У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення факту перебування у трудових відносинах, внесення запису у трудову книжку, стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 18 листопада 2013 року, рішення апеляційного суду Волинської області від 08 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, просила встановити факт перебування у трудових відносинах з ОСОБА_5 та ОСОБА_4, зобов'язати останніх внести запис до трудової книжки, виплатити заборгованість із заробітної плати у сумі 4465 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 2000 грн.

Свої вимоги мотивувала тим, що 1 липня 2012 року по 21 лютого 2013 року працювала без укладення трудового договору в кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» та «ІНФОРМАЦІЯ_2», де виконувала роботу офіціанта, бармена та прибиральниці.

Між нею та ОСОБА_4 було досягнуто усну домовленість про істотні умови трудового договору, а саме: місце роботи, графік роботи, оплату праці, яку було визначено у розрахунку 10 грн. за одну годину роботи або 500 грн. за тиждень роботи.

З вини ОСОБА_4 трудовий договір не було укладено в письмовій формі та не зареєстровано, що підтверджується вироком Нововолинського міського суду від 17 липня 2013 року.

Як суб'єкт підприємницької діяльності ОСОБА_4 була зареєстрована з 9 жовтня 2013 р., а до цього часу кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» було зареєстровано за фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 18 листопада 2013 року позов задоволено частково. Встановлено факт перебування ОСОБА_3 у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, зобов'язано ОСОБА_4 внести запис до трудової книжки ОСОБА_3, зазначивши дату прийняття на роботу - з 10 жовтня 2012 року та дату звільнення з роботи - з 21 лютого 2013 року. В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 8 серпня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови у відшкодуванні моральної шкоди та ухвалено нове рішення, яким стягнуто із ОСОБА_4 2000 грн моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга не містить доводів про незаконність рішення апеляційного суду в частині відшкодування моральної шкоди, тому зазначене рішення у цій частині судом касаційної інстанції не переглядається.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 перебувала в трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 із 10 жовтня 2012 року до 21 лютого 2013 року.

Трудовий договір між сторонами не було укладено з вини відповідача, що встановлено вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 17 липня 2013 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову частково, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 з 9 жовтня 2012 року зареєстрована в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців як фізична особа-підприємець, а з 10 жовтня 2012 року взята на облік як платник податків, позивач не надала суду належних доказів на підтвердження невиплати їй заробітної плати за відпрацьований час у фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 Суд першої інстанції не взяв до уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості із заробітної плати із урахуванням мінімальної заробітної плати відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України» з тих підстав, що у судовому засіданні вона пояснила, що отримала від ОСОБА_4 заробітну плату у розмірі 3 100 грн. Відмовляючи у відшкодуванні моральної шкоди, суд виходив із того, що позивач не довела її заподіяння.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції у частині встановлення факту перебування позивача у трудових відносинах із відповідачем та зобов'язання відповідача внести запис у трудову книжку позивача, апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції. Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін у частині відмови в позові про стягнення заробітної плати та середнього заробітку на підставі ст. 117 КЗпП України, апеляційний суд виходив із того, що належних доказів на підтвердження невиплати заробітної плати за відпрацьований час у фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 позивач не надала, а підстави для стягнення їй середнього заробітку відповідно до ст. 117 КЗпП України відсутні.

Ухвалюючи нове рішення про задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходив із встановленого вироком суду порушення трудових прав позивача.

Повністю погодитись із висновками судів не можна з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 43 Конституції України кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно із ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. Забороняється будь-яке зниження розмірів оплати праці залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 95 КЗпП України мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може проводитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці.

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб (ч. 4 ст. 95 КЗпП України).

Згідно із ст. 30 Закону України «Про оплату праці» при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не взяв до уваги, що відповідно до ст. ст. 95, 115, 116 КЗпП України, ст. ст. 21, 30 Закону України «Про оплату праці» відсутність заборгованості перед позивачем із заробітної плати має довести роботодавець, тобто фізична особа, з якою фактично було укладено трудовий договір, а не позивач.

Ураховуючи підстави позову, позивач повинна довести обсяг виконаних нею робіт за відповідний період, тобто що нею було виконано погодинну норму праці відповідно до домовленості із ОСОБА_4, що дає право на отримання заробітної плати не нижче її мінімального розміру.

Не можна погодитися і з рішенням суду першої інстанції з таких підстав.

Вимоги до рішення суду першої інстанції визначено ст. 215 ЦПК України.

У мотивувальній частині рішення необхідно наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У цій частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

Із мотивувальної частини рішення суду не можливо однозначно дійти висновку, які докази суд взяв до уваги, якими доказами підтверджуються чи спростовуються встановлені судом факти.

Зазначивши про те, що суд заслухав пояснення сторін і взявши їх до уваги, поза увагою суду першої інстанції залишилися положення ч. 2 ст. 57, ст. 184 ЦПК України про те, що доказами є пояснення сторін, допитаних як свідків. Крім того, у рішенні суд зазначив лише прізвища допитаних свідків і не зазначив, які факти вони повідомили суду.

Вирішуючи вимогу про стягнення з відповідачів заробітної плати у розмірі 4 465 грн, суд першої інстанції належним чином не встановив обставини справи: виконання позивачем норми праці за час перебування у трудових відносинах із фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, обсяг виконаних робіт позивачем і період, за який їй було виплачено відповідачем ОСОБА_4 заробітну плату у розмірі 3 100 грн, чи відповідає цей розмір заробітної плати вимогам Закону України «Про оплату праці»; не взяв до уваги розподіл обов'язків доказування у трудових спорах, не мотивував, на підставі яких доказів дійшов висновку про відмову в позові у цій частині; обов'язок доказування поклав лише на позивача.

Встановлення факту перебування у трудових відносинах пов'язане із спором про право цивільне у справі за позовом ОСОБА_3, а тому судові рішення в частині встановлення факту перебування у трудових відносинах, зобов'язання внести запис у трудову книжку, а також у частині відмови в позові про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають скасуванню.

З огляду на допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права, що унеможливлюють встановлення фактичних обставин справи, рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду в зазначеній частині підлягають скасуванню із направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 18 листопада 2013 року та рішення апеляційного суду Волинської області від 8 серпня 2014 року в частині задоволення позову ОСОБА_3 про встановлення факту перебування у трудових відносинах, зобов'язання внести запис у трудову книжку, а також у частині відмови в позові про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник