Справа № 303/278/15-ц
Номер рядка статистичного звіту -46
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2015 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого-судді Заболотного А.М.

при секретарі Штець І.І.

за участю: представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в м. Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області, треті особи Брестівська сільська рада Мукачівського району, управління Держземагенства в Мукачівському районі, Державна інспекція сільського господарства в Закарпатській області про визнання незаконними та скасування розпоряджень голови Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання незаконними та скасування розпоряджень голови Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником земельної ділянки в урочищі «Пригородка», площею 0,504 га, яка надана їй Брестівською сільською радою Мукачівського району для ведення особистого селянського господарства. Суміжним землекористувачем є відповідач ОСОБА_2, якому на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого 08.04.2004 року, належить земельна ділянка площею 0,2194 га в урочищі «Толока» поза межами населеного пункту, надана для будівництва та обслуговування жилого будинку на підставі розпоряджень голови Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області № 291 від 04.09.2003 року та № 371 від 04.11.2003 року. При цьому зазначає, що при прийнятті розпорядження № 291 від 04.09.2003 року з подальшими змінами, внесеними розпорядженням № 371 від 04.11.2003 року, Мукачівською РДА не дотримано вимог ст.ст. 38, 122 ЗК України. Також Державною інспекцією сільського господарства в Закарпатській області було проведено перевірку з питань дотримання вимог земельного законодавства за результатами якої складено акт від 13.11.2013 року, яким встановлено, що при прийнятті розпорядження № 291 від 04.09.2003 року з подальшими змінами, внесеними розпорядженням № 371 від 04.11.2003 року, не в повній мірі дотримано ст.ст. 38, 39 ЗК України. Враховуючи наведене просить суд визнати незаконними та скасувати розпорядження голови Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області № 291 від 04.09.2003 року та № 371 від 04.11.2003 року та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 08.04.2004 року.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позові, просив суд їх задовольнити та пояснив суду, що при прийнятті оскаржуваних розпоряджень Мукачівською РДА були порушені вимоги земельного законодавства. Також пояснив, що на підставі незаконних розпоряджень відповідачу ОСОБА_2 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку.

Відповідач в судовому засіданні заперечив проти позову, просив відмовити в його задоволенні, оскільки вважає його безпідставним та необґрунтованим. Також пояснив, що жодним чином ним не порушено права позивача при оформленні права власності на земельну ділянку. Крім того зазначив, що державний акт на право власності на земельну ділянку отримано ще у 2004 році, при цьому він подав всі необхідні документи та жодних застережень щодо оформлення права власності на земельну ділянку ні в кого не виникало. Крім того в подальшому безпосередньо сам позивач виготовила державний на право власності на свою земельну ділянку, яка є суміжною з його земельною ділянкою. Також вказав, що на даний час на спірній земельній ділянці ним побудовано житловий будинок, на який він оформив право власності як на незавершене будівництво.

Представники відповідача Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області, третіх осіб Брестівської сільської ради Мукачівського району, управління Держземагенства в Мукачівському районі, Державної інспекції сільського господарства в Закарпатській області в судове засідання не з'явилися, про час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, про причину неявки суд не повідомили.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.ст. 212-215 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України.

Судом встановлено, що розпорядженням голови Мукачівської РДА № 291 від 04.09.2003 року «Про передачу земельних ділянок у власність» із врахуванням змін, внесених розпорядженням голови Мукачівської РДА № 371 від 04.11.2003 року, ОСОБА_2 надано у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, площею 0,2194 га, в урочищі «Толока» поза межами населеного пункту на території Брестівської сільської ради Мукачівського району. На підставі вказаних розпоряджень ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, який зареєстровано в Книзі записів реєстру дії державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 165, від 04.06.2004 року, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку.

Також встановлено, що Державною інспекцією сільського господарства в Закарпатській області в ході проведення перевірки дотримання вимог земельного законодавства, за результатами якої складено акт 13.11.2013 року, встановлено, що при прийнятті оскаржуваних розпоряджень не в повній мірі дотримано вимоги ст.ст. 38, 39 ЗК України, оскільки землі житлової та громадської забудови повинні знаходитися в межах населених пунктів. Зазначене також підтверджується листами Державної інспекції сільського господарства в Закарпатській області № 04/670-К від 21.10.2013 року, № 04/6201 від 25.11.2013 року та № 04/3549 від 29.09.2014 року.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач також вказує на те, що відповідно до свідоцтва про право власності від 17.06.2014 року їй належить земельна ділянка в урочищі «Пригородка», площею 0,504 га, яка надана Брестівською сільською радою Мукачівського району для ведення особистого селянського господарства. В процесі оформлення права власності на земельну ділянку, суміжний землекористувач, один з яких є відповідач ОСОБА_2, відмовився підписати акт встановлення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки, у зв'язку з чим Брестівською сільською радою Мукачівського району було прийнято рішення № 210 від 14.11.2012 року «Про встановлення та погодження меж земельної ділянки» із врахування відмови ОСОБА_2, та погоджено відповідний акт від 09.06.2010 року. При цьому вказує, що відповідачем протягом тривало періоду часу створюються перешкоди в користуванні належній їй земельній ділянці.

Таким чином позивач вважає, що зазначене є підставою для визнання незаконними та скасування розпоряджень голови Мукачівської РДА, а відтак і підставою для скасування державного акту на право власності на земельну ділянку.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

За правилами п. 2 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.

Пунктом а ч. 1 ст. 17 ЗК України передбачено, що до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В ч. 1 ст. 118 ЗК України в редакції, яка діяла на момент прийняття розпоряджень визначено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Також ст. 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності. Згідно з ч. 1 ст. 126 ЗК України, в редакції чинній на час видачі оскаржуваного державного акта, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Згідно з п. 12 розд. Х «Перехідні положення» ЗК України до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування передбачені ст. 122 ЗК України, відповідно до ч. 3 якої (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) районним державним адміністраціям надано право передавати земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для сільськогосподарського використання, ведення лісового і водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті та для будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо).

Згідно з ст. 38 ЗК України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування. Як передбачено ст. 39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм. Також як передбачено ст. 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом.

В той же час слід зазначити наступне. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Частиною 1 ст. 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначено, що розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність.

Результат аналізу зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що, вирішуючи питання про недійсність розпорядження районної державної адміністрації та державного акта на право власності на земельну ділянку, суд має встановити не тільки обставини щодо дотримання вимог законодавства щодо відведення земельної ділянки, а й факт порушення внаслідок видачі такого акта прав особи, яка звернулась за захистом, щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою і тільки власнику або землекористувачу надається право вимагати усунення порушень цих прав.

Обгруновуючи факт порушення своїх прав позивач зокрема вказує на виявлені в ході проведення Державною інспекцією сільського господарства в Закарпатській області перевірки дотримання вимог земельного законодавства порушення при прийнятті оскаржуваних розпоряджень Мукачівської РДА. Поряд з цим жодних доказів, які б підтверджували факт порушень прав та інтересів позивача суду не представлено. Більше того, як заявив в судовому засіданні представник позивача, що на даний час будь-яких доказів щодо порушення прав позивача зі сторони відповідача як власника суміжної земельної ділянки на має.

Також встановлено судом, що відповідно до свідоцтва про право власності від 17.06.2014 року позивачу належить земельна ділянка в урочищі «Пригородка», площею 0,504 га, яка надана Брестівською сільською радою Мукачівського району для ведення особистого селянського господарства. Зазначене свідчить, що оформляючи право власності на земельну ділянку у 2014 році, тобто після прийняття та видачі оскаржуваних розпоряджень Мукачівської РДА та державного на право власності на земельну ділянку, позивач погодився з існуючою межею, що підтверджує відсутність наявності спору між землекористувачами саме щодо меж належних їм ділянок.

Таким чином будь-які докази, які б підтверджували наявність спору між власниками суміжних земельних ділянок, факт захоплення земельної ділянки позивача, накладення зовнішніх меж земельних ділянок, відсутні.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до принципу диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст. 11 ЦПК України).

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55).

Відтак, особа може звернутися до суду за захистом свого права не в будь-який спосіб, а в порядку та у формі, встановлених нормами ЦПК України та ЦК України, зокрема, заява повинна містити чітко сформульоване прохання (позовні вимоги), відповідне обґрунтування таких вимог, що лише і дає можливість належно вирішити такі вимоги по суті.

При цьому суд звертає увагу на те, що ч. 4 ст. 10 ЦПК України встановлено обов'язок суду сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зокрема шляхом роз'яснення особам їхніх прав та обов'язків, попередження про наслідки вчинення чи не вчинення певних процесуальних дій і сприянню здійснення їхніх прав у певних випадках. Разом з тим виходячи з принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, суд не вправі з власної ініціативи встановлювати якісь обставини, що мають значення для справи, зокрема шляхом витребування доказів. У ході судового розгляду судом створені усі необхідні умови для реалізації позивачем та його представником своїх прав на подання заяв про забезпечення доказів, витребування письмових доказів, якщо такі в сторони позивача відсутні.

Крім того, суд також враховує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції № 475/97-ВР від 17.07.1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно з ст. 1 Першого протококу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. До того ж у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.06.2003 року Європейський суд з прав людини зробив висновок, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 07.12.1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.01.1986 року).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Верховний Суд України за наслідками розгляду справи (постанова № 6-92цс13 від 18.09.2013 року) щодо законності передачі земельної ділянки прийшов до наступного правового висновку, відповідно до якого особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

При цьому як пояснив в судовому засіданні та відповідно встановлено судом, що ОСОБА_2 скориставшись своїм правом і не вчинивши жодних порушень отримав земельну ділянку ще у 2003 році, з того часу відкрито володів та користувався нею, розпочав будівництво житлового будинку, право власності на який зареєстрував у встановленому законом порядку. В свою чергу задоволення позову позбавить відповідача права на земельну ділянку та унеможливить його право користуватися і розпоряджатися своїм будинком.

Матеріли справи не містять жодних доказів, які б ставили під сумнів добросовісність дій ОСОБА_2 при зверненні до органу державної влади із заявою про надання йому земельної ділянки. Саме по собі таке звернення є лише використання особою наданого їй ст. 118 ЗК України права, що не свідчить про неправомірність її дій і такі дії не можуть ставитися йому в вину, тобто такі дії є добросовісними. При цьому суд враховує те, що Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях щодо подібних ситуацій (в тому числі в справах проти України, зокрема рішення у справі «Україна-Тюмень проти України» від 22.11.2007 року) неодноразово звертав увагу на наступне. Втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див. серед інших рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) від 23.09.1982 року, Series A no. 52, p. 26, § 69).

В той же час зі змісту та заявлених підстав позову вбачається, що він ґрунтується лише на формальних підставах, проте не зазначено та не встановлено в судовому засіданні, які саме інтереси позивача порушує ОСОБА_2 мирно володіючи своїм майном. В свою чергу позивач не уповноважений представляти інтереси територіальних громад чи відповідних органів державної влади, які могли би бути порушені у зв'язку з прийняттям оскаржуваних розпоряджень Мукачівської РДА.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, а також враховуючи те, що в судовому засіданні не доведено факту порушення зі сторони відповідача цивільного права чи інтересу позивача внаслідок прийняття Мукачівською РДА розпоряджень № 291 від 04.09.2003 року та № 371 від 04.11.2003 року, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. При цьому один тільки факт виявлених Державною інспекцією сільського господарства в Закарпатській області порушень при прийнятті Мукачівською РДА розпоряджень № 291 від 04.09.2003 року та № 371 від 04.11.2003 року не може слугувати підставою для задоволення позову в цій частині в межах заявленого позову.

Також оскільки заявлена вимога про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку є похідною від попередньої, тобто залежить доведеності незаконності рішення відповідного органу, на підставі якого видано державний акт, що узгоджується з правовими позиціями, які містяться постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року (справа № 6-12цс13), від 23.10.2013 року (справа № 6-93цс13) та від 25 червня 2014 року (справа № 6-67 цс14), то суд також приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову і цій частині.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 14, 57-60, 209, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України, ст.ст. 17, 38, 39, 40, 116, 118, 122, 152, 155 ЗК України, суд,-

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області, треті особи Брестівська сільська рада Мукачівського району, управління Держземагенства в Мукачівському районі, Державна інспекція сільського господарства в Закарпатській області провизнання незаконними та скасування розпоряджень голови Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Закарпатської області через Мукачівський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя А.М.Заболотний