Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Кременчукнафтопродуктсервіс» про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 10 липня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Кременчук-нафтопродуктсервіс» (далі - ТОВ «Торговий дім «Кременчук-нафтопродуктсервіс») про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 17 202, 34 грн та відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

На обґрунтування вимог зазначав, що наказом № 263к від 10 грудня 2012 року його було прийнято на роботу в ТОВ «Торговий дім «Кременчук-нафтопродуктсервіс» на посаду водія автотранспортних засобів. На підставі наказу № 25к від 14 березня 2014 року його звільнено за п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з виявленою невідповідністю займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації (незадовільні результати перевірки знань з питань охорони праці). Разом з тим, його звільнення відбулося із порушенням вимог ч. 4 ст. 40 КЗпП України, оскільки в період із 12 по 21 березня 2014 року він перебував на лікарняному. Крім того, не брав участі у засіданні профспілкової організації, на якому вирішувалося питання щодо його звільнення.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10 червня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 10 липня 2014 року залишено без змін рішення суду першої інстанції. Доповнено резолютивну частину рішення суду першої інстанції: зобов'язано ТОВ «Торговий дім «Кременчукнафтопродуктсервіс» внести зміни до наказу № 25к від 14 березня 2014 року у частині звільнення позивача з роботи, вказавши датою звільнення ОСОБА_3 із роботи 22 березня 2014 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

На суд апеляційної інстанції указані обов'язки покладаються в силу вимог ст. 303 ЦПК України.

У справі встановлено, що наказом № 263к від 10 грудня 2012 року ОСОБА_3 було прийнято на роботу в ТОВ «Торговий дім «Кременчук-нафтопродуктсервіс» на посаду водія автотранспортних засобів. На підставі наказу № 25к від 14 березня 2014 року його звільнено за п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з виявленою невідповідністю займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації (незадовільні результати перевірки знань з питань охорони праці).

Згідно листка непрацездатності позивач перебував на лікарняному із 12 березня 2014 року по 21 березня 2014 року (а. с. 6).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач показав незадовільні знання з питань охорони праці, на повторну перевірку не з'явився. Розірвання трудового договору з працівником, який не бажає пройти навчання та перевірку знань з питань охорони праці та робота якого пов'язана з перевезенням небезпечних вантажів не можна визнати таким, що провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, оскільки працівник самоусунувся від проходження перевірки. За таких обставин звільнення такого працівника не можна вважати таким, що проводиться лише з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Погоджуючись із такими висновками, апеляційний суд виходив із неправильного розуміння положень ст. 40 КЗпП України.

Визначальним при визначенні суб'єкта ініціативи звільнення є те, кому належить пропозиція припинити трудові відносини, а не ступінь вини сторін трудового договору у виникненні причин для його розірвання.

Невідповідність працівника займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації (п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України) є підставою для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тобто у цьому випадку пропозиція припинити трудові відносини виходить від роботодавця, а тому на звільнення працівника за п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України поширюється правило про заборону звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у період його тимчасової непрацездатності (ч. 4 ст. 40 КЗпП України).

Крім того, процесуальний закон обмежує повноваження суду щодо покладення на відповідача обов'язку вчинити певні дії обсягом, змістом та обґрунтованістю позовних вимог.

Залишивши без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 у повному обсязі, тобто, визнавши необґрунтованими підстави оскарження ним наказу про звільнення, у тому числі й щодо порушення роботодавцем ч. 4 ст. 40 КЗпП України, апеляційний суд одночасно зобов'язав відповідача внести зміни до наказу про звільнення ОСОБА_3, вказавши датою його звільнення із роботи 22 березня 2014 року з урахуванням часу тимчасової непрацездатності, що свідчить про суперечливість змісту оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню відповідно до ст. 338 ЦПК України із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 10 липня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко