АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.

суддів: Нежури В.А., Поливач Л.Д.,

при секретарі Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12.02.2015 у справі за позовом Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа: Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація про виселення із жилого приміщення, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12.02.2015 позов Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа: Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація про виселення із жилого приміщення - задоволено.

Виселено ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» судовий збір в розмірі по 121, 80 грн. з кожного.

Справа № 755/1861/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/5057/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Яровенко Н.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідачами подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність та необґрунтованість рішення суду у зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, вказується на те, що рішення ухвалене при неповному з'ясуванні обставин справи, що мають значення для її вирішення, судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що позивачами при поданні вказаного позову пропущено строки позовної давності. Також, відповідачі звертають увагу на неправомірність застосування положень ст.ст. 98, 116 ЖК України, так як правовідносини які виникли між сторонами не підпадають під дію вказаних норм.

Враховуючи вищевикладене, апелянти просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

В судовому засіданні відповідачі підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача та представник третьої особи заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважають рішення суду законним і обґрунтованим, просили залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь у судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 109, 116 ЖК України та вважав доведеними позовні вимоги про виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення, оскільки строк дії угоди оренди житлового приміщення закінчився 16.12.2009, а тому, відповідачі користується жилим приміщенням без належних правових підстав.

Колегія суддів вважає за можливе погодитись з висновками суду першої інстанції додатково зазначивши наступне.

Судом встановлено, що розпорядженням № 389 від 19.04.2007 Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації пунктом 2.5 квартира АДРЕСА_2 включена до маневреного фонду (а.с. 11).

Розпорядженням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 524 від 21.02.2007, пунктом 2.3 якого зазначено: задовольнити прохання ОСОБА_1 в наданні дозволу на проживання в двокімнатній квартирі маневреного фонду АДРЕСА_1 терміном на 1 рік (а.с. 12).

Аналогічні розпорядження були видані в 2008 році - 17.03.2008 № 214 термін проживання було продовжено на один рік з дати прийняття розпорядження (а.с.13) та 16.12.2008 за № 1111 термін проживання продовжено на один рік з дати прийняття розпорядження (а.с.14).

Таким чином, кінцевий термін дозволу на проживання в спірній квартирі для ОСОБА_1 та його дружини визначено до 16.12.2009.

Відповідно до розпорядження № 335 від 17.06.2013 будинок АДРЕСА_1 закріплений на праві господарського відання за Комунальним підприємством «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» (а.с.8-11).

Постановою окружного адміністративного суду м. Києва від 05.07.2012 зобов'язано відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 (а.с.23,24). Дана постанова набула законної сили.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду» від 22.12.2006 № 525-V маневрений житловий фонд - житловий фонд, сформований інвестором-забудовником за власні кошти та призначений для тимчасового проживання громадян на час проведення реконструкції житла застарілого житлового фонду.

Відповідно до ч.1 ст.132-1 ЖК України до жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відносяться жилі приміщення, пристосовані для тимчасового проживання громадян, які не мають або втратили постійне місце проживання.

Відповідно до ч.1 ст.132-2 ЖК України жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються на строк до одного року з можливістю продовження цього строку у разі неспроможності мешканця цього приміщення набути альтернативне місце проживання.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачу завжди було відомо, що спірна квартира є квартирою маневрового фонду, надана йому для тимчасового проживання, а отже він та його дружина ОСОБА_2 є тимчасовими мешканцями.

Відповідно до вимог ч. 2,3 ст.818 ЦК України, тимчасові мешканці не мають самостійного права користування житлом. Тимчасові мешканці повинні звільнити житло після спливу погодженого з ними строку проживання або не пізніше семи днів від дня пред'явлення до них наймачем або наймодавцем вимоги про звільнення помешкання.

Оскільки статті 810-826 ЦК України, які регулюють договір найму /оренди/ житла, не містять норм щодо правових наслідків припинення договору, то застосуванню підлягає загальна норма, що регулює припинення договору найму, тобто ст. 785 ЦК України.

Згідно ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Враховуючи, що дозвіл на проживання в спірній квартирі для ОСОБА_1 та його дружини сплив 16.12.2009 (а.с. 14), відповідачі повинні були звільнити житло після спливу погодженого з ними строку проживання, проте в порушення ч.ч. 2, 3 ст. 818 ЦК України вони цього не зробили та продовжили користуватися вказаним житловим приміщенням вже без належних на те правових підстав. Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідачі з 17.12.2009 втратили право на зайняття житлового приміщення, але продовжують його займати, чим порушують права позивача, а тому на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК України підлягають виселенню без надання їм іншого житлового приміщення.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що позивачами при поданні вказаного позову пропущено строки позовної давності, колегія суддів вважає безпідставними виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України під позовною давністю слід розуміти строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У статті 268 ЦК України наведено невичерпний перелік вимог, на які позовна давність не поширюється. У частині другій цієї статті передбачено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Але в деяких випадках позовна давність не може поширюватись і на інші категорії вимог, хоча про це прямо й не зазначено у законі.

Так, позовна давність не може поширюватися на вимоги про виселення, оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення. Отже, власник може пред'явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав. Обов'язковою умовою негаторного позову є існування порушення прав власника на час пред'явлення такого позову.

Що ж стосується посилань відповідачів на те, що суд першої інстанції мав застосувати до вказаних правовідносин положення ч. 2 ст. 205 ЦПК України та закрити провадження у справі, то колегія суддів їх до уваги не приймає, оскільки підставою для закриття провадження у справі на підставі ч. 2 ст. 205 ЦПК України є ухвалення рішення з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, але рішення суду першої інстанції від 09.12.2010, яке набрало законної сили після перегляду його Апеляційним судом м. Києва 14.04.2011, на яке посилаються відповідачі, як на підставу закриття провадження у справі, хоча і ухвалено з приводу спору між тими самими сторонами, але предмет спору та його підстави є різними, а тому підстав для закриття провадження не має.

За наведених обставин, колегія судді приходить до висновку, що хоча рішення суду першої інстанції є недостатньо мотивованими, проте не призвело до неправильного вирішення справи, відповідає обставинам справи та зібраним доказам, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12.02.2015 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: