АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1199/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 Морозов В. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоФетісової Т. Л.
суддівКорнієнко Н. В. , Качана О. В.
при секретаріПосипайко А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 31 березня 2015 року у цивільній справі за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_9 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

в с т а н о в и л а :

ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» звернулося до суду із вказаним позовом, яким просило в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_8 перед банком за кредитним договором №2351-ЧД від 26.08.2008 в загальній сумі 4297288,89 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки - домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1, шляхом визнання права власності на зазначене майно за позивачем за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, та виселити з даного домоволодіння осіб, які там зареєстровані та проживають - ОСОБА_6 та ОСОБА_9.

В обґрунтування вимог вказано на те, що судовим рішенням 11.02.2013 в рахунок погашення кредитної заборгованості перед банком за кредитним договором №2361-ЧД від 26.08.2008 звернуто стягнення на предмет іпотеки - домоволодіння ОСОБА_8, та застосовано спосіб реалізації предмету іпотеки, шляхом його продажу, однак позивач вважає, що рішення суду в цій частині не виконане, заборгованість відповідача не погашена та продовжує збільшуватись, а тому є підстави для звернення із цим позовом до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за банком. Крім того, проживання сторонніх осіб у даному домоволодінні чинить перешкоди у можливості реалізувати банку іпотечне майно чи вільно ним розпоряджатися, що, на думку позивача, є підставою для виселення цих осіб.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 31.03.2015 позов задоволено частково та виселено з домоволодіння по АДРЕСА_1, осіб, які там зареєстровані та фактично проживають, а саме ОСОБА_6 та ОСОБА_9., а в задоволення решти вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, представник відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить апеляційний суд скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог про виселення відповідачів та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування апелянт указує на те, що в силу ст.ст. 109, 132-2 ЖК України відповідачів не можна було виселити без надання іншого житлового приміщення; суд невірно відхилив доводи відповідачів про те, що ОСОБА_6 є наймачем спірного житла, а тому його не може бути виселено згідно ч.3 ст.40 ЗУ «Про іпотеку»; суд не вказав норми, які регламентують повідомлення іпотекодержателя іпотекодавцем про наймачів житла, яке є об'єктом іпотеки; факт постійного проживання ОСОБА_6 в спірному житлі підтверджується довідкою Свидівоцької сільської ради №02-17/265 від 17.03.2015; суд не врахував, що в іпотеку передано лише житловий будинок з надвірними спорудами без земельної ділянки, що встановлено рішенням Придніпровського районного суду від 05.06.2012, отже виселити відповідачів з домоволодіння до якого включено господарські споруди та земельну ділянку, які не є предметом іпотеки, суд не мав підстав.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав та мотивів.

Рішення суду оскаржується в частині задоволення позовних вимог про виселення відповідачів з домоволодіння, обтяженого іпотекою.

Задовольняючи позовні вимоги у вказаній частині, суд першої інстанції виходив із того, що особи, які мешкають у житловому приміщенні на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, мають бути виселені за заявою іпотекодержателя згідно рішення суду згідно положень ЗУ «Про іпотеку».

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду та вважає, що встановивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалив у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не вбачає, виходячи з наступного.

При розгляді справи встановлено, що рішенням Черкаського районного суду від 11.02.2013 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №2351-ЧД від 26.08.2008 у розмірі 1352041,03 грн. звернено стягнення на предмет іпотеки на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» в особі Полтавського регіонального управління на домоволодіння по АДРЕСА_1, застосовано спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом його продажу ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» в особі Полтавського регіонального управління від імені ОСОБА_8 будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу за ціною відповідно грошової (експертної) оцінки домоволодіння, проведеної на момент продажу, та надано ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» повноваження на вчинення договору купівлі-продажу. Указане рішення суду залишено без змін після його перегляду в апеляційному та касаційному порядку, воно набрало законної сили.

Згідно ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення; ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом; ч. 2 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» - після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду; ч. 3 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» - особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо такий договір укладено до іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя, або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя.

Згідно п.43 Постанови Пленуму ВССУ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке.

Згідно з ч.4 ст.9, ст.109 ЖК України, ст.ст.39, 40 ЗУ "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. Примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Як вбачається з довідки виконкому Свидівоцької сільської ради №02-17/265 від 17.03.2015 в домоволодінні по АДРЕСА_1 зареєстрований та фактично проживає ОСОБА_6 та проживає без реєстрації ОСОБА_9.

Позивачем на адресу ОСОБА_6 та ОСОБА_9 03.06.2013 надіслана вимога про добровільне звільнення спірного домоволодіння в місячний строк з дня її отримання. Згідно копій поштових повідомлень про отримання рекомендованої кореспонденції, зазначені вимоги отримані відповідачами 06.06.2013, проте добровільно приміщення не звільнено.

Указані обставини у справі не оспорюються.

На підставі викладеного вище колегія суддів погоджується з правильністю висновку суду першої інстанції про необхідність звільнення шляхом виселення житлового приміщення, на яке рішенням суду звернуто стягнення як на предмет іпотеки для погашення кредитної заборгованості, оскільки у даному випадку дотримано процедуру реалізації предмета іпотеки за рішенням суду, встановлену ст. 39 ЗУ "Про іпотеку", та процедуру виселення мешканців, встановлену ст. 40 ЗУ "Про іпотеку".

Одночасно колегія суддів відхиляє апеляційні доводи про те, що в силу ст. 109 ЖК України відповідачів не можна виселяти без надання іншого житлового приміщення з таких підстав.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

З аналізу цієї правової норми слідує, що у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є житлове приміщення, та виселення з нього громадян, інше постійне жиле приміщення надається громадянам, що виселяються, у випадку, якщо це приміщення придбано саме громадянами, яких виселяють, що у даному випадку не мало місця.

Доказів протилежного суду надано не було.

Колегія суддів відхиляє апеляційні доводи про те, що ОСОБА_6 є наймачем спірного житла, отже його не може бути виселено, оскільки згідно ч.3 ст.40 ЗУ «Про іпотеку» особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо: договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя.

У даному випадку іпотекодержателя не було повідомлено про наймачів житла, яке передається в іпотеку, до укладення договору іпотеки чи після його укладення (в останньому випадку - за умови отримання дозволу іпотекодержателя), отже підстав для відмови у виселенні ОСОБА_6 з урахуванням норм ч.3 ст.40 ЗУ «Про іпотеку» немає. При цьому колегія суддів враховує, що за відсутності конкретного правового регулювання порядку повідомленням іпотекодержателя іпотекодавцем про наявність наймачів у житловому приміщенні, обтяженому іпотекою, таке повідомлення має здійснюватися у будь-який спосіб, який поза розумним сумнівом давав би підстави для висновку про обізнаність іпотекодержателя про наявність такої обставини, отже апеляцій ні доводи про протилежне є безпісдтавними.

Є безпідставними апеляційні доводи у підтвердження незаконності оспореного рішення суду про виселення про те, що в іпотеку передано лише житловий будинок з надвірними спорудами без земельної ділянки, оскільки згідно положень ст. ст. 39, 40 ЗУ «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України та роз'яснень, які містяться в п.43 постанови Пленуму ВССУ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», питання про виселення вирішується судом лише щодо житлового приміщення.

Земельна ділянка та господарські споруди не є житлом у розумінні ст. 4 ЖК України.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для скасування рішення суду, яке є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу - відхилити.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 31 березня 2015 року у цивільній справі за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_9 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня її проголошення.

Головуючий :

Судді :