Справа № 381/1791/15 Головуючий у І інстанції Бутенко В.О.
Провадження № 22-ц/780/5047/15 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 46 08.09.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

8 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Лащенка В.Д., Фінагєєва В.О.,

при секретарі : Нагорній Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 9 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до Борівської селищної ради Фастівського району Київської області, треті особи: Орган опіки та піклування Фастівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_4 про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року до суду з вказаним позовом в інтересах свого неповнолітнього сина звернулась ОСОБА_2, мотивуючи вимоги тим, що її син ОСОБА_3 являється власником 2/3 частин житлового будинку по АДРЕСА_1, 1/3 частина якого належить відповідачу ОСОБА_4, який також являється власником земельної ділянки площею 0,0562 га згідно з державним актом про право власності на земельну ділянку від 25 листопада 2009 року, який видано на підставі рішення Борівської селищної ради Фастівського району Київської області № 5-V-V від 31 жовтня 2006 року.

Позивач вказала, що оскільки загальна площа земельної ділянки становить 1125 кв.м, то її син, відповідно до частки у праві власності на 2/3 частини будинку мав би право користування пропорційно до такої частини земельної ділянки. Посилаючись на те, що розмір земельної ділянки відповідача не відповідає його 1/3 частині власності житлового будинку, як того вимагає ст. 120 ЗК України, і таке порушення пропорційності розміру земельної ділянки не дає можливості набути на законних підставах право власності на інші 2/3 частини земельної ділянки, ОСОБА_2 просила суд визнати недійсним та скасувати рішення Борівської селищної ради Фастівського району Київської області № 5-V-V від 31 жовтня 2006 року про передачу безоплатно ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки площею 0,0562 га по АДРЕСА_1.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 9 липня 2015 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, керуючись вимогами ст. 61 ЦПК України виходив з наявності рішення Апеляційного суду Київської області від 22 січня 2015 року, яким було встановлено, що ОСОБА_4 правомірно набув право власності на земельну ділянку, площею 0,0562 га, згідно з вимогами ЗК України в редакції чинній на момент приватизації ним спірної земельної ділянки.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, оскільки вони не ґрунтується на матеріалах справи і зроблені в результаті неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення процесуального права.

Так судом встановлено, що згідно договору дарування посвідченого 8 лютого 2005 року ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_4 1/3 частину будинку по АДРЕСА_1, при цьому власником іншої 2/3 частини спірного домоволодіння залишилась ОСОБА_6

Як вбачається технічного паспорту інвентарний № 2096, за вказаним домоволодінням була закріплена земельна ділянка загальною площею 1125 кв.м.

Рішенням Борівської селищної ради Фастівського району Київської області № 5-V-V від 31 жовтня 2006 року «Про передачу безоплатно у приватну власність земельної ділянки» ОСОБА_4 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 562,5 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Згідно акту комісії селищної ради з питань землекористування від 7 листопада 2006 року, співвласники ОСОБА_6 та ОСОБА_4 за їх взаємною згодою погодили межі користування спірною земельною ділянкою.

В подальшому, відповідно до договору дарування від 1 березня 2008 року ОСОБА_6 подарувала свою 2/3 частину спірного домоволодіння ОСОБА_7, яка в свою чергу 2 жовтня 2008 року подарувала цю 2/3 частин будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_3, інтереси якого представляє позивач як законний представник.

На підставі вищевказаного рішення селищної ради та акту про погодження меж з суміжними користувачами ОСОБА_4 звернувся до землевпорядної організації для виготовлення технічної документації із землеустрою, після чого рішенням Борівської селищної ради Фастівського району Київської області № 9-23-5 від 25 грудня 2008 року була затверджена виготовлена технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 0,0562 га.

25 листопада 2009 року на ім'я ОСОБА_4 була видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0562 га по АДРЕСА_1 з кадастровим номером земельної ділянки НОМЕР_1.

Згідно із ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до вимог ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Згідно роз'яснення, викладеного у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, тому відповідно до ст. 88 ЗК України слід брати до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі.

Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

Звертаючись до суду, ОСОБА_2 посилалась на те, що її син має право на користування частиною земельної ділянки відповідно до його частки на будинок, а оскільки між співвласниками будинку виник спір з приводу порядку користування земельною ділянкою, оспорюване рішення селищної ради було прийняте з порушенням вимог земельного законодавства.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України на вищезазначене уваги не звернув, не взяв до уваги положення ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України щодо переходу права власності чи користування земельною ділянкою або її частиною до особи, яка придбала будинок, будівлю або споруду, не з'ясував характер та суть заявлених позивачем вимог, норми права, якими вони регулюються, не встановивши існування між колишніми співвласниками угоди про порядок користування земельною ділянкою, не з'ясував, чи був установлений порядок користування земельною ділянкою попередніми власниками на момент прийняття оспорюваного рішення селищною радою й чи дотримувалися його теперішні власники будинку, а тому дійшов передчасного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Здійснивши посилання на рішення Апеляційного суду Київської області від 22 січня 2015 року, яким було встановлено, що ОСОБА_4 правомірно набув право власності на земельну ділянку, суд першої інстанції в порушення ст. 11 ЦПК України не врахував, що предметом апеляційного розгляду було рішення Борівської селищної ради Фастівського району Київської області № 9-23-5 від 25 грудня 2008 року та виданий ОСОБА_4 на його підставі державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,0562 га, яка в свою чергу була погоджена попереднім власником 2/3 частин будинку ОСОБА_6 згідно акту від 7 листопада 2006 року, в той час коли позивач ставила питання щодо протиправності рішення Борівської селищної ради Фастівського району Київської області № 5-V-V від 31 жовтня 2006 року, яке прийнято до погодження розмірів земельної ділянки.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що призвело до поверхневого вирішення спору.

В ст. 12 ЗК України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, зокрема, належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу , організація землеустрою, координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів , підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу .

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

У відповідності до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Отже, за змістом зазначеної норми права захисту підлягає не тільки право власності на земельну ділянку, а також право користування нею від будь-яких порушень зазначених прав.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ст. 155 ЗК України).

Враховуючи наведене слід дійти висновку, що приймаючи рішення про передачу безоплатно ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки площею 0,0562 га по АДРЕСА_1, Борівська селищна рада Фастівського району Київської області діяла поза межами наданих їй повноважень, визначених законодавством, оскільки замість передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки, яка відповідатиме його частці у праві власності на будинок, фактично передала частину земельної ділянки необхідної для обслуговування 2/3 частки будинку, що належить неповнолітньому ОСОБА_3, чим порушила пропорційність права користування земельною ділянкою в обсязі та на умовах, встановлених для попередніх землекористувачів.

Таким чином рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача стягуються судові витрати, понесені позивачем, а саме 243,60 грн. судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції та 121,80 грн. за подання апеляційної скарги, а всього 365,40 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 9 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Визнати недійсним та скасувати рішення Борівської селищної ради Фастівського району Київської області № 5-V-V від 31 жовтня 2006 року «Про передачу безоплатно у приватну власність земельної ділянки», яким ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку площею 562,5 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1.

Стягнути з Борівської селищної ради Фастівського району Київської області на користь ОСОБА_2 365,40 грн. сплаченого судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: