Справа № 285/2297/15-ц
провадження № 2/0285/918/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08.09.2015 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області

в складі: головуючого судді Помогаєва А.В.

при секретарі Музика Н.Ю., за участі представника відповідача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Новоград-Волинського промислово- економічного технікуму про поновлення на роботі та стягнення коштів,

ВИРІШИВ:

12.06.2015 року до суду звернувся ОСОБА_2 із позовом про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, проведення розрахунку відповідно до наказу № 52-к від 18.05.2015 р., з урахуванням індексації за несвоєчасну виплату, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, стягнення моральної шкоди, притягнення до матеріальної відповідальності винних у незаконному звільненні.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що з 31.08.1978 року працював викладачем спеціальних дисциплін у Новоград-Волинському промислово-економічному технікумі (далі по тексту НВПЕТ). У звязку з конфліктом з директором НВПЕТ ОСОБА_2 з листопада 2012 року по травень 2015 р. не працював, оскільки, на думку позивача, були створенні неналежні умови для праці, мало місце порушення прав та гідності з боку директора. 18.05.2015 року наказом директора № 52-к позивача звільнено з посади за прогул без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України. 22.05.2015 року рекомендованим листом позивач отримав трудову книжку та копію наказу про звільнення.

В судовому засіданні 06.08.2015 року позивач свої первинні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Пояснив, що тривалий час перебуває у конфліктних стосунках з адміністрацією НВПЕТ у звязку з неналежною організацією навчального процесу та упередженим ставленням до нього з боку директора, що підтверджується листуванням. З 05.11.2012 року він припинив виходити на роботу. У квітні 2015 року, у звязку з необхідністю надання трудової книжки до управління пенсійного фонду для звірки даних, ОСОБА_2 звернувся до НВПЕТ з проханням видати даний документ. Трудову книжку позивач отримав поштою 22.05.2015 року разом з копією наказу №52-к від 18.05.2015 року про звільнення за прогул з 01.11.2012 року. Такий наказ позивач вважає незаконним, оскільки він суперечить положенням КЗпП України. Просив поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, який, на думку позивача стався внаслідок порушення відповідачем чинного законодавства. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди позивач дав суперечливі пояснення про погіршення його здоровя під час відрядження у 2004 році, негативну атмосферу в колективі НВПЕТ та упереджене ставлення до нього з боку адміністрації технікуму в цілому і директора особисто.

Представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити. Пояснив, що тривалий невихід позивача на роботу є порушенням законодавства про працю. Адміністрація НВПЕТ намагалась встановити причини неявки ОСОБА_2 на роботу та виправити ситуацію, але він відмовлявся від надання пояснень та відновлення роботи, ухилявся від отримання належних йому коштів, що підтверджується листуванням та актом від 24.04.2015 року. Директор НВПЕТ визнав, що наказ від 18.05.2015 року №52-к про звільнення ОСОБА_2 не відповідає вимогам чинного законодавства та підлягає скасуванню. Наказом директора НВПЕТ від 01.07.2015 року № 63-к попередній наказ скасовано та звільнено ОСОБА_2 з посади викладача за невихід на роботу без поважних причин в період з 01.12.2012 року по 01.07.2015 року згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. Звільнення відповідача погоджено профспілковим комітетом, що підтверджується витягом з протоколу № 6. Таким чином, вимоги позивача в частині оскарження наказу від 18.05.2015 року №52-к відповідачем виконані добровільно, таким чином, предмет спору у цій частині відсутній. Новий наказ про звільнення є законним у звязку з очевидним порушенням ОСОБА_2 правил внутрішнього розпорядку та невиконання ним службових обовязків без поважних причин. Позовні вимоги на думку відповідача є безпідставними та не підлягають задоволенню.

За клопотанням позивача у судовому засіданні 06.08.2015 року допитана свідок ОСОБА_3, яка пояснила, що вона є дружиною позивача та тривалий час працювала у НВПЕТ на посаді бухгалтера. Підтвердила, що під час роботи ОСОБА_2 у технікумі, в нього склались конфліктні стосунки з директором, що стало причиною припинення позивачем викладацької роботи.

За клопотанням представника відповідача у судовому засіданні оголошено перерву для надання додаткових доказів до 01.09.2015 року.

25.08.2015 року позивачем подано заяву «Про зміну предмету позову», в якій він просить: стягнути з відповідача середні заробіток за час затримки видачі трудової книжки, зобовязати відповідача виплатити грошову винагороду та лікарняні за 2012 р. в сумі 521,24 грн.; стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні; зобовязати відповідача відшкодувати моральну шкоду в розмірі 30000 грн. та матеріальну шкоду заподіяну підприємству. Позовні вимоги: про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, проведення розрахунку із зазначених у наказі №52-к від 18.05.2015 року сум з урахуванням індексації за несвоєчасну виплату, притягнення до матеріальної відповідальності винних у незаконному звільненні осіб, - просив вважати такими, на які зменшено розмір позовних вимог.

У судові засідання 01.09.2015 року та 08.09.2015 року позивач не зявився, подавши заяви про розгляд справи без його участі.

Суд, вислухавши пояснення сторін та покази свідка, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 31 ЦПК України, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Таким чином, заява позивача від 25.08.2015 року «Про зміну предмета позову» не відповідає встановленому законом порядку зміни предмету позову.

Разом з тим, з її змісту вбачається, що позивач залишає незмінною частину позовних вимог (стягнення середнього заробітку за час затримки видачі; відшкодування моральної шкоди в розмірі 30000 грн.), частину вимог виклав інакше уточнивши (зобовязати виплатити грошову винагороду та лікарняні за 2012 р. в сумі 521,24 грн.); частину раніше заявлених позовних вимог (про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, проведення розрахунку із зазначених у наказі №52-к від 18.05.2015 року сум з урахуванням індексації за несвоєчасну виплату, притягнення до матеріальної відповідальності винних у незаконному звільненні осіб) позивач просив не брати до уваги при розгляді справи, вважаючи такими, на які зменшено розмір позовних вимог.

Новими вимогами позивача у заяві від 25.08.2015 року про зміну предмета позову є лише: 1) стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (01.11.2012 р. 31.08.2015 р.); 2) зобовязати відповідача відшкодувати матеріальну шкоду заподіяну підприємству у звязку з оплатою працівникові вимушеного прогулу; 3) стягнути з відповідача судовий збір та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді на користь держави.

В силу ч. 2 ст. 31 ЦПК України нові позовні вимоги, повязані зі зміною предмета і підстав позову, не можуть бути заявлені позивачем після початку розгляду справи по суті, отже не підлягають розгляду. Крім того, суд зазначає, що дані вимоги некоректно сформульовані. Так, позивачем не зазначено розмір середнього заробітку, який він просить стягнути, не надано його розрахунок; не зазначено розмір шкоди, заподіяної підприємству, його назву та відношення до справи. Незрозумілим є також звязок такої шкоди з правами та обовязками позивача, на захист яких подано позов.

Витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді є поняттям, що виключено з ЦПК України на підставі Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI. Будь-який звязок таких витрат з правами та обовязками позивача у даній справі не існує.

Обовязок сплати відповідачем судового збору на користь держави також не входить до кола порушених прав та інтересів позивача у даній справі. Питання розподілу судових витрат вирішується судом за наслідками розгляду справи відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах уточнених позовних вимог, суд встановив наступне.

Відповідно до наказу №254 від 31.08.1978 року ОСОБА_2 прийнятий на роботу до НВПЕТ на посаду викладача спецдисциплін.

Станом на жовтень 2012 року позивач також займав посаду викладача.

Згідно ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з листопада 2012 року з власної ініціативи припинив виконувати покладені на нього за трудовим договором обовязки викладача НВПЕТ та до моменту звільнення у травні 2015 року не виявляв бажання відновити трудову діяльність.

У звязку з припиненням виконання трудових функції відповідач призупинив нарахування та виплату позивачу заробітної плати з листопада 2012 року (наказ по технікуму №101-к від 13.11.2012 року).

Підстави припинення трудового договору визначені ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випаду прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Можливість розірвання трудового договору з цієї підстави є правом, а не обовязком роботодавця.

Відповідачем надано суду акт від 24.04.2015 року, складений представниками адміністрації НВПЕТ, з якого вбачається, що позивач зявився до технікуму з усною заявою щодо видачі трудової книжки та відмовився надавати будь-які пояснення про причини своєї відсутності на роботі (а.с. 140).

Наказом № 52-к від 18.05.2015 року ОСОБА_2 звільнено з займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України з 01.11.2012 року. Копію наказу разом з трудовою книжкою направлено поштою на його адресу.

16.06.2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати наказ про звільнення №52-к незаконним та поновити його на роботі.

01.07.2015 року спірний наказ скасовано наказом директора технікуму №63-к, яким одночасно звільнено ОСОБА_2 з займаної посади. Даний наказ надано суду представником відповідача і позивач з ним ознайомився.

Згідно заяви від 25.08.2015 року позивач просив не розглядати його позовні вимоги в частині оскарження наказу № 52-к від 18.05.2015 року та поновлення на роботі.

Вимог щодо оскарження наказу про звільнення № 63-к від 01.07.2015 року позивачем не заявлено.

За таких обставин, суд не оцінює правомірність звільнення позивача.

Розглядаючи вимоги щодо виплати середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки (01.11.2012 р. 22.05.2015 р.) суд встановив наступне.

Згідно ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку.

Відповідно до п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року N 58, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 27.04.2015 р., останній просив надіслати трудову книжку на адресу його проживання. (а.с. 78)

Частиною 5 ст. 235 КЗпП України встановлено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

З наказу відповідача № 63-к від 01.07.2015 року вбачається, що позивача звільнено 01.07.2015 року (а.с. 91).

Трудова книжка направлена позивачу на його заяву поштою та отримана 22.05.2015 року, про що він пише у позовній заяві та пояснив у судовому засіданні. До дня видачі наказу №63-к від 01.07.2015 року про звільнення позивач не повертав трудову книжку позивачу, що не заперечується сторонами. Оригінал трудової книжки надавався позивачем суду для огляду в судовому засіданні.

Таким чином, факт затримки видачі трудової книжки відсутній. Отже, вимога про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки є безпідставною та не підлягає задоволенню.

Розглядаючи позовну вимогу про зобовязання відповідача провести виплату грошової винагороди та лікарняних за 2012 рік у сумі 521,24 грн., суд встановив наступне.

Відповідачем визнано, що позивачу нараховано у грудні 2012 року грошову винагороду за підсумками року в сумі 171,11 грн., а в січні 2013 року донараховано лікарняні в сумі 350,13 грн. З пояснень сторін вбачається, що заборгованість виникла внаслідок того, що у НВПЕТ відсутня посада касира і готівкові касові розрахунки закладом не проводяться. Адміністрація НВПЕТ неодноразово пропонувала позивачу повідомити банківські реквізити особового рахунку для перерахування належної до виплати суми або вжити заходів для відкриття банківського рахунку, якщо позивач його не має. Зі свого боку позивач категорично заперечує проти отримання коштів у безготівковій формі. Зазначені обставини підтверджуються листуванням сторін та визнано позивачем.

У звязку з вищевикладеними обставинами, НВПЕТ депонував належні до сплати ОСОБА_2 кошти на банківському рахунку АТ «Ощадбанк», які були повернуті технікуму через відсутність запиту з боку отримувача.

28.08.2015 року належні до сплати кошти повторно депоновані відповідачем на банківський рахунок у ЖОУ АТ «Ощадбанк», що підтверджується копією платіжного доручення №1 від 27.08.2015 року.

Листом від 31.08.2015 року відповідач повідомив позивача про можливість отримання коштів в АТ «Ощадбанк».

Згідно ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Стаття 15 ЦК України гарантує право на захист цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи обставини ухилення позивача від отримання належних до сплати коштів, за наявності можливості безперешкодно отримати їх в установі банку, суд дійшов висновку про відсутність порушення прав позивача та необґрунтованість його вимог про стягнення заборгованості з відповідача.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці.

Судом встановлено, що у день звільнення та тривалий час перед звільненням позивач не виконував посадові обовязки, у звязку з чим заробітна плата йому не нараховувалась.

Крім депонованої в установі банку на імя позивача суми 521,24 грн., відповідач не мав перед ОСОБА_2 грошових зобовязань. Отже, затримка розрахунку відсутня.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди в сумі 30000 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч.3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної немайнової шкоди» суд повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Згідно п. 4 даної постанови у позовній заяві позивач має зазначити в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Позивач не підтвердив свої позовні вимоги відповідними доказами. Зокрема, позивачем не доведено факт порушення відповідачем його прав та настання з вини відповідача будь-яких негативних наслідків, які можна було б розцінювати як моральну шкоду.

Конфліктні відносини, що склались між сторонами, самі по собі не є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Поведінка позивача, спрямована на припинення трудових відносин у листопаді 2012 року містить ознаки порушення трудової дисципліни.

Посилання позивача на незабезпечення належних умов роботи відповідачем суд сприймає критично, оскільки будь-яких належних доказів на їх підтвердження суду не надано. Листування з адміністрацією з приводу незадоволення позивача окремими аспектами організації навчального процесу не може бути використано як доказ неправомірності дій відповідача.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

До моменту припинення трудового договору працівник зобовязаний виконувати його умови, дотримуватись трудової дисципліни та правил внутрішнього розпорядку.

Втрата суспільних звязків, які існували у позивача у звязку з викладацькою діяльністю, а також доходів, що отримувались як заробітна плата за виконання обовязків за посадою, обєктивно є наслідком свідомої поведінки позивача, спрямованої на припинення трудових відносин. Отже, вина відповідача у настанні таких наслідків відсутня.

Позивачем також не надано будь-яких доказів на підтвердження факту фізичних або моральних страждань. Розмір відшкодування в сумі 30000 грн. також не обґрунтовано.

Основною підставою для своїх вимог позивач вважає наказ про звільнення № 52-к від 18.05.2015 року.

Разом з тим, судом встановлено, що 01.07.2015 р. вищезазначений наказ було скасовано та видано інший наказ № 63-к про звільнення ОСОБА_2

Позивач ознайомлений з наказом №63 під час ознайомлення з матеріалами справи 23.07.2015 року та отримав його копію (а.с. 131), але будь-яких вимог щодо оскарження цього наказу не заявив. За таких обставин, законність чинного наказу про звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України позивачем у встановленому порядку не спростовано.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Позивач звільнений від сплати судового збору. За таких обставин, відповідно до ст. 88 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову, судовий збір відшкодувується за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214, 215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд протягом 10 (десяти) днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 (десяти) днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 11.09.2015 року.

Суддя: А.В. Помогаєв