У х в а л а

іменем україни

09 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом приватного підприємства «Світогор» до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди,

за касаційною скаргою приватного підприємства «Світогор» на рішення апеляційного суду Волинської області від 18 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року приватне підприємство «Світогор» (далі - ПП «Світогор») звернулось до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути з відповідача завдану матеріальну шкоду у розмірі 41 821 грн 80 коп.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що з 13 грудня 2011 року по 31 травня 2013 року ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ПП «Світогор» на посаді водія автотранспортних засобів і під час виконання своїх обов'язків завдав йому матеріальних збитків у розмірі 41 821 грн 80 коп., які складаються із перевитрат паливно-мастильних матеріалів на суму 13 046 грн 80 коп., вартості пошкодженого агрегату автомобіля у розмірі 18 200 грн та вартості відновлювального ремонту автомобіля у сумі 10 575 грн.

Посилаючись на те, що добровільно відповідач кошти не повернув, ПП «Світогор» просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 вересня 2013 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПП «Світогор» 41 821 грн 80 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 18 лютого 2015 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задоволено, заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 вересня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі ПП «Світогор», мотивуючи свої доводи неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції і залишити в силі заочне рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що загальна сума збитків, завдана відповідачем перевитратою паливно-мастильних матеріалів та пошкодженням автомобіля, підтверджується написаною ним розпискою від 22 березня 2013 року та актом огляду технічного стану транспортного засобу від 31 травня 2013 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що відповідно до ст. 135-1 КЗпП України на відповідача ОСОБА_3 не може бути покладена повна матеріальна відповідальність, а позивач як роботодавець не довів матеріальної відповідальності останнього, зокрема, факту порушення працівником трудових обов'язків, наявності прямої дійсної шкоди, причинного зв'язку між порушенням та завданою шкодою, а також вини працівника.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ПП «Світогор» з 13 грудня 2011 року до 31 травня 2013 року на посаді водія автотранспортних засобів (а. с. 6-8).

14 грудня 2011 року між позивачем та ОСОБА_3 було підписано договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а. с. 16).

У розписці відповідача від 22 березня 2013 року ним підтверджена перевитрата паливно-мастильного матеріалу у розмірі 823 л, яку він зобов'язується повертати у вигляді дизельного палива по 100 л з кожного рейсу (а. с. 19).

26 березня 2013 року ОСОБА_3 був відправлений у відрядження, при поверненні з якого знову було виявлено перевитрату паливно-мастильного матеріалу в кількості 529 л (а. с. 20).

З акту огляду технічного стану транспортного засобу «Mercedes-Benz 1843 LS», державний номерний знак НОМЕР_1, від 31 травня 2013 року вбачається, що автомобіль згідно з наказом від 10 серпня 2012 року № 11 був закріплений за водієм ОСОБА_3 та потребує капітального ремонту, поточного ремонту, а також оновлення лакофарбового покриття та хімчистки салону (а. с. 30-31).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до п. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Стаття 135-1 КЗпП України встановлює, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджується в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Пленум Верховного Суду України в п. 8 постанови від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз'яснив, що, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску) перевезення або застосування в процесі виробництва затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24.

Посада водія, як і виконувана ним робота, до зазначеного переліку не відноситься, а посадова інструкція водія автотранспортного засобу не містить трудових функцій відповідача, пов'язаних зі зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що на відповідача ОСОБА_3 не може бути покладена повна матеріальна відповідальність.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

У ст. 58 цього Кодексу визначено належність доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

З огляду на вказане колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що суд апеляційної інстанції, дослідивши належним чином оцінені докази, подані сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не підтверджено факту невиконання чи неналежного виконання відповідачем своїх трудових обов'язків, оскільки не надано належних і допустимих доказів перевитрат пального, допущеного ОСОБА_3, а зазначені в акті огляду технічного стану транспортного засобу обставини не ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку і даних балансової вартості автомобіля, у зв'язку з чим рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками апеляційного суду щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу приватного підприємства «Світогор» відхилити.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 18 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

Г.В. Юровська