УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Леванчука А.О., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Державної установи «Інститут педіатрії, акушерства та гінекології Національної академії Медичних Наук України», треті особи: Національна академія Медичних Наук України, директор Державної установи «Інститут педіатрії, акушерства та гінекології Національної академії Медичних Наук України», про визнання недійсними наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за касаційною скаргою ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, в якому в якому, з урахуванням уточнень, просив:

- визнати недійсними пункти 2, 3, 4, наказу № 16 від 20 лютого 2014 року про реорганізацію відділення та зміни у штатному розкладі на 2014 рік;

- визнати незаконним наказ Державної установи «Інститут педіатрії, акушерства та гінекології Національної академії Медичних Наук України» № 72-о від 13 жовтня 2014 року про звільнення його з роботи;

- поновити його на займаній посаді завідувача пологового відділення для вагітних з ендокринною патологією та вадами розвитку плода;

- стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу з розрахунку 194 грн 29 коп. за кожен день прогулу починаючи з 13 жовтня 2014 року по день поновлення на роботі.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 11 квітня 2011 року він працював у відповідача на посаді завідувача пологового відділення для вагітних з ендокринною патологією та вадами розвитку плода і наказом № 72-о від 13 жовтня 2014 року його було звільнено на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату.

Вважав, що звільнення є незаконним та проведено з порушенням норм трудового законодавства, оскільки скорочення штату фактично не відбулось, а причиною звільнення стала конфліктна ситуація, яка склалась між ним та керівництвом відповідача.

За викладених підстав просив позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 січня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 травня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 січня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення Державної установи «Інститут педіатрії, акушерства та гінекології Національної академії Медичних Наук України» на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосували норми матеріального права, які їх регулюють, дійшовши обґрунтованого висновку, що процедура звільнення ОСОБА_4 проводилась із дотриманням вимог, встановлених законодавством про працю, від запропонованих посад позивач відмовився та порушень його трудових прав допущено не було; при цьому апеляційним судом дотримана процедура отримання згоди профспілкового органу на звільнення позивача.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

А.О. Леванчук

Т.О. Писана