Справа № 297/870/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2015 року м. Берегово

Берегівський районний суд Закарпатської області в складі: головуючого Драб В. І., при секретарі Гарані О. А., за участю позивачки ОСОБА_1, її представника за договором адвоката Пуканич Е. В., представника відповідача за угодою адвоката Снігур Я. Е., перекладача ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Берегівського районного суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

Позов мотивований наступним.

У 2011 році ОСОБА_5 звернувся до позивачки з проханням позичити йому 3000 доларів США на відкриття продуктового магазину в с. Бадалово. Вона, знаючи останнього, як відповідальну і порядну людину, 12 травня 2011 року надала йому прохану суму коштів.

Пізніше, в листопаді 2012 року ОСОБА_5 знову звернувся до неї, на цей раз він просив позичити йому 5 000 доларів США на ремонт магазину. Позивачка тоді - 23 листопада 2012 року позичила йому 4 000 євро, що по тодішньому курсу відповідало 5 000 доларів США.

Протягом листопада 2012 року - липня 2013 року відповідач позичив від позивачки ще 2 600 доларів США (13 лютого 2013 року - 1 600 доларів США, 11 квітня 2013 року - 1 000 доларів США), 200 євро (09 грудня 2012 року) та 252 900 грн. (29 грудня 2012 року - 6 900 грн.), 06 лютого 2013 року - 32 000 грн., 25 лютого 2013 року - 64 000, 12 квітня 2013 року - 76 000 грн., 08 травня 2013 року - 74 000 грн.) для придбання необхідних товарів. Вказані кошти вона давала йому тому, що бачила, що він витрачав їх за призначенням (на ремонт приміщення, оформлення дозвільних документів, закупку товарів та ін.).

Таким чином, протягом травня 2011 року - липня 2013 року між позивачкою і ОСОБА_5 в усній формі було укладено десять договорів позики, згідно з якими вона передала останньому у власність грошові кошти на загальну суму 5 600 доларів США, 4 200 євро та 252 900 грн., які відповідач зобов'язався повернути їй на вимогу.

Однак відповідач неохоче повертав борг. Але після кількох сварок відповідач почав потроху повертати борг позивачці. З 16 листопада 2012 року по 31 травня 2013 рік він повернув 1 000 доларів США, 200 євро та 138 500 грн. 16 жовтня 2013 року останній повернув позивачці ще 1 000 доларів США, 04 липня 2014 року - ще 500 доларів США, а 17 лютого 2015 року - ще 30 000 грн.

Таким чином, за період з 16 листопада 2012 року по 17 лютого 2015 рік відповідач повернув позивачці всього 2 500 доларів США, 200 євро та 168 500 грн.

Відтак, на сьогоднішній день відповідач боргує позивачці ще 3 100 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становить 72 881 грн., 4 000 євро, що згідно офіційного курсу НБУ становить 102 120 грн., та 84 400 грн., всього 259 401 грн.

І отже, позивачка просила стягнути з відповідача суму коштів, які він їй заборгував.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник Пуканич Е. В. у судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не з'явився, подав заяву, у якій просив розглянути справу у його відсутності за участю представника Снігур Я. Е.

Представник відповідача Снігур Я. Е. у судовому засіданні проти позову заперечив з мотивів його безпідставності, вказуючи на те, що висновок органу внутрішних справ не може вважатися належним та допустимим доказом укладення договору позики між сторонами.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 повідомила, що вона позичила у позивачки ОСОБА_1 4000 євро для заняття бізнесом - туризмом, і на ці кошти вона планувала провести ремонт пансіонату в с. Бадалово Берегівського району.

Заслухавши пояснення сторін, покази свідка, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, враховуючи всі обставини, що мають істотне значення по справі, суд вважає, що у позові слід відмовити, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків звільнення від доказування.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України, Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ж з ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Позивачка у позовній заяві зазначає, було між нею та відповідачем було укладено договір позики на загальну суму 5 600 доларів США, 4 200 євро та 252 900 грн., що перевищує більш як у десять разів встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і тому такий договір повинен був бути укладений у письмовій формі.

Статтею 207 ЦК України визначено вимоги до письмової форми правочину, зокрема, що його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Вважаємо, що висновок Берегівського РВ УМВС України в Закарпатській області № 39/205 (далі - Висновок) не є належним доказом на підтвердження факту укладення договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_5

Так, представником відповідача стверджено, що відповідач ОСОБА_5 є угорцем, і не володіє належним чином українською мовою, а Висновок грунтується на його поясненнях, наданих без участі перекладача, і записаних ДІМ Берегівського РВ сержанта міліції Олах В. Я. Суд насторожує вказівка під кінець пояснення, де записано: «Поясненя з моїх слів запісано верно, мною прочітано в чому і роспісуюс.». Таке дійсно свідчить про те, що особа, яка це написала, не володіє належним чином українською мовою.

Крім того, свої пояснення ОСОБА_5 давав без адвоката, невідомо, чи дійсно він усвідомлював, що він підписував, і чи він розумів, що має право на адвоката.

Покази свідка ОСОБА_8 не мають відношення до предмету спору і ними не можна доводити чи спростовувати позовні вимоги.

За таких обставин, так як позов є недоведеним, у його задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 15, 60, 88, 174, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 259401 (двісті п'ятдесят дев'ять тисяч чотиристо одну) грн., - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційного скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Драб В. І.