Провадження № 22-ц/773/498/15 Категорія: 32 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Осіпука В.В., Мудренко Л.І.,

при секретарі - Кирилюку О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду від 04 лютого 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду від 04.02.2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, покликаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції свої висновки обґрунтовував тим, що позивачем не надано доказів вини у вчиненні відповідачем ОСОБА_2 дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої йому було завдано матеріальної та моральної шкоди.

Висновки суду відповідають встановленим в справі обставинам та нормам матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу начальника Львівського прикордонного загону від 27.08.2005 року, 06.07.2005 року приблизно о 3:00 год. на автодорозі с. Кунин - с. Крехів Жовківського району Львівської області позивач потрапив в дорожньо-транспортну пригоду, а саме знаходився в автомобілі «Тойота Кемрі» р.н. НОМЕР_1, яким керував ОСОБА_3, останній не справився з керуванням та зіткнувся з деревом. (а.с.5).

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в важкому стані ОСОБА_1 було доставлено у Львівську міську клінічну лікарню швидкої медичної допомоги, де він знаходився в реанімаційному, а згодом у нейрохірургічному та травматологічному відділеннях в період з 06.07.2005 року по 12.08.2005 року, а пізніше у зв'язку із погіршенням стану здоров'я перебував на стаціонарному лікуванні в період з 15.08.2005 року по 22.08.2005 року в Львівському клінічному госпіталі Державної прикордонної служби України.

Згодом позивач ще декілька раз у різні періоди проходив лікування в інфекційному відділенні клінічного госпіталю ДПСУ. На лікування позивачем було витрачено кошти у розмірі 17138 грн. 78 коп.

У відповідності до п. п. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдано не з її вини.

Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27.03.1992 року за № 6, шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки незалежно від вини.

Пунктом 4 постанови № 4 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» визначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв'язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 рокуне означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Також ч. 1, 2 п. 6 вищезазначеної постанови Пленуму, особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2. Правил дорожнього руху України).

Звертаючись до суду з позовом, позивач свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідач ОСОБА_2, як власник джерела підвищеної небезпеки, зобов'язана відшкодувати йому матеріальну шкоду у розмірі 17138 грн. 78 коп., завдану внаслідок ДТП, а також відшкодувати моральну шкоду, яку позивач оцінив в розмірі 100000 грн.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно із ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона покладається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Однак, всупереч наведеним нормам ЦПК України позивач не надав доказів, які б підтверджували наявність вини відповідача ОСОБА_2 у вчиненні ДТП, внаслідок якого йому була завдана матеріальна та моральна шкода, а наданий позивачем наказ начальника Львівського прикордонного загону від 27.08.2005 року про результати службового розслідування не може підтверджувати вини відповідача у вчиненні згаданого ДТП.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову в позові ОСОБА_1, оскільки останнім не надано у відповідності до ст. ст. 57, 60 ЦПК України доказів вини відповідача у вчиненні ДТП.

Доводи апеляційної скарги позивача не знайшли свого підтвердження під час перегляду в апеляційному порядку оскаржуваного рішення суду, були предметом розгляду в суді першої інстанції і висновків суду, викладених в рішенні, вони не спростовують.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 04 лютого 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: