РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2015 року м. Мукачево Справа №303/2449/15-ц

2/303/1554/15

Номер рядка стат.звіту-26

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі: головуючого - судді Кость В.В.

при секретарі Прокоп Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево матеріали

за позовом ОСОБА_1

до відповідача публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів,

За участю:

позивача - ОСОБА_1;

представника відповідача - Біша Ю.Г.;

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 01.09.2015 (а.с. 74-75), звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі - Банк) про визнання недійсним договору фінансового лізингу від 05.01.2015 року №А31МА@ (надалі - Договір) та стягнення з банківської установи на його користь суми 13402,58 грн. (в т. ч. 6681,43 грн. - втрати від інфляції, 329,75 грн. - проценти за користування коштами), 6391,40 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань).

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про порушення прав позивача як споживача, внаслідок укладення оспорюваного за предметом спору правочину, у зв'язку з порушенням Банком своїх зобов'язань за Договором, які полягали в ухиленні від надання йому предмету лізингу (автомобіль марки Daewoo Nexia DONC, д.р.н.з НОМЕР_1) незважаючи на сплату ним лізингодавцю суми 23600,00 грн. (в т.ч. 19600,00 грн. - аванс, 3000,00 грн. - вартість доставки, 1000,00 грн. - плата за резервацію транспортного засобу).

За доводами позивача, внаслідок таких дій банківської установи, положення укладеного з відповідачем договору фінансового лізингу не відповідають принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін у договорі та порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансовий лізинг». Також у позивача є «обґрунтовані сумніви» в добросовісності відповідача.

За таких обставин, позивач просить визнати недійсним вищевказаний договір та стягнути з відповідача 3% річних, інфляційні нарахування від знецінення грошових коштів та пеню за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань у загальній сумі 13402,58 грн., які нараховані на суму 23600,00 грн.

Позивач, в процесі судового розгляду справи, позовні вимоги підтримав повністю, вказавши, що договір має бути визнаний судом саме недійсним, а не розірваним, оскільки відповідач не передав йому автомобіль.

Уповноважений представник відповідача у письмових запереченнях на позов (а.с. 72, 82-84) та у судовому засіданні 09.09.2015, позовних вимог не визнав, з посиланням на те, що лізингодавець, при укладені договору не мав на меті вводити в оману позивача та поступити з ним недобросовісно, оскільки оспорюваний позивачем договір укладено з урахуванням вимог чинного законодавства, на підставі вільного волевиявлення сторін, а також з метою настання реальних наслідків для лізингодавця та лізингоодержувача, які передбачалися договором. Поряд з цим, після сплати позивачем суми 23600,00 грн. предмет лізингу не був переданий відповідачу з об'єктивних та незалежних від волі лізингодавця причин, оскільки автомобіль був затриманий та вилучений працівниками ДАІ. В подальшому сума 23600,00 грн. була повернута (зарахована) позивачу на його картковий рахунок.

Заслухавши доводи та заперечення учасників судового розгляду, а також дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

05 січня 2015 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (Лізингодавець) та ОСОБА_1 (Лізингоодержувач) було укладено оспорюваний за предметом позову Договір (а.с. 10), шляхом надання позивачем до банківської установи заяви про приєднання до Умов та правил надання фінансового лізингу, а також Умов та правил надання банківських послуг.

Відповідно до умов Договору позивач мав отримати від ПАТ КБ «ПриватБанк» у платне користування автомобіль (Daewoo Nexia DONC, д.р.н.з НОМЕР_1) та зобов'язувався сплачувати щомісячні платежі, пов'язані із виконанням договору, у строк та розмірі встановлених графіком лізингових платежів, які включають в себе: відшкодування частини вартості предмету лізингу (автомобіля); винагороду за користування предметом лізингу; винагороду за проведення щомісячного моніторингу предмету лізингу; відшкодування частини вартості страхування предмету лізингу.

Подавши заяву про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу, що розміщені на веб-сайті банку відповідач фактично погодився з ними, і надав згоду на укладання договору саме в такій формі, про що свідчить його підпис на заяві.

Строк лізингу склав 60 місяців з моменту підписання Додатку №2 (Графік лізингових платежів, а.с. 9).

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи у контексті з доводами та запереченнями учасників судового процесу суд виходить з того, що згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Позивач, за матеріально - правовий спосіб захисту порушеного права, обрав вимогу про визнання недійсним Договору, посилаючись на несправедливість його положень.

За змістом п. 2 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є визнання правочину недійсним.

В п.п. 1, 2, 7, 8, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - Постанова №9) зазначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмету і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Надаючи правову оцінку доводам позивача, у контексті із запереченнями представника відповідача, суд виходить з того, що відповідно до частини першої ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Крім того, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення сторонами (стороною) вимог, які встановленні частинами першою, третьою, п'ятою та шостою ст. 203 названого Кодексу (частина перша ст. 215 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України „Про фінансовий лізинг".

Таким чином, відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України „Про фінансовий лізинг" (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України „Про фінансовий лізинг").

Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (стаття 6 цього Закону).

Відповідно до частини другої ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами передбачені у ч. 3 ст. 18 вказаного закону і є вичерпним.

Так, несправедливими є умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Верховний Суд України у постанові від 11 вересня 2013 року у справі №6-40цс13 зазначив, що, аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Позивач, у процесі судового розгляду справи не зазначив жодних положень законодавства, які б порушував укладений ним з відповідачем Договір, а також доказово не підтвердив обставин про несправедливість окремих положень договору фінансового та щодо факту введення позивача в оману, наявності в діях відповідача умислу тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний договір був укладений позивачем саме на викладених у ньому умовах, які його влаштували і заперечень не викликали, про що свідчить підпис позивача у цьому договорі. Крім того, позивач ані в тексті позову, ані в процесі судового розгляду справи не вказав, у чому саме полягає несправедливість спірного договору та у чому саме виявляється дисбаланс прав та обов'язків сторін спірного договору.

На момент укладання договору позивач був ознайомлений з його положеннями погодився з ними та підписав договір, а умови правочину не суперечили чинному законодавству.

Отже між сторонами було укладено цивільно-правовий договір з дотриманням усіх передбачених законодавством вимог.

Таким чином, правові підстави для визнання Договору саме недійсним є відсутніми.

Що стосується факту невиконання взятих на себе відповідачем зобов'язань по наданню у лізинг відповідачу автомобіля, що не заперечується учасниками судового процесу, то лізингоодержувач вправі скористатися правовими механізмами, передбаченими частиною першою ст. 7 та п. 3 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», якими передбачено право лізингоодержувача відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку, або вимагати розірвання договору.

Отже, Законом України «Про фінансовий лізинг» чітко передбачено порядок, умови та наслідки розірвання договорів фінансового лізингу у випадку невиконання договірними сторонами взятих на себе зобов'язань, тобто законодавством передбачені конкретні матеріально - правові способи захисту порушених прав за наслідками ситуації, у якій опинився позивач.

Вимог про розірвання Договору, у межах судового розгляду даної справи, позивачем не заявлялося. При цьому суд, керуючись приписами частини четвертої ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи учасниками судового процесу.

В свою, чергу вимоги про визнання договору недійсним та про його розірвання є взаємовиключними способами захисту порушеного права.

Також слід констатувати, що на момент судового розгляду справи Договір не припинив своєї дії, оскільки позивач не відмовлявся від нього і не ставив вимог про його розірвання, а навпаки, на підставі адресованих відповідачу письмових звернень (а.с. 11,19) вимагав його фактичного виконання з боку лізингодавця, тому посилання представника відповідача на те, що зобов'язання за договором «закрито» є безпідставним.

Що стосується позовних вимог позивача про стягнення з відповідача суми 13402,58 грн. (в т. ч. 6681,43 грн. - втрати від інфляції, 329,75 грн. - проценти за користування коштами), 6391,40 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань), то вказані задовленню не підлягають, оскільки положення ст. 625 Цивільного кодексу України застосовуються за умови, коли було порушено (прострочено) виконання грошового зобов'язання, тоді як між сторонами по справі було укладено договір лізингу, який не є грошовим зобов'язанням.

За умовами укладеного між сторонами Договору, лізингодавець не брав на себе зобов'язань щодо сплати на користь позивача будь - яких сум у відповідні визначені строки, тому відсутніми є правові підстави вважати факт прострочення сплати відповідачем суми 23600,00 грн.

Також, ні умовами укладеного між сторонами по справі Договору, ні положеннями чинного на момент його цивільно - правової реалізації законодавства, не передбачалося нарахування пені за невиконання лізингодавцем взятих на себе зобов'язань щодо передання предмету лізингу лізингоодержувачу.

За таких обставин справи, позов задовленню не підлягає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 8, 10, 11, 14, 57-60, 212-215, 223, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

2. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали учать у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Кость

Повний текст рішення суду виготовлено та підписано 14.09.2015.