АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/8763/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - Коробенко С.В.
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 15 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину,

встановила:

У листопаді 2014 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання доньки - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в твердій грошовій сумі в розмірі 4200 грн. щомісяця і до повноліття дитини, а також, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути аліменти в розмірі 4200 грн. за минулий час, починаючи з 01.12.2013 року. Також просила стягнути додаткові витрати у розмірі 1262 грн. 50 коп. та щорічно допомогу на санаторно-курортне лікування дочки в розмірі 10800 грн.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 15 травня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти в розмірі 1000 грн., але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.11.2014 року щомісячно, і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 у вигляді додаткових витрат на утримання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, суму в розмірі 1262 грн. 50 коп.

В іншій частині позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду, визначивши розмір аліментів на утримання доньки в розмірі 500 грн. на місяць, починаючи з 01 березня 2015 року, посилаючись порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказував, що суд першої інстанції при визначенні розміру аліментів не врахував довідку про його заробітну плату, яка складає 1350 грн. на місяць, не врахував його матеріальне становище. Судом безпідставно не взято до уваги розмір комунальних платежів, які він сплачує в розмірі 650 грн. і мінімальний розмір на харчування, який складає 500 грн. Посилався на те, що довідка про стан здоров'я доньки є недостовірною, однак суд першої інстанції вказані обставини не врахував.

Позивач ОСОБА_3 також звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі: стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 року, у розмірі 4200 грн. щомісячно, починаючи з 01.12.2013 року та до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача на користь позивача додаткові витрати у розмірі 1262 грн. 50 коп. щомісячно до досягнення дитиною повноліття; а також стягувати щорічно 10 800 грн. на санаторно-курортне лікування дитини.

Вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення суми на оплату санаторно-курортного лікування дочки в розмірі 10800 грн., якого потребує дитина, що підтверджується довідками ЛКК та роздруківками вартості лікування і харчування в санаторіях, що спеціалізуються на лікуванні захворювань кишково-шлункового тракту в м. Моршин та м. Трускавець.

Крім того, розмір аліментів у сумі 1000 грн. щомісячно вважає недостатнім для належного утримання дитини, тоді як відповідач має можливість сплачувати більшу суму, адже ОСОБА_2 приховує свій реальний місячний дохід, має в користуванні автомобіль іноземного виробництва та дві квартири, в одній з яких зроблено коштовний ремонт, вартістю 100 тисяч доларів.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та її представник підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити, апеляційну скаргу відповідача - відхилити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник вважали доводи апеляційної скарги позивача безпідставними та просили задовольнити апеляційну скаргу відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу позивача необхідно відхилити, апеляційну скаргу відповідача - задовольнити частково з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_3 свої вимоги обґрунтовувала тим, що після припинення спільного проживання з відповідачем з 01.12.2013 року останній почав ухилятись від надання матеріальної допомоги на утримання дитини, усі витрати на дитину позивач несла самостійно, досягти згоди про ступінь участі батька в утриманні дочки не вдалось.

Зазначала, що згідно з її розрахунками щомісячні витрати на утримання доньки складають суму в розмірі приблизно 4200 гривень, у підтвердження чого надала розрахунково-касові документи на придбання продовольчих та побутових товарів.

Крім того, дочка відвідує дитячий садок, навчання в якому є платним і становить 1000 гривень на місяць, а також позивач вимушена додатково щомісяця сплачувати суму в розмірі 262 грн. 50 коп. на харчування ОСОБА_4 у дитсадку.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення з відповідача щорічно суми в розмірі 10800 додаткових витрат на санаторно-курортне лікування, позивач зазначила, що таке лікування було запропоноване лікарем з огляду на наявність у дитини захворювання шлунково-кишкового тракту.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 березня 2011 року між сторонами було зареєстровано шлюб, від якого мають дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Спільне життя між сторонами не склалось, шлюб розірвано, сторони разом не проживають, згоди щодо участі батька у матеріальному утриманні дитини сторонами не досягнуто.

Визначаючи розмір аліментів, що будуть стягуватись щомісячно з відповідача на користь позивача на утримання дитини, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги ОСОБА_3 про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі є обґрунтованими, оскільки дохід відповідача неможливо вважати регулярним. Згідно з довідкою ТОВ «Універсал Фільм Сервіс» від 11.03.2014 року, директор цього товариства ОСОБА_2 з лютого 2014 року по січень 2015 року заробітну плату не отримував, а заробітна плата за лютий складає 1675 грн., дивіденди учасникам товариства не виплачувались.

Тому суд визнав за доцільне визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. щомісячно.

Виходячи з наявних у матеріалах справи доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо підстав для часткового задоволення позову відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону, зокрема, ст. 182 СК України, відповідно до якої при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дітей; інші обставини, що мають істотне значення.

Норми матеріального права до спірних правовідносин застосовані правильно.

В апеляційній скарзі відповідач просить зменшити розмір аліментів до 500 грн. щомісячно. Позивач вважає стягнуту судом суму значно заниженою та просить стягнути 4200 грн. щомісячно, виходячи із потреб дитини та дійсних фінансових можливостей відповідача.

Проте колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача, який посилається на фінансову неспроможність сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, оскільки відповідач є працездатною особою, працює, має мінливий дохід, та зобов'язаний утримувати свою дитину. З матеріалів справи вбачається, що не зважаючи на отримання відповідачем заробітної на посаді директора ТОВ «Універсал Фільм Сервіс», один раз за 2014 рік у розмірі 1675 грн.( а.с. 85, том 1), його витрати, в тому числі на утримання дочки ОСОБА_5, є значно більшими.

Зокрема, як вбачається з наданих відповідачем квитанцій про поповнення карткового рахунку позивача ОСОБА_3, ОСОБА_2 здійснював оплати: у травні 2014 року - на суми 1000 грн., 1600 грн., у червні 2014 року - 3000 грн., у липні 2014 року - 2000 грн., у серпні 2014 року - 2000 грн., у вересні 2000 грн. Проте у жовтні та листопаді 2014 року ним сплачено по 310 грн., у грудні - 350 грн. ( а.с. 81, 189, том 1).

Також, відповідно до наданих відповідачем квитанцій, він здійснював витрати по придбанню для дитини одягу та іграшок: 22.06.2014 року - на суму 265 грн., 30.08.2014 року - 278 грн., у серпні 2014 року - самокат на суму 815 грн., 29.09.2014 року - придбано одяг на суму 1505 грн., 28.09.2014 року - іграшку за 66 грн., 05.11.2014 року - сплачено за медичні послуги - 300 грн., 07.12.2014 року - придбано взуття за 180 грн., 19.12.2014 року - одяг за 345 грн., 19.12.2014 року - іграшку за 501 грн., 30.12.2014 року - іграшку за 923 грн. ( а.с. 88-89, том 1).

Таким чином, враховуючи обсяг та доцільність здійснених відповідачем витрат, ту обставину, що дитина проживає з матір'ю, яка визначає першочерговість забезпечення необхідних та розумних потреб дитини, а також виходячи із встановленого законодавством розміру прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку ( 1032 грн.), вбачається, що сума в розмірі 500 грн. щомісячно ( 500 : 30 = 16 грн. 66 коп. в день), яку погоджується сплачувати відповідач, не є достатньою для задоволення мінімальних життєвих потреб дитини. За вищевикладених обставин, колегія суддів вважає, що відповідач в змозі сплачувати аліменти в розмірі 1000 грн. щомісячно.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_3 про можливість відповідача сплачувати аліменти в розмірі 4200 грн. щомісячно - колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки матеріали справи не містять належних доказів наявності у відповідача доходів, з яких можливо стягувати аліменти у зазначеному розмірі, враховуючи також, що у відповідача є син від іншого шлюбу - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, на утримання якого відповідач добровільно надає кошти.

Посилання позивача на наявність у власності відповідача нерухомого майна значної вартості та постійне користування автомобілем іноземного виробництва, утримання якого потребує певних коштів, колегія суддів не вважає підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки ці обставини не доведені належними та допустимими доказами.

Таким чином, виходячи із встановлених обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно застосував вимоги ст. 182 - 184 СК України та визначив аліменти на утримання малолітньої дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 1000 грн. щомісячно.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів за минулий час, починаючи з 01.12.2013 року, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи міститься достатньо доказів, підтверджуючих, що відповідач не ухилявся від надання матеріальної допомоги на утримання дитини, здійснював платежі на користь ОСОБА_3, а тому підстави для стягнення аліментів за минулий час - відсутні.

Обґрунтованих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів за минулий час, - апеляційна скарга позивача не містить.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про стягнення аліментів з дня пред'явлення позову до суду, як визначено ст. 191 СК України.

Вирішуючи спір щодо стягнення додаткових витрат на дитину, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у позовній заяві просила в порядку додаткових витрат на дитину стягнути вартість навчання та харчування у дитячому навчальному закладі № 580 «Ольвія» в розмірі 1262 грн. 50 коп., при цьому позов не містить вимоги про щомісячне (періодичне) стягнення зазначеної суми, а тому суд розцінив цю вимогу як стягнення разово суми у розмірі 1262 грн. 50 коп.

Враховуючи, що відповідно до наявних у матеріалах справи копій квитанцій позивач за період з вересня 2014 року по лютий 2015 року на навчання та харчування дитини сплатила 5 237 грн., тому вимога про компенсацію відповідачем частини понесених витрат в розмірі 1262 грн. 50 коп. визнана судом обґрунтованою.

Позивач в апеляційній скарзі зазначала про помилковість висновку суду, що позивач вимагала стягнення додаткових витрат у розмірі 1262 грн. 50 коп. одноразово, оскільки у мотивувальній частині позовної заяви чітко вказано, що саме щомісячна оплата за дитячий садок та харчування в дитячому садку становить 1262 грн. 50 коп. Тому вважає, що зазначена сума повинна бути стягнута з відповідача щомісячно, до повноліття дитини.

Проте колегія суддів вважає вказані доводи апеляційної скарги позивача необґрунтованими, оскільки відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного із батьків у додаткових витратах на дитину у разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Однак, як вбачається з прохальної частини позовної заяви ОСОБА_3, вона просила: « стягнути з ОСОБА_2 додаткові витрати у розмірі 1262 грн. 50 коп.», не зазначаючи про їх періодичне, щомісячне стягнення, при цьому надаючи докази про розмір витрат, які позивач вже понесла на сплату за навчання та харчування дитини у навчально-виховному закладі.

Разом з тим, виходячи зі змісту ст. 185 СК України, до обставин, які підлягають доведенню позивачем у разі заявлення позовних вимог про стягнення додаткових витрат, які будуть фінансуватися наперед, щомісячно, належить як те, що витрати викликані особливими обставинами, так і період, у який будуть здійснюватись такі витрати.

Проте жодних доводів щодо періоду стягнення позивач у позовній заяві не навела, і доказів цьому в суді першої інстанції не надавала, а тому позовна вимога ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат в розмірі 1262 грн. 50 коп. судом першої інстанції правильно розглянута як вимога про разове стягнення.

Відповідач ОСОБА_2 рішення суду у цій частині не оскаржував.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення додаткових витрат в сумі 10800 грн. щорічно на санаторно-курортне лікування малолітньої ОСОБА_4, суд вважав зазначені вимоги необґрунтованими, а їх розмір - не доведеним, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження розміру запропонованої до стягнення суми.

З висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення додаткових витрат в сумі 10800 грн. щорічно на санаторно-курортне лікування дитини колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

За змістом вказаної норми ст. 185 СК України витрати є додатковими, якщо вони понесені понад витрат, що здійснюються у звичайному житті дитини, та викликані особливими обставинами.

У пункті 18 Постанови № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Пленум Верховного Суду України звернув увагу судів на те, що до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо несправедливості ухваленого рішення про відмову у задоволенні вимог про стягнення коштів на санаторно-курортне лікування колегія суддів вважає необґрунтованими, а висновок суду першої інстанції - правильним, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів обставин, на які посилається позивач як на підставу для задоволення цих вимог.

Довідка, на яку посилається позивач, про захворювання дитини та потребу у санаторно-курортному лікуванні, спростовується висновком №104/15 від 30.03.2015 року, зробленим спеціалістом у галузі судово-медичної експертизи Головного бюро судово-медичної експертизи Міністерства охорони здоров'я України, в якому зазначено, що у наданій медичній документації відсутні будь-які дані за проведення обстежень та досліджень і їх результати; довідка «для одержання путівки на санаторно-курортне лікування від 10.10.2014 року» є необґрунтованою.

Інших даних про перебування дитини на диспансерному обліку - матеріали справи не містять. Зі змісту відповіді директора КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Солом'янського району м. Києва від 19.02.2015 року вбачається, що вищевказана довідка була видана позивачу 10.10.2014 року, тобто при першому її зверненні до дільничного лікаря-педіатра амбулаторії № 10 та до постановки на облік ( а.с. 47, т.2).

Між тим, як вбачається з повідомлення від 16.02.2015 року Центру первинної медико-санітарної допомоги № 2 Оболонського району м. Києва, тобто за місцем проживання дитини, ОСОБА_4 з народження до травня 2014 року спостерігалась приватним лікарем. У травні 2014 року мати дитини звернулась до лікарів філії № 2 КНП «ЦПМСД № 2» Оболонського району для оформлення дитини у дитячий колектив. Дитина здорова. Амбулаторна карта знаходиться на руках у матері (а.с. 48, том 2)

Крім того, надані позивачем прейскуранти щодо вартості путівок у санаторіях міста Моршина та міста Трускавця не можна розглядати як достатній доказ витрат, що будуть здійснені у майбутньому, щорічно, оскільки придбання такої путівки на даний період часу є припущенням.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційних скаргах позивача та відповідача, є необґрунтованими й правильність висновків суду не спростовують, а тому рішення суду скасуванню та зміні у викладеній частині не підлягає.

Разом з тим, стягуючи аліменти у твердій грошовій сумі, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, зазначивши у резолютивній частині рішення про те, що розмір аліментів підлягає стягненню « але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Згідно із ч. 3 ст. 184 СК України, якщо розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, менше мінімального розміру, передбаченого частиною другою статті 182 цього Кодексу, то дитині призначається відповідно до закону державна допомога в розмірі різниці між визначеним розміром аліментів і 30 відсотками прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Таким чином, визначений законом мінімальний розмір аліментів на одну дитину (ч. 2 ст. 182 СК України) не може застосовуватися при визначенні розміру аліментів у твердій грошовій сумі.

З врахуванням викладеного, рішення необхідно змінити та виключити з рішення словосполучення: «але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». В іншій частині оскаржуване рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313-317, 218 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 15 травня 2015 року - змінити, виключивши з резолютивної частини рішення словосполучення: «але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».

В іншій частині рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 15 травня 2015 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: