АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/26/2015 Доповідач - Шиманський В.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Семенюк Т.А., Кравець В.А.

при секретарі - Круглику В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 травня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернувся у листопаді 2012 року.

Зазначав, що 31.01.2007 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого було передано в якості позики відповідачу грошові кошти в розмірі 350 000,00 грн. При цьому відповідач зобов'язався повернути грошові кошти в повному обсязі в строк до 31.12.2009 року.

У зв'язку з невиконанням останнім взятих на себе обов'язків за договором позики, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив суд стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 645 843,00 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 травня 2014 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана надати ті докази, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі рішення суд виходив із вимог даної норми закону, зібраних у справі та наданих сторонами доказів, яким дав повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судом вірно встановлено, що 31.01.2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав, а позичальник прийняв грошові кошти в розмірі 350 000,00 грн. для здійснення підприємницької діяльності та зобов'язався повернути позику в повному обсязі до 31.12.2009 року.

Згідно укладеного договору, сторони домовились що у випадку неповернення позичальником позики позикодавцю, останній вправі застосувати до позичальника штраф в розмірі 30% від суми невиконаного зобов'язання та всі можливі штрафні санкції, передбачені чинним законодавством.

Сторони погодили, що підписаний сторонами договір вважається повним виконанням свого зобов'язання позикодавцем. Водночас факт отримання від позикодавця грошових коштів в повній сумі позичальник підтверджує, про що й розписується.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідач взяті на себе обов'язки за договором позики від 31.01.2007 року не виконав.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як вбачається зі змісту договору позики, сторонами погоджено, що у випадку неповернення позичальником позикодавцю позики останній вправі застосувати до позичальника штраф в розмірі 30% від суми невиконаного зобов'язання.

З огляду на викладене позовні вимоги про стягнення суми позики в розмірі 350 000,00 грн. та штрафу в розмірі 105 000,00 грн. є законними та обґрунтованими.

Колегія судів також погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення інфляційних витрат в розмірі 47 950,00 грн, трьох відсотків річних в сумі 41 125,00 грн. та процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України в розмірі 105 868,00 грн.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, тобто сплатити суму боргу та проценти від простроченої суми, розмір яких встановлений вище зазначеним договором.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

При цьому слід мати на увазі що проценти, визначені статтею 1048 ЦК України, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених статтями 1048 ЦК, і процентів, що стягуються відповідно до ст. 625 ЦК, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 1048 ЦК та іншими статтями, і відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК, є правомірними.

Правильність наведених позивачем розрахунків вказаних сум сумнівів не викликає і не є предметом апеляційного оскарження.

З огляду на викладене висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав про задоволення позову є законними та обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те що вказаний договір позики відповідачем не підписувався, не можуть бути прийняті судом до уваги з огляду на наступне.

Так, відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 було заявлене клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи на вирішення якої поставити питання: чи виконаний підпис від імені ОСОБА_2 на оригіналі договору позики від 31.01.2007 року тією особою від імені якої він зазначений, а саме ОСОБА_2 Подане клопотання було задоволено судом апеляційної інстанції, у справі була призначена почеркознавча експертиза.

Згідно висновку експерта державного науково-дослідного експерто-криміналістичного центру МВС України підпис в графі позичальник в договорі позики від 31.01.2007 року, виконаний ОСОБА_2

Отже, доводи апеляційної скарги щодо не підписання відповідачем наявного в матеріалах справи договору позики від 31.01.2007 року, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Крім того ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28.01.2015 року на підставі клопотання ОСОБА_2 у справі призначена судово-технічна експертиза на вирішення якої поставлено питання: у якій послідовності виготовлявся договір позики від 31.01.2007 року: підпис від імені ОСОБА_2, а потім друкований текст, чи друкований текст, а потім підпис відповідача.

Як вбачається з висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №2624/15-33 від 16.04.2015 року, у договорі позики від 31.01.2007 року, спочатку був надрукований текст договору, а потім був виконаний підпис від імені ОСОБА_2

Враховуючи обставини справи та висновки судових експертів посилання в апеляційній скарзі на не підписання договору позики відповідачем, підлягають відхиленню.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності в діях позивача шахрайських дій, також не можуть бути прийняті судом до уваги та слугувати підставою для скасування рішення суд першої інстанції, з огляду на ст.ст. 57-60 ЦПК України, відповідно до якої обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Відповідачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних доводів.

Крім того колегія суддів враховує також ту обставину, що згідно листа слідчого СВ Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві ОСОБА_4, що у провадженні СВ Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві перебуває кримінальне провадження №0000102 від 04.04.2014 року за фактом заволодіння шахрайським шляхом ОСОБА_3 чужим майном, яке належить ОСОБА_2, його дружина ОСОБА_5 та матері ОСОБА_6

Натомість, згідно листа Голосіївського Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві № 53/115-аз від 14.07.2014 року, 23.04.2014 року слідчим СВ Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві ОСОБА_4 прийнято рішення про закриття кримінального провадження №0000102 на підставі ст. 110, п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України.

При цьому враховується, що при наявності на те правових підстав, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 травня 2014 року може бути переглянуто за нововиявленими обставинами.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують та на їх правильність не впливають, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Таким чином, твердження апеляційної скарги про незаконність та упередженість судового рішення матеріалами справи спростовуються.

З огляду на викладене, оскаржене у справі рішення постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому це рішення не може бути скасованим з підстав що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 травня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: