Ухвала

іменем україни

26 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Савченко В.О., Касьяна О.П., Остапчука Д.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що через неналежне виконання боржником ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором від 29 грудня 2005 року виникла заборгованість в розмірі 50 167, 53 доларів США, яка була в судовому порядку стягнута солідарно з боржника та поручителя ОСОБА_5

Посилаючись на те, що рішення суду про стягнення вказаної заборгованості було виконано лише 24 травня 2012 року, що призвело до збільшення кредитної заборгованості, банк просив у рахунок її погашення звернути стягнення на предмет застави - автомобіль марки TOYOTA LANDCRUISER 100, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_4

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 у грудні 2013 року звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору, посилаючись на те, що згідно рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2011 року ним було достроково погашено кредитну заборгованість за договором кредиту від 29 грудня 2005 року, проте сплачені ним кошти банком були розподілені не згідно рішення суду, а на власний розсуд, унаслідок чого банком істотно були порушені умови кредитного договору, що є підставою для його розірвання та зобов'язання банку припинити нарахування відсотків.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2014 року у задоволенні первісного позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Розірвано кредитний договір № K3V0AK03334022 від 29 грудня 2005 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 з 24 травня 2012 року.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2014 року зазначене рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічних позовних вимог скасовано й в задоволенні позову ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору - відмовлено.

У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить ухвалені у справі судові рішення в частині вирішення первісного позову скасувати й ухвалити у вказаній частині нове рішення , яким задовольнити позов банку в повному обсязі, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що банк у відповідності до вимог ст. 1050 ЦК України та умов кредитного договору скористався своїм правом вимоги на дострокове погашення всієї суми кредитної заборгованості, яка була сплачена банку 24 травня 2012 року, згідно рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2011 року.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно абзаців 1, 2 п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з безпідставності вимог банку.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції.

При цьому, судами попередніх інстанцій вірно зазначено про те, що вимог про стягнення коштів на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України позивачем не заявлялося.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів, оскільки вони узгоджуються з матеріалами та обставинами справи.

Суди першої та апеляційної інстанції вірно застосували положення норм матеріального права, й дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову банку.

Доводи касаційної скарги на увагу не заслуговують й висновків судів не спростовують.

Матеріали витребуваної справи не свідчать про те, що судами при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Таким чином, оскаржувані рішення судів в частині вирішення первісного позову ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

У іншій частині ухвалені у справі рішення не оскаржується.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи вищенаведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Савченко

О.П. Касьян

Д.О. Остапчук