УХВАЛА

іменем україни

9 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П..

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Одеської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про визнання права власності в порядку спадкування, витребування майна із чужого незаконного володіння та вселення; за зустрічним позовом Одеської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про усунення від права на спадкування за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 12 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що після смерті її двоюрідної сестри - ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1, корпус «Б» у м. Одесі, вона є спадкоємцем п'ятої черги та інших спадкоємців немає. Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 1 червня 2012 року ОСОБА_5 визнано винним у заволодінні шахрайським шляхом коштами, отриманими від продажу зазначеної квартири. Вказаним вироком суду було встановлено, що ОСОБА_5 15 січня 2010 року організував підробку довіреності на своє ім'я від імені вже померлої ОСОБА_8 на право продажу вказаної квартири. У подальшому ОСОБА_5, використовуючи підроблену довіреність, відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 19 січня 2010 року продав спірну квартиру ОСОБА_6 20 жовтня 2010 року ОСОБА_6 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу продав цю квартиру ОСОБА_7, яка 7 липня 2012 року подарувала її ОСОБА_4. Вважала, що укладені після видачі підробленої довіреності договори купівлі-продажу є недійсними, її право власності порушено, а належне їй майно вибуло з її володіння усупереч її волі.

Ураховуючи наведене, позивачка просила визнати договір купівлі-продажу від 19 січня 2010 року недійсним; визнати за нею право власності на спірну квартиру в порядку спадкування після смерті двоюрідної сестри ОСОБА_8; витребувати квартиру із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 та зобов'язати останнього не чинити перешкод у користуванні спірною квартирою та вселити її у цю квартиру.

У травні 2014 року Одеська міська рада звернулась до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що через тяжку хворобу ОСОБА_8 була у безпорадному стані, потребувала постійного лікування, догляду та матеріальної допомоги. При цьому ОСОБА_3 мала можливість, проте свідомо ухилялась від надання сестрі - ОСОБА_8 будь-якої матеріальної допомоги та моральної підтримки та крім того, відмовилась від останньої.

Ураховуючи наведене, Одеська міська рада просила усунути ОСОБА_3 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 на підставі ч. 5 ст. 1224 ЦК України.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 у м. Одеса , укладений 19 січня 2010 року між ОСОБА_5 від імені ОСОБА_8 та ОСОБА_6 Визнано за ОСОБА_3 право власності на вказану квартиру в порядку спадкування після смерті двоюрідної сестри - ОСОБА_8, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Витребувано зазначену квартиру з чужого незаконного володіння у ОСОБА_4. Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 у м. Одеса шляхом виселення з квартири ОСОБА_4 та вселення в квартиру ОСОБА_3 У задоволенні зустрічного позову Одеської міської ради відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 12 лютого 2015 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов Одеської міської ради задоволено. Усунуто ОСОБА_3 від права на спадкування за законом, яка відкрилася після смерті ОСОБА_8, що настала ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що, прийнявши в установленому законом порядку спадщину, ОСОБА_3 з часу її відкриття набула речове право на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і відповідно право на захист цих прав, тоді як Одеська міська рада підстави свого позову не довела.

Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_8 перебувала у безпорадному стані і у зв'язку з цим потребувала стороннього догляду, допомоги та піклування, а ОСОБА_3, заявивши свою пряму відмову від ОСОБА_8, а відповідно і свою відмову у наданні ОСОБА_8 допомоги, що свідчить про її умисну форму вини в ухиленні від цього обов'язку.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судом установлено, що ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. ОСОБА_3 є двоюрідною сестрою ОСОБА_8 Факт родинних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 встановлено рішенням Центрального районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим, яке набрало законної сили.

Згідно свідоцтва про право власності від 29 січня 2001 року квартира АДРЕСА_1 у м. Одесі належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у рівних частках.

5 липня 2005 року ОСОБА_8 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_9 Отже, ОСОБА_8 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1

Відповідно до ст. 1265 ЦК України у п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права на спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Апеляційний суд, задовольняючи позовні вимоги Одеської міської ради, виходив із того, померла ОСОБА_8 до смерті перебувала у безпорадному стані і потребувала стороннього догляду, допомоги та піклування, а ОСОБА_3, як спадкоємець, заявивши свою пряму відмову від ОСОБА_8, а відповідно і свою відмову у наданні останній допомоги, що свідчить про її ухилення від такого обов'язку.

При цьому апеляційний суд послався на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 1 червня 2012 року у справі за звинуваченням ОСОБА_5 у скоєнні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, чч. 1, 3 ст. 358, ч. 3 ст. 27 КК України, як на преюдиційну обставину у цій справі.

Проте погодитись з таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки згідно з ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Отже, оскільки вирок суду, на який послався апеляційний суд, ухвалено не стосовно ОСОБА_3, а іншої особи, він не може вважатись преюдиційним для даної справи.

Крім того, апеляційний суд не звернув уваги на те, що у порушення ст. ст. 10, 60 ЦПК України позивачем, міською радою, не надано доказів щодо стану здоров'я як спадкодавця так і спадкоємця, а також не дав оцінку тому, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві який потребував допомоги, полягає в її умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Тобто, ухилення характеризується умисною формою вини.

У п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційний суд наведене не врахував, не дав оцінку тому, чи ОСОБА_8 потребувала та просила про допомогу ОСОБА_3, яка проживала окремо від неї, та чи остання, маючи змогу надати ОСОБА_8 допомогу, умисно ухилялася від її надання. Також апеляційним судом не наведено мотивів, з яких він виходив, вважаючи, що ОСОБА_3 дійсно відмовилась від ОСОБА_8, а відповідно і від надання їй будь-якої допомоги.

За таких обставин, висновки апеляційного суду про те, що ОСОБА_8 потребувала допомоги ОСОБА_3, яка маючи таку можливість, її не надавала та, крім того, відмовилась від ОСОБА_8, є передчасними та ґрунтуються на припущеннях, що забороняється вимогою ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Вимоги ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування та витребування майна з чужого незаконного володіння залежать від вирішення зустрічних позовних вимог Одеської міської ради про усунення від права на спадкування.

Таким чином, ураховуючи, що апеляційним судом не встановлені всі фактичні обставини від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення апеляційного суду відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 12 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик