У Х В А Л А

4 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Лященко Н.П.,Сеніна Ю.Л.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд судових рішень в справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - комунальне підприємство «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації», про усунення перешкод у користуванні власністю,

встановила:

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 6 квітня 2015 року позов ОСОБА_5, ОСОБА_6, задоволено.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 12 травня 2015 року рішення міського суду змінено в частині розподілу судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_6 понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 235 грн 74 коп. з кожного. Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 витрати на правову допомогу у розмірі 1 833 грн 33 коп. з кожного. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 липня 2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме: статей 257, 267 ЦК України та норм процесуального права, а саме: 214, 215 ЦПК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що домовленість співвласників про порядок володіння і користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, оформлена нотаріально посвідченим договором, є обов'язковою для майбутніх співвласників при здійсненні ними правомочностей володіння й користування спільним майном. Така домовленість досягнута попередніми співвласниками 1 червня 1997 року і закріплена в договорі про порядок володіння та користування будинком, однак вона не виконується з моменту встановлення одним із попередніх співвласників майна вхідних дверей, що призвело до зменшення площі коридору, який є у спільному користуванні. Зменшення площі коридору, що перебуває в спільному користуванні співвласників, а також встановлення перегородки з дверима впритул до дверей квартири позивачки безумовно порушує її права як співвласника безперешкодно користування коридором визначеного договором розміру.

У наданих для порівняння:

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 березня 2010 року суд касаційної інстанції виходив із того, що за змістом статті 391 ЦК України у випадку, якщо власник пред'являє позов про усунення перешкод у розпорядженні та користуванні майном, достатньо встановити факт об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним своїх правомочностей. Відповідачка та її представник не заперечували того, що будинки сторін збудовано на невеликій відстані один від одного, а також той факт, що нею закладено вікно будинку позивача цеглою. Однак зазначені доводи апеляційним судом залишено поза увагою;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 січня 2014 року суд касаційної інстанції виходив із того, що суди попередніх інстанцій у порушення вимог статей 212-214 ЦПК України в достатньому обсязі не з'ясували обставини справи, не уточнили підстави позову та визнаючи недійсними договори купівлі-продажу взагалі не застосували норми права, які підлягають застосуванню;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 липня 2014 року суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення апеляційного суду та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, виходив із того, що суд апеляційної інстанції не виконав вимог процесуального права щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи, належним чином не перевірив доводи ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_4 самовільно встановила ворота на землях загального користування, чим позбавила його можливості використовувати територію як прохід до його земельної ділянки.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами процесуального та матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за заявою ОСОБА_4 про перегляд судових рішень відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Н.П. Лященко

Ю.Л. Сенін