УХВАЛА

іменем україни

16 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом прокурора м. Ірпеня до Коцюбинської селищної ради Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство», ОСОБА_5, про визнання недійсними рішення, державного акта на право власності на землю, визнання права власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою заступника прокурора Київської області на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 вересня 2013 року та рішення апеляційного суду Київської області від 19 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2013 року прокурор м. Ірпеня Київської області звернувся до суду в інтересах держави з позовом до Коцюбинської селищної ради Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, обґрунтовуючи вимоги тим, що рішенням Коцюбинської селищної ради Київської області від 25 грудня 2008 року № 1973/25-5 затверджено проект землеустрою щодо відведення та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1. На підставі цього рішення 29 січня 2009 року ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку. У подальшому остання відчужила зазначену земельну ділянку ОСОБА_4 згідно з договором купівлі-продажу від 25 квітня 2009 року, у зв'язку з чим на державному акті на право власності на земельну ділянку, виданому ОСОБА_3, вчинено відмітку про перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_4 Посилаючись на те, що Коцюбинською селищною радою Київської області прийнято рішення про передачу у власність указаної земельної ділянки з перевищенням повноважень, оскільки спірна земельна ділянка розташована за межами населеного пункту - смт Коцюбинське Київської області, не вилучена із земель державного лісового фонду України й користування комунального підприємства «Святошинське лісопаркове господарство» (далі - КП «Святошинське лісопаркове господарство»), тобто передана без відома держави в особі уповноваженого органу та постійного землекористувача, в якого вона перебувала в постійному користуванні згідно з постановою Ради Міністрів Української РСР від 20 червня 1956 року № 673, позивач просив на підставі ст. ст. 20, 21, 152, 155 ЗК України, ст. 57 Лісового кодексу України, ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», якою передбачено обов'язковість проведення державної експертизи проектів землеустрою щодо відведення земель лісогосподарського призначення, ст. ст. 3, 10, 12, 13, 23 Закону України «Про планування і забудову територій» та ст. ст. 16, 21, 228, 392, 393 ЦК України, визнати недійсними рішення Коцюбинської селищної ради Київської області від 25 грудня 2008 року № 1973/25-5 і державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 29 січня 2009 року ОСОБА_3, з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_4; скасувати державну реєстрацію цього акта та визнати право власності держави на спірну земельну ділянку.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 19 вересня 2013 року позов задоволено частково. Визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради Київської області від 25 грудня 2008 року № 1973/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1». Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий на ім'я ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер НОМЕР_2 по АДРЕСА_1, цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_4 та скасовано державну реєстрацію даного державного акта. В інший частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 19 лютого 2014 року заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 вересня 2013 року в частині визнання недійсним державного акта серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,15 га кадастровий номер НОМЕР_3, по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_4 та скасування державної реєстрації даного державного акта скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі заступник прокурора Київської області, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання права власності держави на земельну ділянку і ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити; змінити мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, виключивши положення про те, що договір купівлі-продажу земельної ділянки не є нікчемним; скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови в задоволенні вимог про визнання недійсним державного акта серії НОМЕР_1; в іншій частині рішення судів залишити без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2014 року заступнику прокурора Київської області відмовлено у відкритті касаційного провадження на підставі п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2015 року зазначену справу допущено до провадження Верховного Суду України.

Постановою Верховного Суду України від 24 червня 2015 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2116/ed_2012_12_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Судами встановлено, що рішенням Коцюбинської селищної ради Київської області від 25 грудня 2008 року № 1973/25-5 затверджено проект землеустрою щодо відведення та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,15 га, розташовану по АДРЕСА_1.

На підставі вказаного рішення 29 січня 2009 року ОСОБА_3 отримала державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку.

Згідно з договором купівлі-продажу від 25 квітня 2009 року ОСОБА_3 відчужила вказану вище земельну ділянку ОСОБА_4, у зв'язку з чим на державному акті на право власності на земельну ділянку, виданому ОСОБА_3, вчинено відмітку про перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_4

Також встановлено, що рішення щодо встановлення або зміни меж смт Коцюбинське Київської області уповноваженим органом не приймалося, проект установлення меж не розроблявся й не затверджувався.

Зазначена вище земельна ділянка розташована поза межами населеного пункту - смт Коцюбинське Київської області.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірне рішення прийняте Коцюбинською селищною радою Київської області з перевищенням її повноважень. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання права власності держави на спірну земельну ділянку, суд виходили з їх безпідставності.

Скасовуючи частково рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, зазначив, що оскільки земельна ділянка відчужена іншій особі за договором купівлі-продажу, який не визнано недійсним, то висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання недійсним державного акта, виданого на підставі цього договору, та скасування його державної реєстрації, є необґрунтованим.

Погодитися з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_56/ed_2014_03_02/pravo1/Z960254K.html?pravo=1> органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_03_02/pravo1/Z960254K.html?pravo=1> та законами України.

Частиною 1 ст. 173 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1087/ed_2015_07_01/pravo1/T012768.html?pravo=1> визначено, що межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій.

За змістом п. «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_93/ed_2015_07_01/pravo1/T012768.html?pravo=1> до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_07_01/pravo1/T012768.html?pravo=1>.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_714/ed_2015_07_01/pravo1/T012768.html?pravo=1> (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною 1 ст. 122 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_588970/ed_2015_07_01/pravo1/T012768.html?pravo=1> (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 125 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_588258/ed_2015_07_01/pravo1/T012768.html?pravo=1>, ч. 1 ст. 126 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_588697/ed_2015_07_01/pravo1/T012768.html?pravo=1> (у редакції, чинній на час прийняття селищною радою рішення та отримання ОСОБА_3 державного акта на право власності на земельну ділянку) право власності ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку виникло з моменту отримання нею державного акта та його державної реєстрації.

Отже, зазначені вище норми встановлювали нерозривний зв'язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов'язковим одержанням її власником державного акта на право власності.

Висновок суду апеляційної інстанції про неправильне застосування судом першої інстанції наведених вище норм матеріального права з огляду на те, що після переходу права власності на земельну ділянку до ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, який судом не визнано недійсним, саме державний акт посвідчує його право власності, є передчасним, оскільки відповідно до ст. 125 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_588258/ed_2015_07_01/pravo1/T012768.html?pravo=1>, ч. 2 ст. 126 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_588697/ed_2015_07_01/pravo1/T012768.html?pravo=1> (у редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу) право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав. У разі набуття права власності на земельну ділянку за цивільно-правовою угодою воно посвідчується не державним актом, а відповідною цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, установленому законом.

Учинення в такому разі на державному акті відмітки про відчуження земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу не змінює суті такого державного акта як недійсного.

За таких обставин суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми ст. ст. 125 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_588258/ed_2015_07_01/pravo1/T012768.html?pravo=1>, 126 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_588697/ed_2015_07_01/pravo1/T012768.html?pravo=1> (у редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу) та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.

Крім того, перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок, встановлено ст. 228 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844741/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_42/ed_2014_03_02/pravo1/Z960254K.html?pravo=1>); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Також при кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844741/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> повинна враховуватись вина сторін або однієї з них у намірі порушити публічний порядок, проте наявність такої вини судом не встановлювалась.

На викладене суд апеляційної інстанції також уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та скасування його державної реєстрації.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 28 січня 2015 року в справі № 6-221цс14.

Доводи касаційної скарги про необхідність ухвалення нового рішення про визнання права власності держави на земельну ділянку не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до принципу диспозитивності (ст. 11 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1767/ed_2015_06_18/pravo1/T041618.html?pravo=1>) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб із зазначених ними підстав та в межах заявлених ними вимог (ст. 31 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1791/ed_2015_06_18/pravo1/T041618.html?pravo=1>).

Як убачається з матеріалів справи, спосіб захисту порушеного права власності держави на земельну ділянку позивачем обрано шляхом подання позову про визнання права власності на це майно (ст. 392 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843443/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>), а не витребування майна від нинішнього його володільця шляхом віндикації (ст. ст. 387 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843438/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2009_11_06/pravo1/VS090583.html?pravo=1> № 9 роз'яснено, що позов про визнання права власності на майно (ст. 392 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843443/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>) є належним способом захисту, якщо позивач вимагає залишення у нього майна, відчуженого третьою особою за договором, учасником якого він не був, і це майно ще не вибуло з його володіння.

Установивши, що земельна ділянка вже вибула з володіння власника у зазначений спосіб, суд обґрунтовано відмовив у позові, заявленому з підстав, передбачених ст. 392 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843443/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>, оскільки обраний позивачем спосіб захисту не є належним.

У той самий час, якщо позивач вимагає повернення майна, відчуженого третіми особами за договором, учасником якого позивач не був, належним способом захисту є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом віндикації (ст. ст. 387 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843438/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Оскільки позивач таких вимог не заявляв, суд обґрунтовано не застосував до правовідносин сторін зазначені норми матеріального права.

Такий же правовий висновок висловлено в постанові Верховного Суду України від 25 червня 2014 року в справі № 6-67цс14.

Ураховуючи викладене, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення в частині вирішення вимог про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та скасування його державної реєстрації не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку з чим відповідно до ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2015_06_18/pravo1/T041618.html?pravo=1> підлягає скасуванню в частині вказаних вимог з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У решті рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим і згідно зі ст. 337 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2129/ed_2015_06_18/pravo1/T041618.html?pravo=1> підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 336 <nau://ukr/1618-15|st336>, 337, 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st340>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 19 лютого 2014 року в частині позовних вимог прокурора м. Ірпеня Київської області до Коцюбинської селищної ради Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство», про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та скасування його державної реєстрації скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду Київської області від 19 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак