_6 на користь позивача ОСОБА_4 243,60 грн. сплаченого ним судового збору.

В апеляційній скарзі представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_3 ставиться питання про скасування зазначеного рішення суду першої інстанції та ухвалення по справі нового рішення про стягнення з відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь позивача 5 000,00 грн. у рахунок відшкодування завданої тому внаслідок ДТП моральної шкоди в солідарному порядку.

В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору в частині заявлених позовних вимог, щодо відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди.

Зокрема, апелянт вказує на те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, дійшов помилкового висновку про стягнення заявленої позивачем грошової суми на відшкодування, заподіяної йому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди моральної шкоди, лише з безпосереднього винуватця ДТП відповідача ОСОБА_6, залишивши поза увагою ту обставину, що на момент скоєння останнім ДТП він перебував у трудових відносинах з відповідачкою ОСОБА_5, яка передала йому управління належним їй транспортним засобом за відсутності у нього при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, тобто допустила недбалість, а відтак відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 повинні нести спільну відповідальність за завдану позивачеві ОСОБА_4 моральну шкоду.

В іншій частині рішення суду першої інстанції, ухвалене по справі, апелянтом фактично не оскаржується, а тому й не перевіряється апеляційним судом на предмет його законності та обґрунтованості.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду в оскаржуваній його частині у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір по суті заявлених позивачем ОСОБА_4 вимог щодо відшкодування заподіяної йому внаслідок ДТП моральної шкоди, суд першої інстанції повно й всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон їх регулюючий.

Відмовляючи в задоволенні заявлених позивачем ОСОБА_4 вимог про стягнення з відповідачки ОСОБА_5 на його користь грошової суми на відшкодування заподіяної йому внаслідок ДТП моральної шкоди, районний суд виходив із того, що позивач не представив до суду об'єктивних доказів на підтвердження наявності передбачених законодавством підстав для покладення на відповідачку ОСОБА_5 відповідальності за цю шкоду.

Судова колегія погоджується з таким висновком районного суду, оскільки цей висновок відповідає матеріалам справи та ґрунтується на законі.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч. 2 ст. 27, ч. 1 ст. 131 ЦПК України сторони зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Пунктом третім частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що завдання моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

За приписами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Як роз'яснено у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно роз'яснень, наданих у п.п. 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені законодавцем у ст. 1167 ЦК України.

Відповідно до частини першої коментованої статті моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1167 ЦК України).

Тобто, для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1167 ЦК України необхідно довести такі об'єктивні факти: неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано моральну шкоду, якщо особа, яка її завдала, не була уповноважена на такі дії. Наявність самої моральної шкоди, критерії визначення якої наводилися вище. Причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою, який є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Вина заподіювача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої моральної шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від її вини.

Таким чином, єдиною підставою цивільно-правової відповідальності за заподіяння моральної шкоди є правопорушення, що включає такі елементи, як шкода, протиправність поведінки, причинний зв'язок між ними, а також за виключенням передбачених законом випадків, вина заподіювача шкоди, тобто відшкодуванню підлягає тільки та шкода, яка є об'єктивним наслідком протиправної дії чи бездіяльності, а тому лише наявність усіх вище перелічених умов є обов'язковою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої моральної шкоди.

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За приписами ч.ч. 3, 4 ст. 1187 ЦК України особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов'язана відшкодувати її на загальних підставах.

Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом сприяла недбалість її власника (володільця) шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

За правилами ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, з наступними змінами та доповненнями, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Як роз'яснено в п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2. Правил дорожнього руху України).

Відповідно до ст.ст. 9, 126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, а також керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, є адміністративними правопорушеннями, які тягнуть за собою накладення адміністративних стягнень.

При вчиненні однією особою двох або більше адміністративних правопорушень адміністративне стягнення накладається за кожне правопорушення окремо на підставі протоколів про адміністративні правопорушення, складених уповноваженими на це особами (ст.ст. 36, 254, 256, 257 КУпАП).

Як встановлено по справі, позивач ОСОБА_4 є власником транспортного засобу, а саме: легкового автомобіля «KIA CARENS», 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 29.05.2007 року, виданого РЕВ 17 МРВ м. Слов'янська УДАІ ГУМВС України в Донецькій області (а.с. 73-74).

Відповідачка ОСОБА_5 є власницею транспортного засобу - автомобіля «FIAT DOBLO», 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 від 22.01.2008 року, виданого ВРЕВ № 2 ГУМВС України в м. Харкові (а.с. 56).

По справі також встановлено, що 29 липня 2013 року близько 16-00 години на регульованому перехресті вул. Пушкінської та пров. Театрального в м. Харкові відповідач ОСОБА_6, керуючи належним відповідачці ОСОБА_5 автомобілем «FIAT DOBLO», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, не виконав вимог п. 16.5 Правил дорожнього руху України, в зв'язку з чим допустив зіткнення з автомобілем «KIA CARENS», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням позивача ОСОБА_4, який рухався через перехрестя на зелений сигнал світлофору.

Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди належний позивачу ОСОБА_4 транспортний засіб зазнав значних механічних ушкоджень (а.с. 30-31).

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 21 січня 2014 року винним у скоєнні вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 29.07.2013 року, визнано водія ОСОБА_6, але провадження у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності за скоєне ним правопорушення (ст. 124 КУпАП) було закрито на підставі ст. 294 КУпАП за спливом строків, передбачених ч. 1 ст. 38 цього Кодексу (а.с. 15-16, 17).

При цьому матеріали цивільної справи не містять будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження того, що на момент скоєння зазначеної дорожньо-транспортної пригоди відповідач ОСОБА_6 перебував у трудових відносинах з відповідачкою ОСОБА_5 - власницею автомобіля «FIAT DOBLO», 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, та виконував свої трудові чи службові обов'язки.

Не представлено таких доказів стороною позивача й до суду апеляційної інстанції.

Більш того, як вбачається з довідок Харківського міського центру зайнятості від 30.03.2015 року № ХМЦЗ-02429726/15 та ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області від 27.03.2015 року № 1495/9/20-30-17-01-20, відповідачка ОСОБА_5 зареєстрована в Департаменті державної реєстрації юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців як фізична особа - підприємець 26.07.2004 року й з того часу найманих працівників не має й ніяких трудових договорів з найманими працівниками в центрі зайнятості не реєструвала (а.с. 64, 72).

Не містять матеріали цивільної справи й будь-яких об'єктивних, належних та допустимих доказів і на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_6 (винуватець ДТП) неправомірно заволодів належним відповідачці ОСОБА_5 транспортним засобом - автомобілем «FIAT DOBLO», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, чи керував зазначеним транспортним засобом, переданим йому його власницею, не маючи права керування таким транспортним засобом, тобто посвідчення водія відповідної категорії, оскільки ані відносно відповідачки ОСОБА_5, ані відносно відповідача ОСОБА_6 уповноваженими на те особами протоколів про вчинення ними адміністративних правопорушень, передбачених ст. 126 КУпАП, не складалося й до адміністративної відповідальності за вказані правопорушення вони не притягувалися.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення з відповідачки ОСОБА_5 на його користь грошової суми на відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок ДТП, що мала місце 29.07.2013 року за участю належного ОСОБА_5 транспортного засобу, за їх недоведеністю, поклавши всю відповідальність за спричинену позивачу моральну шкоду на безпосереднього винуватця цієї дорожньо-транспортної пригоди - відповідача ОСОБА_6

Що ж стосується доводів апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_3 про те, що під час розгляду судом іншої цивільної справи № 640/22755/13-ц позивачка ОСОБА_5 дала пояснення, що гр-н. ОСОБА_6 працював у неї водієм автомобіля «FIAT DOBLO», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить їй на праві приватної власності та який вона використовувала як засіб виробництва під час здійснення підприємницької діяльності, й на момент скоєння ДТП проходив випробування на предмет його відповідності роботі, яка йому доручається, то ці доводи апелянта судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскільки в матеріалах цивільної справи, що розглядається апеляційним судом, міститься письмова заява відповідачки - ФОП ОСОБА_5, яка в категоричній формі заперечує наявність трудових відносин з відповідачем ОСОБА_6, пояснення сторін, надані при розгляді судом іншої справи, не мають будь-якого преюдиціального значення, а крім того, згідно ст. 57 ЦПК України пояснення сторін можуть бути визнані належними та допустимими доказами лише в разі допиту їх під присягою в якості свідків.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору в оскаржуваній його частині не спростовують, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: