Справа № 583/571/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 року м. Охтирка

Охтирський міськрайонний суд Сумської області в м. Охтирка Сумської області в складі :

головуючого судді Сидоренка Р.В.,

при секретарі Зубатовій І.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача, адвоката ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

його представника, адвоката ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Охтирці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, третя особа: Українська товарна біржа, про визнання біржових угод недійсними, витребування автомобіля, суд -

ВСТАНОВИВ:

13 лютого 2014 року до Охтирського міськрайонного суду звернулась ОСОБА_1 із зазначеним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що з 1983 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем ОСОБА_5, згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії І БП № 389597, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Охтирської міської ради, Сумської області 06 серпня 1983 року. За час шлюбу за спільні кошти ними було придбане спірне майно автомобіль RENAULT Trafic DCI, 2005 року випуску, № кузова VFIFLBCA65Y098412, реєстраційний номер НОМЕР_1, та автомобіль NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, № кузова VSKDEVC23U0127696, реєстраційний номер НОМЕР_2. Вказані автомобілі були зареєстровані на імя відповідача ОСОБА_5.

20 серпня 2009 року два вищезгадані автомобілі RENAULT Trafic DCI, 2005 року випуску, та NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, були продані її чоловіком ОСОБА_5, відповідачу ОСОБА_3 за біржовими угодами купівлі продажу транспортного засобу за реєстраційними номерами 905099 та 905100 відповідно. Позивач стверджує, що про факт укладання біржових договорів щодо купівлі продажу автомобілів їй не було відомо до часу звернення ОСОБА_3 до суду з позовом до її чоловіка ОСОБА_5 про стягнення коштів за даними угодами. Позивач ОСОБА_1 вважає, що зазначені біржові угоди було укладено з порушенням вимог Закону, суперечать її інтересам та встановленій законодавством України процедурі. Крім того, вона наголошує, що фактично відбулося безпідставне заволодіння майном позивача, так як вона не давала усної чи письмової згоди на відчуження автомобілів із спільної сумісної власності подружжя. Позивач ОСОБА_1 зазначила, що в 2009 році відносно неї розглядалася кримінальна справа, тому її чоловік ОСОБА_5, з метою уникнення конфіскації спільного майна у серпні 2009 року вчинив фіктивний правочин, продавши без її згоди по заниженій вартості автомобілі RENAULT Trafic DCI, 2005 року випуску, та NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску. Але протягом наступних років автомобіль RENAULT Trafic DCI знаходився у постійному користуванні їхньої сімї, а автомобіль NISSAN Vanette 2.3. перебував у гаражі чоловіка ОСОБА_5 Також сама ціна купівлі продажу двох автомобілів на суму 200 гривень вказує на фіктивність даних угод. Така ціна не відповідає дійсній вартості автомобілів, порушує майнові інтереси позивача та має розцінюватися як зловмисна домовленість ОСОБА_5 та ОСОБА_3 при вчиненні даних договорів купівлі-продажу транспортних засобів, направлена на порушення її майнових прав.

Вважає, що біржові угоди купівлі продажу транспортних засобів за реєстраційними номерами 905099 та 905100 від 20 серпня 2009 року, за якими були відчужені автомобілі RENAULT Trafic DCI, 2005 року випуску, та NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, відповідачу ОСОБА_3, виходять за межі дрібних побутових та стосуються цінного майна, тому згода на відчуження спільного сумісного майна подружжя має бути у письмовій формі, як це передбачено п. 1-3 ст. 65 Сімейного Кодексу України та п. 2, ст. 368 Цивільного Кодексу України.

Крім того, позивач ОСОБА_1 звертається до суду з клопотанням про поновлення строку звернення її до суду з позовом про визнання біржових угод не дійсними, мотивуючи це тим, що строк був пропущений з поважної причин, так як їй стало відомо про відчуження автомобілів із спільної сумісної власності подружжя від чоловіка ОСОБА_1 10 лютого 2014 року з моменту отримання поштою копії позовної заяви ОСОБА_3 до її чоловіка про стягнення коштів. Також позивач ОСОБА_1 просила суд застосувати положення ст. 216 Цивільного Кодексу України щодо наслідків недійсності правочину в частині повернення автомобіля NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, у спільну сумісну власність ОСОБА_1 і ОСОБА_5 та стягнути на її користь з відповідачів понесені судові витрати.

Заявою від 29.01.2015 р. позивачка збільшила свої позовні вимоги прохаючи стягнути на її користь із ОСОБА_3 вартість автомобіля NISSAN Vanette 2.3., одержаного ним за біржовим договором купівлі-продажу транспортного засобу за реєстраційним номером 905100 від 20.08.2009 р.

Крім того, заявою від 22.07.2015 р. позивачка збільшила позовні вимоги прохаючи:

Заявою від 22.07.2015 р. позивачка збільшила свої вимоги прохаючи витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_6 автомобіля NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску № кузова VSKDEVC23U0127696, реєстраційний номер НОМЕР_2, та зобовязати останнього передати їй зазначений документ та реєстраційні документи на нього; скасувати у єдиному державному реєстрі ДАІ записи про реєстрацію права власності на зазначений автомобіль за ОСОБА_6.

Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської обл. від 15.09.2015 р. вимоги позивача зобовязання ОСОБА_3 повернути автомобіль NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, червоного кольору, № кузова VSKDEVC23U0127696, реєстраційний номер НОМЕР_2, одержаний за біржовим договором купівлі продажу транспортного засобу за реєстраційним номером 905100 від 20 серпня 2009 року, у спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_5; стягнення на її користь із ОСОБА_3 вартості автомобіля NISSAN Vanette 2.3., одержаного ним за біржовим договором купівлі-продажу транспортного засобу за реєстраційним номером 905100 від 20.08.2009 р.; скасування у Єдиному державному реєстрі ДАІ записів про реєстрацію права власності на автомобіль NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, червоного кольору, № кузова VSKDEVC23U0127696 за ОСОБА_6, було залишено без розгляду.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені у позові, просила суд їх задовольнити, вказавши, що автомобілі RENAULT Trafic DCI, 2005 року випуску, та NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, були придбані позивачем та її чоловіком відповідачем ОСОБА_5 під час шлюбу і є спільною сумісною власністю подружжя. Подружжя має право спільно користуватися придбаним майном, і відповідач не мав права без письмової згоди дружини його відчужити на власний розсуд. Про зазначені угоди дізналась 10.02.2014 р., коли її чоловік приніс додому позовні заяви від ОСОБА_3 про стягнення коштів. До цього ані чоловік, ані інші члени сімї, їй про це не розповідали так як у неї через кримінальне переслідування значно погіршився стан здоровя та старша донька перенесла важкі пологи. Угоди були укладені за ініціативою на той час товариша чоловіка - ОСОБА_3, який порадив йому укласти ці удавані угоди з метою уникнення можливої конфіскації майна. Вона не знала про ці угоди так як чоловік продовжував і до цього часу користується автомобілем ОСОБА_7, а щодо автомобіля Нісан, вона вважала, що він перебуває у його гаражі. До того ж ключі від зазначеного автомобіля завжди перебували в будинку. На даний час вона із чоловіком розлучилась і домовилась про добровільний поділ авто, за яким у її користуванні має залишитись автомобіль Нісан.

Представник позивача ОСОБА_2 також повністю підтримав позовні вимоги позивача ОСОБА_1, наголосивши, що біржові угоди купівлі продажу транспортних засобів за реєстраційними номерами 905099 та 905100 від 20 серпня 2009 року, за якими були відчужені автомобілі RENAULT Trafic DCI, 2005 року випуску, та NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, були укладені з порушенням норм Закону та встановленої законодавством України процедури, повністю суперечать інтересам позивача.

ОСОБА_5 у судовому засіданні проти позовних вимог не заперечував, зазначивши, що дійсно письмової чи усної згоди дружини на відчуження вказаних автомобілів ним не було отримано. Він без відома дружини переоформив зазначені автомобілі на відповідача ОСОБА_3. 20.08.2009 р. відносно його дружини була порушена кримінальна справа за фактом отримання хабаря. Це відбулось за пропозицією ОСОБА_3 із яким на той час він товаришував. Той домовився на біржі про укладення угод. При укладенні біржових угод ОСОБА_3 ніяких коштів йому не передавав і будь-яких сторонніх осіб при укладенні зазначених угод також не було. За усі послуги на біржі сплачував він особисто за рахунок власних коштів. Після оформлення угод та реєстрації автомобілів у МРЕВ ДАІ ОСОБА_3 виписав на його імя дві довіреності на зазначені авто. Фактично ключі від авто він йому не передавав і продовжував користуватись ними. Навесні 2010 р. ОСОБА_3 вирішив дійсно придбати у нього автомобіль Нісан у обмін на частину будинку по вул. 50 років СРСР, 22. Колишня дружина ОСОБА_3, як власник цієї частини будинку, виписала на його імя довіреність, а він після 01.04.2010 р. фактично передав ОСОБА_3 автомобіль. Однак пізніше вони посварились і дружина ОСОБА_3 відізвала довіреність на зазначену частину будинку. Він, у свою чергу, робив спроби повернути автомобіль, однак до цього часу не зміг цього зробити. Про ці події дружина дізналась лише у лютому 2014 р., коли ОСОБА_3 звернуся до нього до суду і на їхню адресу була надіслана копія позовної заяви та доданих до неї документів. На даний час вони із дружиною розлучились та вирішили поділити майно таким чином, що йому залишається автомобіль ОСОБА_7, що є у наявності, а їй автомобіль Нісан, який до цього часу не витребуваний у ОСОБА_3. Після сварки із ОСОБА_3 у 2010 р. він скориставшись послугами третьої особи знову переоформив автомобіль ОСОБА_7 на власне імя.

Відповідач ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечив, вказавши, що на той час він товаришував із ОСОБА_5 18.08.2009 р. той зателефонував йому та просив приїхати до нього на роботу. Там він повідомив, що його дружину затримала міліція за отримання хабара. У звязку із цим йому виявилась необхідною велика сума грошей і він вирішив продати свої автомобілі. Проте продати їх він за пристойною ціною не міг. Через це ОСОБА_5 запропонував придбати зазначені авто йому за 15000 доларів США. Він порадився із дружиною і та фактично умовила його допомогти товаришу. Купівля-продаж спірних автомобілів була здійснена з усної, але беззаперечної згоди позивачки, а ціна, яку він як покупець сплатив, насправді була вищою, ніж вказано в договорі, і складала 15 000 доларів США, котрі він передав відповідачу ОСОБА_5 за два автомобілі RENAULT Traffic DCI, 2005 року випуску, та NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску. Гроші він передавав біля товарної біржі, свідками чого є його сестра та гром. ОСОБА_8 у яких він позичив частину грошей на це. Зазначив, що позивачці ОСОБА_1 було відомо про вчинення правочину купівлі продажу вказаних автомобілів на товарній біржі, про факт їх відчуження йому. При цьому рішення про продаж автомобілів подружжя ОСОБА_1В та ОСОБА_5 приймали спільно і всі їх дії, спрямовані на оформлення купівлі-продажу, узгоджувалися в присутності позивача, а тому безпідставним є її твердження про те, що вона дізналася про відчуження її чоловіком спірних автомобілів лише 10 лютого 2014 року, з моменту отримання поштою копії позовної заяви ОСОБА_3 до її чоловіка про стягнення коштів. Зняттям авто з реєстрації займався ОСОБА_9. У біржових угодах вартість зазначена по 100 грн. за кожне авто з метою несплати податків, але йому було все одно скільки платити. Цю суму називав ОСОБА_9. Також під час оформлення біржових угод він бачив серед інших документів письмову згоду позивачки на їхній продаж. Також ОСОБА_3 пояснив суду, що починаючи з серпня 2009 року він почав користуватися автомобілями на власний розсуд, при цьому дав довіреність ОСОБА_5 на користування автомобілями. ОСОБА_5 попросив у нього автомобіль RENAULT Traffic DCI, в користування під подальшу виплату, так як залишився без транспорту, на що він погодився та передав йому це авто. Сам же продовжував володіти та користуватись придбаним автомобілем NISSAN Vanette 2.3.. У 2010 році автомобіль NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, ним було продано. Автомобілем по довіреності користувався місцевий таксист, що могла бачити позивачка. У 2012 році він дізнався, що автомобіль RENAULT Traffic DCI, 2005 року випуску, ОСОБА_5 знову переоформив на своє імя, не розрахувавшись з ним за проданий автомобіль. Чому він саме так вчинив ОСОБА_5 нічого по суті не міг пояснити. Пізніше він дізнався про стосунки своєї дружини із ОСОБА_5. Через це він розлучився із дружиною і з огляду на вищевикладене стосунки між ним та подружжям ОСОБА_5 остаточно зіпсувались. Ніякої угоди про продаж чи обмін автомобіля Ніссан на частину будинку, що по вул. 50 років СРСР між ним та ОСОБА_5 не було. Це стосується ОСОБА_5 та його колишньої дружини. Він намагався у судовому порядку стягнути із ОСОБА_5 кошти за авто. У відповідь позивачка звернулась із заявою до міліції. Просить в задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_6 у судове засідання не зявився. Надіслав на адресу суду письмову заяву у якій зазначив, що він із 26.11.2013 р. є законним власником (добросовісним набувачем) легкового автомобіля NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску,№ кузова VSKDEVC23U0127696. Вважає поданий позов безпідставним та таким що не підлягає задоволенню. Стосовно додатково заявленої вимоги до нього про витребування авто будь-яких пояснень на адресу суду не надсилав.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, проаналізувавши покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково з наступних підстав.

Судом було встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 серпня 1983 року, що посвідчується копією свідоцтва про шлюб серії І-БП № 389597, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Охтирської міської ради, Сумської області 06 серпня 1983 року. За час шлюбу за спільні кошти подружжя було придбане спірне майно автомобіль RENAULT Trafic DCI, 2005 року випуску, № кузова VFIFLBCA65Y098412, реєстраційний номер НОМЕР_1, та автомобіль NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, № кузова VSKDEVC23U0127696, реєстраційний номер НОМЕР_2. Вказані автомобілі були зареєстровані на відповідача ОСОБА_5. Дані автомобілі використовувалися в інтересах сімї ОСОБА_9.

18 серпня 2009 року слідчим Охтирської міжрайонної прокуратури відносно позивачки ОСОБА_1 було порушено кримінальну справу за ч. 1, ст. 368 КК України та 27.08.2009 р. за ч. 1 ст. 366 КК України.

Цього ж дня, 18.08.2009 р. ОСОБА_1 була поміщена до неврологічного відділення Охтирської ЦРЛ, а 20.08.2009 р. у звязку із погіршенням стану здоровя була переведена до терапевтичного відділення зазначеної установи. В подальшому ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні в 2 ОСПЛ с. Кудряве, Охтирського р-ну, Сумської обл..

Вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської обл. від 06.05.2010 р. ОСОБА_1 було засуджено за ч. 1, ст. 368, ч. 1, ст. 366, ст. 70 КК України до покарання у вигляді штрафу у сумі 13000 гривень із позбавленням права обіймати керівні посади, повязані із виконанням адміністративно-розпорядчих обовязків строком на 1 рік 6 місяців.

20 серпня 2009 року два вищезгадані автомобілі RENAULT Trafic DCI, 2005 року випуску, та NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, були продані відповідачем, чоловіком ОСОБА_5, відповідачу ОСОБА_3 за біржовими угодами купівлі продажу транспортного засобу за реєстраційними номерами 905099 та 905100 відповідно. За продані автомобілі ОСОБА_5 отримав 200 гривень. Згоди дружини продавця ОСОБА_1 при вчиненні вказаного правочину отримано не було, про що свідчить її відсутність при здійсненні самого правочину (перебувала у лікувальному закладі) та відсутність її підпису у біржових угодах від 20 серпня 2009 року за реєстраційними номерами 905099 та 905100. зазначена обставина підтверджується також довідкою виданою приватним нотаріусом ОСОБА_10 про те, що за період із 01.01.2009 р. по 01.09.2009 р. нотаріальні дії, в тому числі заяви про згоду на відчуження майна від імені ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, не вчинялися. Прибути безпосередньо до установи за місцем вчинення біржових угод вона не могла через перебування в лікарні.

Після придбання автомобілів ОСОБА_3 зареєструв їх на власне ім'я. Зазначені обставини підтверджуються вище вказаними біржовими договорами за реєстраційними номерами 905099 та 905100, копії яких наявні в матеріалах справи, та не оспорюються ніким із сторін. Крім того, судом було встановлено, що автомобілі RENAULT Trafic DCI, 2005 року випуску, та NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, після вчинення правочину купівлі продажу на товарній біржі залишалися у користуванні відповідача ОСОБА_5 за довіреністю, а автомобілем NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, також користувався відповідач ОСОБА_3

Зазначені обставини підтверджуються також показами допитаної як свідка доньки позивачки ОСОБА_11, яка пояснила, що їй відомо зі слів батька про те, що належні їхній сімї автомобілі переоформлювались на ОСОБА_3. Як пояснював батько, це було для того, щоб не було конфіскації. На той час як її мати, так і старша сестра перебували у лікарнях, у звязку із цим батько просив їй не розповідати їм про це. Після цієї події батько деякий час користувався цими двома автомобілями, а на даний час користується автомобілем ОСОБА_7. Про продаж цих автомобілів їй нічого не відомо, у сімї великі суми грошей у цей час не зявлялись. Зі слів батька їй відомо що це переоформлення відбулось за пропозицією ОСОБА_3.

Показами допитаної як свідка матері позивачки ОСОБА_12, яка показала, що у серпні 2009 р. у її доньки виникли проблеми. Відносно неї було кримінальне переслідування і через це вона потрапила до лікарні, перебувала у дуже тяжкому стані. Старша онука перенесла важкі пологи. Коли зять ОСОБА_5 підвозив в черговий раз до лікарні, памятає, як до нього підійшов приятель ОСОБА_3. Вона була свідком розмови між ними при якій ОСОБА_3 запропонував ОСОБА_5 переоформити автомобілі на нього так як їхній сімї загрожувала конфіскація майна. При цьому він пообіцяв посприяти в цьому запевнивши, що її зять і у подальшому буде користуватись зазначеними автомобілями. Пізніше вона намагалась відмовити зятя це робити, але той не послухав наказавши не розповідати про подію доньці. Зять продовжував користуватись обома автомобілями, проте десь через рік вона перестала бачити авто червоного кольору.

Показами допитаного як свідка ОСОБА_13, який показав, що раніше він займався ремонтом транспортних засобів і обидва автомобілі про які іде мова, належать ОСОБА_5 та перебували на його обслуговуванні. Він чув про їх переоформлення з метою уникнення конфіскації майна, однак ОСОБА_9 продовжував ними користуватись. Проте підтвердив і той факт, що згодом машиною Ніссан до нього приїздив ОСОБА_3 та консультувався щодо її технічного стану.

Свідок ОСОБА_14, колишня дружина відповідача ОСОБА_3, показала, що у серпні 2009 р. дійсно зазначені автомобілі були переоформлені на імя її колишнього чоловіка, проте зазначені автомобілі перебували у користуванні сімї ОСОБА_5. Після розлучення із ОСОБА_3 при вирішенні судом її позову про поділ спільного майна подружжя вона навіть не включала ці авто у список майна, що підлягає поділу, так як розуміла, що вони сімї не належали.

Свідок ОСОБА_15 показала, що до неї на той час звернувся раніше знайомий ОСОБА_5 із проханням швидше переоформити автомобілі на ОСОБА_3 з метою уникнення конфіскації майна, оскільки вона мала звязки у МРЕВ, так як раніше там працювала. Вона посприяла у цьому. Угоди укладались без наміру реального продажу, майже відразу на ОСОБА_5 були оформлені довіреності на право користування зазначеними авто. Він же в подальшому оформляв полюси обовязкової цивільно-правової відповідальності на зазначені авто.

З огляду на викладене суд критично ставиться до пояснень ОСОБА_3 про законність укладення зазначених правочинів з огляду на наявність у тому числі і письмової згоди позивачки на її відчуження, наявність у сімї позивача дійсного наміру на відчуження йому цих авто за суму, як стверджує, 15000 доларів США, у звязку із потребою у грошах для вирішення питань повязаних із притягненням до кримінальної відповідальності дружини, адже ці пояснення будь-якими обєктивними доказами не підтверджуються. ОСОБА_3 відповідно до положень ч. 1 ст. 218 ЦК України не надав будь-яких доказів передачі ним ОСОБА_5 15000 доларів США, як вартості за отримані автомобілі.

Покази допитаних як свідків сестри ОСОБА_3 ОСОБА_16 та ОСОБА_8 про те, що у серпні 2009 року біля приміщення Української товарної біржі у місті Охтирці вони давали ОСОБА_3 у борг гроші для придбання на товарній біржі двох автомобілів, які він згодом їм повернув у повному обсязі, суд не бере до уваги з огляду на положення ч. 1, ст. 218 ЦК України.

До того ж, свідок ОСОБА_9, показав, що раніше допитана як свідок сестра відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_16, яка є його колишньою дружиною, на той час мала погані стосунки із братом і ніяких грошей йому позичати не могла, бо взагалі не спілкувалась із ним. І взагалі на той час у них у сімї таких грошей не було, бо саме у той час ними був придбаний автомобіль та проводилось будівництво.

Покази допитаного як свідка ОСОБА_17, який є сусідом відповідача ОСОБА_3, та підтвердив зі слів сусіда факт придбання останнім на той час вищезазначених двох автомобілів, автомобілі знаходилась у ОСОБА_3 дома і він користувався ними, автомобіль ОСОБА_7 був у нього близько 1 місяця, а автомобіль Ніссан близько 1 року, не спростовують факту фіктивності зазначених угод та вчинення їх сторонами без згоди позивачки, як співвласника спільного на той час із відповідачем ОСОБА_5 майна, а в частині реальної передачі авто спростовуються показами вищезазначених свідків.

Одже, судом було встановлено, що згідно біржових угод купівлі продажу транспортних засобів за реєстраційними номерами 905099 та 905100 від 20 серпня 2009 року автомобілі RENAULT Trafic DCI, 2005 року випуску, та NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, були продані за ціною по 100 гривень кожен. Тобто відповідач ОСОБА_5 розпорядився спільним майном подружжя на власний розсуд, без відома та згоди позивача, що суперечить вимогам статті 369 Цивільного Кодексу України, та за ціною, з якою позивач не погоджується, що суперечить інтересам позивача, закону та свідчить про зловмисну домовленість сторін правочину між собою. До того ж, мізерна вартість продажу вказаних автомобілів свідчить про явну фіктивність договорів, про що також свідчить і те, що автомобілі використовувалися продавцем відповідачем ОСОБА_5 на власний розсуд після їх начебто відчуження. Посилання на наявність у відповідача ОСОБА_3 права продати автомобілі за ціною на власний розсуд продавця та покупця не можуть бути взяті судом до уваги в силу невідповідності ціни договору реальній вартості двох автомобілів. Фактичний продаж авто за ціною у 15000 доларів США, як зазначалось вище, покупцем не доведений.

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні також показала, що в подальшому ОСОБА_3 за автомобіль NISSAN Vanette 2.3. намагався розрахуватись нерухормістю, а саме частиною будинку по вул. 50 років СРСР, що належав їй і через це вона оформила довіреність на продаж зазначеного нерухомого майна на імя ОСОБА_5. Проте після розлучення із чоловіком вона зазначену довіреність скасувала. Зазначені обставини у судовому засіданні були підтверджені самим ОСОБА_5 та повністю заперечувались ОСОБА_3. Суд вважає зазначений цим свідком факт розрахунку з боку ОСОБА_3 частиною нерухомого майна за автомобіль Ніссан належними та допустимими доказами не доведеним. Проте зазначене не доводить факт правомірності придбання та в подальшому розпорядження ОСОБА_3 зазначеним майном.

Так, згідно ст. 368 Цивільного Кодексу України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, згідно ч. 3, ст. 61 Сімейного Кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, придбаний за час шлюбу на ім'я ОСОБА_5 автомобіль RENAULT Trafic DCI, 2005 року випуску, № кузова VFIFLBCA65Y098412, реєстраційний номер НОМЕР_1, та автомобіль NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, № кузова VSKDEVC23U0127696, реєстраційний номер НОМЕР_2, на момент їх відчуження відповідачеві ОСОБА_3 були об'єктами спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_1.

Суд, керується нормами матеріального і процесуального закону, а саме: згідно ч. 1, 2, ст. 203 Цивільного Кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1, ст. 215 Цивільного Кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 369 Цивільного Кодексу України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Аналогічно ст. 65 Сімейного Кодексу України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Таким чином, оскільки оспорювані біржові договори виходять за межі дрібних побутових (абз. 3, п. 1, ч. 1, ст. 31 Цивільного Кодексу України), їх укладено стосовно цінного майна, при цьому згода другого з подружжя (позивача) не була подана письмово, - суд приходить до висновку, що оспорювані правочини було вчинено з порушенням вимог ч. 1, ст. 203 Цивільного Кодексу України і в силу ч. 1, ст. 215 Цивільного Кодексу України його слід визнати недійсним.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні зазначив про обізнаність позивачки про факт відчуження її чоловіком зазначених автомобілів і прохав застосувати до зазначених правовідносин ст. 257 ЦК України відмовивши у позові як по суті, так і через пропуск позивачем строку звернення до суду із позовом.

З метою доведення зазначеної обставини відповідачем було запрошено до суду і, в подальшому, допитано у судовому засіданні ряд свідків.

Так, свідок ОСОБА_8, який до цього пояснював про позику ОСОБА_3 певної суми доларів США у день укладення біржових угод, також суду пояснив, що був очевидцем розмови між ОСОБА_3 та позивачкою ОСОБА_1, що відбулася у 2010 р. біля магазину «На плаву» і у ході якої ОСОБА_3 скаржився, що автомобіль Ніссан часто ламається і він буде його продавати.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_18, яка перебуває у фактичних шлюбних відносинах із відповідачем ОСОБА_3, пояснила суду, що у травні 2010 року ОСОБА_3 автомобілем Ніссан підвозив позивачку ОСОБА_1 до будинку. Вона особисто була присутня при розмові позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3, в котрій ОСОБА_1 цікавилася, чи подобається відповідачу ОСОБА_3 придбаний у їх подружжя автомобіль NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску.

Також допитаний як свідок ОСОБА_19 показав, що він згідно довіреності восени 2010 р. придбав автомобіль NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску і за це сплатив йому відповідну суму коштів. Через три з половиною роки продав зазначений автомобіль відповідачу ОСОБА_6. Десь у цей період, коли він перебував у м. Харкові в районі Центрального ринку, до нього підходила позивачка ОСОБА_1 разом із донькою, які впізнали колишній свій автомобіль, цікавились де він його взяв, та пояснювали йому, що він раніше належав саме їм.

До показів зазначених свідків суд відноситься критично. Зазначені обставини повністю заперечуються як самою позивачкою, так і її колишнім чоловіком. ОСОБА_18 є співмешканкою ОСОБА_3, ОСОБА_19 із огляду на суть спору має заінтересованість у його вирішенні, оскільки придбав автомобіль NISSAN Vanette 2.3. у ОСОБА_3 та користувався ним згідно довіреності, а в подальшому продав його від імені ОСОБА_3 ОСОБА_6. Крім вищезазначеного, покази зазначених свідків не узгоджуються із показами інших осіб та матеріалами справи.

Як зазначено вище із показів допитаних як свідків ОСОБА_20, ОСОБА_12, ОСОБА_14 та ОСОБА_13 було встановлено, що протягом останніх років автомобілями RENAULT Traffic DCI, 2005 року випуску, та NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, володів відповідач ОСОБА_5, а автомобілем NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску також користувався ОСОБА_3 ОСОБА_1 не могла довідатись на якій правовій підставі відповідачі користувались авто, без перевірки правовстановлюючих документів на них. Від позивачки, яка як на час вчинення правочину, так і на протязі декількох місяців у подальшому перебувала в лікарні (у тому числі і у психіатричному закладі) через її стан здоровя, а також через ускладнення пологів її старшої доньки зазначена інформація родичами приховувалась.

Суд вважає їх покази достовірними, так як вони узгоджуються з матеріалами справи, та приходить до висновку, що при таких обставинах є всі підстави вважати, що позивач ОСОБА_1 дійсно не знала про те, що її чоловік, - відповідач ОСОБА_5, без її відома продав автомобілі, так як фактично автомобілі, а особливо автомобіль RENAULT Traffic DCI, 2005 року випуску, не вибували із їхнього володіння.

Твердження позивачки про те, що вона дізналась про продаж авто від колишнього чоловіка 10.02.2014 р. після того, як останньому поштою надійшла копія позовної заяви про стягнення коштів також підтверджується матеріалами цивільної справи №583/418/14-ц провадження 2/583/313/14, де за змістом позовної заяви ОСОБА_3 вимагав від ОСОБА_5 стягнення суми коштів за знов переоформлений на власне імя автомобіль ОСОБА_7.

Таким чином, з огляду на вищевикладені обставини строк звернення до суду не є пропущеним.

У 2010 році автомобіль NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, ОСОБА_21 було передано у користування згідно довіреності ОСОБА_19, який, у свою чергу, від імені ОСОБА_21 продав його у листопаді 2013 року ОСОБА_6.

Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Можливість витребування майна, придбаного за відплатним договором з чужого незаконного володіння закон ставить у залежність насамперед від того, є володілець майна добросовісним чи недобросовісним його набувачем.

Як встановлено судом, ОСОБА_6 є особою, яка не знала і не могла знати про те, що особа, у якої річ придбано, не має права її відчужувати, тобто є добросовісним набувачем у силу ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, ст. 388 ЦК України передбачено можливість витребування майна власником від добросовісного набувача, такі випадки обмежені та можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав, поза їх волею. Отже, оскільки автомобіль NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, який набув у власність ОСОБА_6, вибув із спільного сумісного володіння сімї ОСОБА_5, як було встановлено у судовому засіданні, поза волею одного із співвласників, а саме позивачки ОСОБА_1, то наявні підстави для витребування зазначеного майна у добросовісного набувача.

Також установлено, що між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_5 згідно рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської обл. від 22.12.2014 р. шлюб було розірвано. Із пояснень зазначених осіб встановлено, що між ними було укладено усну угоду про поділ майна згідно якої, серед іншого, автомобіль RENAULT Traffic DCI, 2005 року має перебувати у власності відповідача ОСОБА_5, а автомобіль NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, який незаконно вибув із володіння сімї, має бути переданий їй у власність.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За таких обставин позивач ОСОБА_1 має право витребувати належне їй майно автомобілі від відповідача ОСОБА_6 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 Цивільного Кодексу України. При цьому законом не вимагається визнання недійсним наступного договору купівлі продажу цього ж автомобіля. Тому позовні вимоги ОСОБА_22 у частині витребування автомобіля NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, червоного кольору, № кузова VSKDEVC23U0127696, реєстраційний номер НОМЕР_2, одержаний за біржовим договором купівлі продажу транспортного засобу за реєстраційним номером 905100 від 20 серпня 2009 року, та повернення його у власність ОСОБА_1, підлягають задоволенню.

Разом із тим, суд вважає, що задоволення судом вимоги позивача про витребування авто на її користь є достатнім способом захисту її права і тому вимоги щодо зобовязання ОСОБА_6 передати їй автомобіль NISSAN Vanette 2.3. та реєстраційні документи на нього задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 5, 8, 10, 11, 60, 212 -215, 218 ЦПК України, ст. ст. 31, 203, 215, 330, 368, 369, 388 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 65 СК України, суд -

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6,третя особа: Українська товарна біржа, про визнання біржових угод недійсними, витребування автомобіля задовольнити частково.

Визнати недійсним біржовий договір (угоду) купівлі продажу транспортного засобу за реєстраційним номером 905099 від 20 серпня 2009 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, за участю Української товарної біржі, за яким ОСОБА_5 продав автомобіль RENAULT Trafic DCI, 2005 року випуску, білого кольору, № кузова VFIFLBCA65Y098412, реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_3 за ціною 100 (сто) гривень.

Визнати недійсним біржовий договір (угоду) купівлі продажу транспортного засобу за реєстраційним номером 905100 від 20 серпня 2009 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, за участю Української товарної біржі, за яким ОСОБА_5 продав автомобіль NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, червоного кольору, № кузова VSKDEVC23U0127696, реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_3 за ціною 100 (сто) гривень.

Витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_6, який мешкає за адресою: Полтавська обл., Лубенський р-н, с. Михнівці, вул. Гагаріна, 17, автомобіль NISSAN Vanette 2.3., 2000 року випуску, червоного кольору, № кузова VSKDEVC23U0127696 на користь ОСОБА_1.

У іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Охтирського міськрайсуду

Сумської області ОСОБА_7