Номер провадження: 22-ц/785/3490/15
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів - Погорєлової С.О., Цюри Т.В., при секретарі - Колмакові В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2015р. по справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності, -

встановила:

04 вересня 2014р. ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом, в якому просили суд визнати право власності за ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 за кожним по 1/5 частини на квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову позивачі вказали, що згідно свідоцтва про право власності від 17 квітня 2008р. їм позивачам по справі та відповідачам належить на праві власності вищевказана квартира по 1/5 частині кожному в рівних частках. Між ними та відповідачами склалися неприязні стосунки, неодноразово виникали сварки щодо порядку користування як житловими так і іншими приміщеннями квартири.

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 25 грудня 2013р. було задоволено їх позов до відповідачів про усунення перешкод в користуванні власністю, вселення та встановлення порядку користування спірною квартирою. Вказане рішення суду набрало чинності, але відповідачами не виконується.

Позивачі послалися на те, що відповідачі утримують оригінали правовстановлюючих документів на квартиру, що позбавляє їх, позивачів, можливості подарувати один одному їх частки у праві спільної часткової власності. Позивачі вказали, що вказані дії відповідачів порушують право щодо володіння, користування та розпоряджання своїм майном, тому вони були змушені звернутися до суду з вказаним позовом.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав та пояснив, що він не заперечує, що позивачі є співвласниками квартири, однак, він не бажає надавити позивачам оригінали правовстановлюючих документів на квартиру, оскільки позивачі не сплачують за комунальні послуги.

Рішенням Суворовського районного суду від 04 лютого 2015р. позов ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_2, ОСОБА_3 право власності за кожним в рівних частках на 1/5 частину квартиру АДРЕСА_1. Вирішено питання про стягнення судових витрат (а.с.71-73).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду скасувати, посилаючись на те, що суд необґрунтовано задовольнив позовні вимоги, не врахував в повному обсязі усі обставини по справі, а саме те, що позивачі не надали доказів на підтвердження свого позову, крім того, суд вийшов за межи позовних вимог, визнав право власності на частину спірної квартири також і за ними ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (а.с.76-79).

Колегія суддів, заслухав суддю-доповідача, представників сторін, вивчивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з урахуванням наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення першої інстанції не відповідає.

Задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності, суд першої інстанції пославшись на ст.392 ЦК України, вказав, що виходив з того, що необхідно визнати за кожним із співвласників право власності по 1/5 частки квартиру АДРЕСА_1, щоб відновить порушене право власності позивачів.

З таким висновком суду першої інстанції не можливо погодитися, оскільки суд першої інстанції не визначився з правовідносинами, які виникли, та не з'ясував, що позивачі обрали не правильний спосіб захисту своїх прав.

Дійсно статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17 квітня 2008р., видане управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради, позивачам належить на праві власності в рівних частках по 1/5 частині кожному квартира АДРЕСА_1 (а.с.6).

Між позивачами та відповідачами склалися неприязні стосунки, неодноразово виникали сварки щодо порядку користування як житловими так і іншими приміщеннями квартири, що було встановлено рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2013р. та фактично визнано сторонами.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 пояснив, що він вважає позивачів співвласниками квартири, але не бажає надати позивачам оригінали правовстановлюючих документів на квартиру, оскільки вони не сплачують за комунальні послуги.

КП "Міського агентства з приватизації житла" надало позивачам відповідь за № 947-П/01-07 від 07 липня 2014р., що дублікати приватизаційних документів видаються власникам житла також, як при первинній приватизації з письмової згоди всіх повнолітніх власників житла у випадку крадіжки, втрати або зіпсування оригіналів і те, що всі спірні питання, що стосуються приватизації житла вирішуються у судовому порядку.

Суд першої інстанції вказав, що оскільки відповідачі письмову згоду не надають позивачам на отримання дублікатів правовстановлюючих документів, тому позивачі вимушені звернутися до суду за захистом своїх цивільних прав.

Однак, в матеріалах справи відсутні письмові докази відносно того, що позивачі зверталися до відповідачів з проханням надати згоду на отримання дублікатів правовстановлюючих документів.

Суд першої інстанції вважав, що відповідачі повинні були надати за першою вимогою позивачів оригінали правовстановлюючих документів на квартиру. Утримання вищевказаних документів у відповідачів порушує права позивачів щодо можливості розпорядження своїми частками у праві спільної часткової власності. Крім того, вищевказані дії відповідачів свідчать про не визнання ними право власності позивачів на квартиру.

Вказані висновки суду є помилковими, оскільки в матеріалах справи відсутні дані про звернення позивачів до відповідачів про надання їм оригіналу правовстановлюючого документу, та при наявності свідоцтва про право власності, яке не скасовано та не визнано недійсним, позивачі обрали не правильний захист свого порушеного права щодо отримання оригіналу правовстановлюючих документів.

Суд першої інстанції, визнав за сторонами право власності на спірну квартиру, вказав, що спірна квартира належить на праві власності сторонам в рівних частках на підставі свідоцтва про право власності, і в порушенні вимог діючого законодавства при наявності вказаного свідоцтва постановив рішення суду про визнання права власності на квартиру за сторонами.

Визнав право власності на спірну квартиру і за відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3, суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивачі не просили цього в своїй позовній заяві.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Ураховуючи те, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, та не встановлені всі фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судове рішення першої інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову.

З урахуванням вищевикладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2015р. скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності - відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: І.П.Сидоренко

Судді: С.О. Погорєлова

Т.В. Цюра