Ухвала

іменем україни

25 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Парінової І.К., Ступак О.В.,

Попович О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Львівської області від 4 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між ним та ОСОБА_5 було укладено договір найму квартири АДРЕСА_1, а відповідач чинить йому перешкоди у користуванні нею.

Посилаючись на наведене, просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 4 вересня

2013 року в позові відмовлено у зв'язку з безпідставністю.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 4 листопада

2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_3 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Вселено ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у зв'язку з їх безпідставністю, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження укладення між позивачем та ОСОБА_5 договору найму квартири, який би відповідав вимогам закону.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд

посилався на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2013 року, якою встановлено незаконність зняття позивача з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_1 за вказаною адресою, тому дійшов висновку, що ОСОБА_3 підлягає вселенню у квартиру АДРЕСА_1, оскільки реєстрацію місця проживання позивача у цій квартирі було поновлено 26 вересня 2014 року та задовольнив позов останнього з тих підстав, що позивача не позбавлено права користування спірним житловим приміщенням у встановленому законом порядку.

Однак, з таким висновками апеляційного суду в повній мірі погодитись не можна.

Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому законом порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім'ї наймача. Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення (ст. 98 ЖК України).

Із матеріалів справи вбачається, що згідно із витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18 червня 2003 року,

власником квартира АДРЕСА_1

була ОСОБА_5 відповідно до договору купівлі-продажу квартири

від 17 травня 2003 року (а.с. 17-19).

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_5 від

28 березня 2005 року № 2409, ОСОБА_3 було надано згоду на тимчасову реєстрацію строком на три роки у квартирі АДРЕСА_1 за спірною адресою у зв'язку зі зміною місця проживання останнього (а.с. 21).

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від

16 квітня 2013 року встановлено, що відповідно до довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописку ЛКП «Нове» від 18 березня

2013 року № 433, ОСОБА_3 був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1, як тимчасовий жилець з 2 серпня

2005 року по 5 жовтня 2012 року, а також була прописана і мати власника квартири - ОСОБА_5 дружина позивача - ОСОБА_6 з 26 березня 2003 року по 11 травня 2012 року.

Із свідоцтва про розірвання шлюбу від 28 лютого 2012 року

№ 18 вбачається, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було розірвано (а.с. 10).

Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу

від 28 квітня 2012 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 вищевказану квартиру було продано відповідачу, а 3 травня 2012 року ОСОБА_4 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 в Обласному комунальному підприємстві Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки».

Згідно із довідкою ЛКП «Нове» з місця проживання про склад сім'ї і прописку від 6 серпня 2012 року № 1479, з 15 червня 2012 року в квартирі

АДРЕСА_1 за спірною адресою було зареєстровано ОСОБА_4, як власника квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Статтею 158 Житлового кодексу УРСР визначено, що договір найму жилого приміщення укладається між власником квартири і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради або в органі управління, що ним утворюється.

Посилання позивача на те, що між ним та ОСОБА_5 було укладено договір найму вищевказаної квартири не знайшли свого підтвердження, оскільки матеріали справи не містять такого укладеного договору в письмовій формі між ОСОБА_5 (власником на той час) і ОСОБА_3 (наймачем).

Також, актом комісії ЛКП «Нове» від 25 травня 2012 року встановлено, що ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 не проживає з грудня 2011 року (а.с. 28), що не заперечувалось і позивачем.

Крім того, на момент вирішення спору квартира АДРЕСА_1 вже знаходилась у власності ОСОБА_4, тому ОСОБА_3 правових підстав на вселення не набув.

Отже враховуючи вищевказані норми права, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_3 не доведено укладення договору найму житлового приміщення на невизначений строк, та обґрунтовано вказав, що права користування квартирою АДРЕСА_1 за вказаною адресою позивач не має, тому будь-які правові підстави для законного зайняття ним спірного житлового приміщення відсутні, оскільки право власності на спірну квартиру зареєстровано вже за новим власником - ОСОБА_4

Відповідно до вказаного судова колегія дійшла висновку, що апеляційним судом не вірно встановлено та неналежно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судове рішення ухвалено із порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню.

Натомість, судом першої інстанції було досліджено усі надані сторонами докази, їм дано відповідну правову оцінку та зроблено висновки, що відповідають обставинам справи, підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції не вбачається.

Тому рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції залишенню в силі.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 4 листопада

2014 року скасувати.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 4 вересня

2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді:І.К. Парінова О.В. Попович О.В. Ступак С.П. Штелик