Справа № 373/2894/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2015 року Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого-судді Реви О.І.

при секретарі Хоменко Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Переяслав-Хмельницький цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя

та за позовом третіх осіб із самостійними вимогами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась з даним позовом до суду і просить постановити рішення про визнання за нею права власності на майно, набуте сторонами в період шлюбу, а саме: на ? частину квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до сторін по справі, як треті особи з самостійними вимогами, та просять визнати договір купівлі-продажу спірної квартири від 06.04.04 р. недійсним в частині визначення покупцем ОСОБА_2, визнавши їх покупцями такої квартири. У задоволенні позову ОСОБА_1 просять відмовити.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просять їх задовольнити, зазначивши про те, що спірна квартира була придбана під час шлюбу за особисті кошти подружжя та кошти їх батьків. У задоволенні позову третіх осіб із самостійними вимогами просять відмовити, оскільки він є надуманим. Окрім того, вказують на пропуск строку позовної давності за вимогою про визнання договору недійсним.

Відповідач ОСОБА_2 пред'явлений до нього позов ОСОБА_1 не визнав, зазначивши, що спірна квартира була придбана за кошти його батьків (треті особи, що заявляють самостійні вимоги) для себе. Вказує на те, що позивач не довела наявність джерела придбання спірної квартири ними як подружжям, а тому спірна квартира фактично є власністю його батьків. Пред'явлений до нього позов третіх осіб із самостійними вимогами визнав у повному обсязі, зазначивши про те, що дійсно діяв всупереч волі своєї матері. Вона уповноважила його, на підставі нотаріально посвідченої довіреності, придбати їй квартиру, а він придбав таку квартиру та оформив право власності на себе на вимогу позивача та її батьків.

Треті особи та представник третьої особи, пред'явлений ними позов підтримали в повному обсязі, зазначивши про те, що спірна квартира була придбана за їх кошти. Гроші на квартиру були передані їх сину - відповідачу ОСОБА_2 для придбання квартири саме для них, однак він придбав таку квартиру та оформив право власності на себе.

Дослідивши письмові матеріали справи, заслухавши в судовому засіданні показання свідків, а також дослідивши письмові показання свідка ОСОБА_5, що була допитана іноземним судом за міжнародним судовим дорученням, судом було встановлено наступне.

29 червня 2002 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 уклади шлюб і після одруження їм було присвоєно спільне прізвище ОСОБА_2. У цьому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_7. Не маючи власного житла вони, після укладення шлюбу, проживали в будинку батьків ОСОБА_1 - подружжя ОСОБА_6 в с. Циблі Переяслав-Хмельницького району. Маючи певні грошові заощадження та збереження, отримавши частину грошей від своїх батьків, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали спірну квартиру у ОСОБА_5 06.04.2004 р. за 9 500 доларів США. Покупцем за цим договором виступив ОСОБА_2 і реєстрація права власності на квартиру також була здійснена на нього. Після придбання у квартирі розпочався ремонт, який відбувався впродовж до 2007 року.

В силу певних причин, а також несумісності характерів та кардинально різних поглядів на сімейне життя, відсутності ведення спільного господарства та сімейного бюджету, формальності шлюбних відносин ОСОБА_1 та ОСОБА_2 припинили свої шлюбні відносини. Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2014 року, що набрало законної сили 11.03.2014 р., шлюб між ними було розірвано.

Відповідно до рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 03.09.2014 р. було встановлено, що 16.04.2014 р. ОСОБА_1 не змогла потрапити до спірної квартири, оскільки ОСОБА_2 змінив замок вхідних дверей. ОСОБА_2 визнав ту обставину, що спірна квартира була придбана у шлюбі за договором купівлі-продажу та оформлена на його ім'я. Цим же рішенням суду встановлено, що ОСОБА_2 визнає такий факт і він доказуванню не підлягає. Цим же рішенням встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за правилами ст. 368 ЦК України є співвласниками спірної квартири на праві спільної сумісної власності. Дане рішення суду набрало законної сили 15.09.2014 р.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Окрім того, за змістом ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною другою цієї статті визначено, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Як встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 народила сина ОСОБА_7 і до досягнення ним трирічного віку перебувала у відпустці по догляду за ним, отримуючи державну соціальну допомогу. Отримання нею такої державної соціальної допомоги підтверджується наданими в судовому засіданні довідками з Переяслав-Хмельницького районного управління соціального захисту населення від 29 грудня 2014 року за №№ 256, 257 та 258.

Об'єктом права спільної сумісної власності, у розумінні ч. 1 ст. 61 СК України, є спірна квартира.

Відповідно до ч. 2 ст. 68 СК України розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до приписів ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодеком та іншими нормативно-правовими актами. Тобто, до правовідносин між сторонами слід застосовувати відповідні норми ЦК України, що регулюють особисті майнові відносини осіб та право власності.

Сторони мають право відповідно до вимог ст. 69 СК України на поділ майна і розмір їх часток у цьому майні, за нормою ч. 1 ст. 70 СК України, є рівним, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Позивач не заявляла вимоги про поділ (розділ) майна в натурі, а лише просила визнати за нею право на ? частину спірного майна.

Право спільної власності регулюється нормами глави 26 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За нормою частини першої статті 370 ЦК України сторони мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Такої вимоги в суді не заявлено. Натомість позивач просить визначити її частку у спільному сумісному майні подружжя.

Посилання відповідача на з'ясування джерела придбання спірної квартири, як на підставу відмови позивачу в позові, було б доречним аби саме він ставив вимогу про поділ майна. Такої вимоги позивач не заявляв. За змістом ч. 2 ст. 61 СК України визначені об'єкти права спільної сумісної власності, в тому числі, інші доходи, одержані одним із подружжя. Одержані подружжям ОСОБА_1 гроші від їх батьків не мають письмового підтвердження, в розумінні ст. 208 ЦК України. Однак, таку обставину ніхто із учасників таких правовідносин не оспорює в установленому порядку.

З'ясування джерела придбання спірної квартири в даній справі було б доречним аби відповідач ставив таку вимогу в розумінні ст. 57 СК України, яка визначає майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка; або ж відповідно до ст. 62 СК України у разі істотного збільшення у своїй вартості майна дружини, чоловіка.

За приписами ст. ст. 355, 356, 357 та 372 ЦК України суд дійшов до висновку, що за позивачем слід визнати право спільної часткової власності (? частина) на спірну квартиру.

Факт належності спірної квартири саме ОСОБА_1 та ОСОБА_2 доводиться також і показами свідка ОСОБА_8, який вказав на те, що за спільні кошти було придбано квартиру його доньці та зятю. Гроші на квартиру також давали і треті особи у справі - батьки ОСОБА_2, і його сім'я, і були певні заощадження у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Квартиру знайшли разом із сватом - ОСОБА_3, за порадою ОСОБА_9, і домовилися за ціну із продавцем ОСОБА_5 - 9 500 доларів США. Домовилися, що квартиру оформлять на ОСОБА_2

Свідок ОСОБА_9 підтвердила ту обставину, що спірну квартиру придбали у ОСОБА_5 за її порадою.

Свідок ОСОБА_5, що була допитана Петроградським районним судом м. Санкт-Петербурга (РФ) відповідно до судового доручення про виконання процесуальних дій, показала суду, що вона дійсно продала належну їй квартиру саме молодій парі за 9 500 доларів США. Розрахунок відбувався в іноземній валюті.

Таким чином, пояснення відповідача ОСОБА_2 в тій частині, що його тесть ОСОБА_8 не приймав участі в пошуку квартири для її придбання; придбання квартири для себе його батьком ОСОБА_3 та проведення розрахунку за квартиру в гривнях, є неспроможними. Вони свідчать про несумлінність і вишукування можливості спотворити докази.

Із показання свідка ОСОБА_10 (рідний брат ОСОБА_2) вбачається, що його батько ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 50 000 грн. на придбання квартири для матері та довіреність на придбання квартири на її ім'я.

Суд констатує, що це не свідчить про те, що саме спірна квартира мала бути придбана для ОСОБА_4 Невиконання ОСОБА_2 прохання його матері ОСОБА_4 та не здійснення ним певних юридичних дій, що визначені у довіреності - це незавершені чи порушені правовідносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 і на суть цього позову не впливають.

Свідку ОСОБА_11 лише було відомо про наміри придбання квартири. Він також чув розмову, коли ОСОБА_3 говорив своєму сину ОСОБА_2 про те, що досить жити в приймах і передав йому кошти на квартиру в розмірі близько 50 000 грн. і довіреність.

Вищевикладене свідчить про те, що позовні вимоги третіх осіб про визнання договору купівлі-продажу від 06.04.2002 р. недійсним, в частині визначення покупцем ОСОБА_2 недійсним, є недоведеними. Треті особи не були стороною і заінтересованими особами в цьому договорі. Вимоги до ОСОБА_5 - не ставили.

Окрім того, із змісту довіреності від 18.02.2004 р. вбачається, що ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_2 придбати на її ім'я за ціну та на умовах за його розсудом квартиру. Яку саме квартиру - не зазначено. За правилами глави 17 ЦК України регулюються правовідносини щодо представництва. ОСОБА_4, уповноваживши ОСОБА_2 на вчинення від її імені певних дій, видала йому довіреність, що нотаріально посвідчена. Стаття 250 ЦК України передбачає право представника відмовитися від вчинення дій, які були визначені довіреністю та його обов'язок негайно повідомити особу, яку він представляє, про відмову від вчинення дій, які були визначені довіреністю. Таких обставин сторони в суді не доводили, доказів щодо них в суді не здобуто.

Окрім того, ставлячи вимогу про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійним, треті особи із самостійними вимогами не довели існування жодної підстави на яку посилалися, що визначена ст.ст. 203, 215 ЦК України, а посилання на ст. 239 та 241 ЦК України є взагалі безпідставним.

Таким, що заслуговує на увагу є заява позивача про застосування строку позовної давності до вимог третіх осіб. Дійсно, в судовому засіданні спростовано пояснення третіх осіб про те, що вони дізналися про порушення своїх прав лише нещодавно, коли у 2014 році зареєстрували своє місце проживання у спірній квартирі і позивач звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на ? частину цієї квартири.

Передавши гроші на квартиру, надаючи допомогу на проведення в ній ремонту, треті особи беззаперечно знали про те, що саме 06.04.2004 р. спірна квартира була придбана їх сином та оформлена ним на своє ім'я.

За таких підстав, коли треті особи не заявляли про поновлення строку позовної давності, суд відмовляє у задоволені позовних вимог не по суті позову, а у зв'язку з пропуском ними строку позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 7, 57, 60-62, 68-70 СК України, ст. ст. 203, 208, 215, 239, 241, 250, 355-357, 368, 370 та 372 ЦК України, згідно ст. ст. 10, 11,15, 60, 61,88, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути із ОСОБА_2 (номер платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (номер платника податків НОМЕР_2) судові витрати в розмірі 261 грн. 25 коп.

У задоволенні позову третіх осіб із самостійними вимогами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та визнання права власності відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Київської області через Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Виготовлення повного тексту рішення вчинено 14.09.15 р.

Суддя О.І.Рева