Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/925/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Іванова Н. Ю.
Доповідач Головань А. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

20.05.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді - Голованя А.М.

суддів - Письменного О.А., Гайсюка О.В.

при секретарі - Дімановій Н.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в міста Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду Кіровоградської області від 23 лютого 2015 року і

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування: житлового будинку АДРЕСА_1, який укладено між ним та відповідачем 02 грудня 2002 року.

Зазначав, що, укладаючи зазначений договір дарування, мав на меті укладення договору довічного утримання, оскільки у силу похилого віку він та його дружина потребують сторонньої допомоги і догляду, які відповідач обіцяв надавати.

Посилаючись на те, що укладений договір не відповідав його внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину, просив визнати його недійсним.

Рішенням Кіровського районного суду Кіровоградської області від 23 лютого 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування рішення суду , як ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні заявленого позову.

ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому статтею 76 ЦПК України порядку, що підтверджується рекомендованим повідомленням, причини неявки не повідомив. Ураховуючи положення ч.2 ст.305 ЦПК України, згідно з якою неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, колегія суддів вирішила розглядати справу у відсутності відповідача.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача та його представника, які підтримали доводи скарги, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду в межах визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що спірний правочин укладався в присутності приватного нотаріусу, який попередньо ознайомив сторони з загальними вимогами, змістом, умовами, значенням та правовими наслідками договору, а тому тлумачення договору в розумінні ОСОБА_2 не є підставою для задоволення вимог щодо визнання договору недійсним.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду виходячи з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 на праві власності належав житловий будинок № АДРЕСА_1.(а.с. 38)

02 грудня 2002 року між ним та відповідачем укладено договір дарування, за яким ОСОБА_2 безоплатно передав у власність ОСОБА_3 указаний будинок із належними до нього надвірними будівлями та господарськими спорудами.(а.с. 4)

Згідно з текстом договору, його підписано в присутності нотаріуса, особу сторін установлено, їхню дієздатність та належність ОСОБА_2 будинку.

Відповідно до п.9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 р. і продовжують діяти після набрання чинності ЦК 2003 p., застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів, незалежно від дати їх укладення. Оскільки про питання недійсності таких договорів в Прикінцевих та перехідних положення ЦК 2003 р. нічого не зазначено, то при розгляді таких справ мають застосовуватись правила Кодексу, що діяв на момент укладення такого договору. Таким чином, при вирішенні даного спору щодо недійсності спірного договору дарування повинні застосовуватись правила ЦК України 1963 року.

Відповідно до ст. 56 ЦК УРСР 1963, угода укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодувати його вартість.

Відповідно до роз'яснень п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" від 28 квітня 1978 року № 3 (з наступними змінами, що діяв на час виникнення спірних правовідносин) під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого за обставинами справи можна вважити, що угода не була б укладена.

Статтею 243 ЦК УРСР 1963 року було передбачено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Виходячи із вищезгаданого договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Звертаючись з позовом ОСОБА_2 вказав, що помилявся стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо правової природи цього правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки вважав цей правочин договором довічного утримання, відповідно до умов якого інша сторона договору зобов'язувалась здійснювати постійний догляд та утримання, а право розпорядження нерухомим майном перейшло б до відповідача лише після смерті позивача та його дружини.

Отже, суд першої інстанції, всупереч положенням ч. 1 ст. 56 ЦК УРСР, залишив поза увагою обставину відсутності волевиявлення ОСОБА_2 під час укладення ним договору про безоплатну передачу у власність відповідача будинку, який є його єдиним житлом, в якому він з дружиною проживає після укладення спірного договору вже більше 12 років.

Позивач 1940 року народження, як особа похилого віку за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувався на передачу нерухомого майна у власність ОСОБА_3 лише за умови довічного утримання й, укладаючи договір дарування, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ним та відповідачем.

За таких обставин рішення суду не може залишатися в силі, та підлягає скасуванню з підстав передбачених п.п.1,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про визнання спірного договору дарування недійсним.

Керуючись ст.ст.209, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування жилого будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1, укладений 02 грудня 2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Писаковською О.І. (реєстраційний номер 5129).

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскарженим у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: