07.09.2015 Справа № 363/1570/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

07 вересня 2015 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Скарлат О.І.

при секретарі Хом»як А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, зобов'язання укласти договір міни та стягнення компенсації, -

встановив:

Позивачі в квітні 2015 року звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, зобов'язання укласти договір міни та стягнення компенсації.

Свої вимоги позивачі обґрунтували тим, що вони разом з відповідачем є співвласниками квартири АДРЕСА_1. Шлюб між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем розірвано рішенням Вишгородського районного суду Київської області у жовтні 2014 року. В період розлучення та поділу спільного майна подружжя відповідач став агресивно себе поводити по відношенню до позивачів, у зв'язку з чим позивач неодноразово звертався із заявою про насильство в сім»ї до Вишгородського РВ ГУ МВС України в Київській області. На сьогоднішній день, відповідач повністю унеможливив своєю антисоціальною поведінкою проживання з ним в одній квартирі. Позивачі не можуть користуватись житловим приміщенням, що їм належить і вимушені проживати в квартирі батьків ОСОБА_3 Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 22 січня 2015 року про поділ спільного майна подружжя визнано право власності на ? частину квартири, за адресою: АДРЕСА_2, за позивачем ОСОБА_3 та ? частину права власності на дану квартиру за відповідачем. Позивачі зазначають, що , оскільки у відповідача на праві спільної часткової власності є житло, і він може проживати в ньому. Не дивлячись на це, він проживає в квартирі АДРЕСА_1, продовжує залякувати позивачів, вести себе агресивно, чим унеможливлює реалізацію позивачами права власності на спільне майно - користування і розпорядження.

Під час розгляду справу позивачі уточнили позовні вимоги, в останній редакції від 12 травня 2015 року в заяві про збільшення розміру позовних вимог, позивачі просять зобов'язати відповідача усунути перешкоди в користуванні житлом, а саме квартирою АДРЕСА_1 що належить на праві спільної власності ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_3, шляхом примусового виселення відповідача ОСОБА_3, до житлового приміщення, що належить йому на праві спільної часткової власності за адресою: АДРЕСА_2. Зобов'язати відповідача укласти з ОСОБА_3 договір міни часток права власності на спірні квартири - ? частини у праві власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_3, на 1/3 частину у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 що належить відповідачу ОСОБА_3 Стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 суму різниці вартості часток у праві власності в розмірі 98 374,71 грн. та суму судового збору.

Позивачі у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просять про їх задовольнити з викладених підстав в позові.

Відповідач та його представник ОСОБА_4 у судовому засіданні проти позову заперечили, надавши суду свої письмові пояснення, в яких зазначили , що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону та пояснили, що позивачі не навели обставин, за яких відповідно до закону відповідач може бути позбавлений права власності на належну йому частину квартири, на підставі викладеного відповідач просить відмовити у задоволенні позову.

Суд, вислухавши пояснення позивачів, відповідача, представника відповідача дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15 березня 2000 року, кожний по 1/3 частини.

Відповідно до довідки № 1099 від 21 травня 2014 року, виданої КПЖ і КГ Вишгородської міської ради у вищевказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_3 - власник, ОСОБА_3 - дружина, ОСОБА_2 -син, ОСОБА_5 - син.

Згідно рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 жовтня 2014 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_3 розірвано. Дане рішення набрало законної сили 11 листопада 2014 року.

Відповідно до рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 січня 2015 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ТОВ «Фінансова компанія «Тотем Капітал» про поділ спільного майна подружжя, визнання договору недійсним задоволено, зокрема визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири, що знаходиться в АДРЕСА_2, відповідно інша 1/2 частина належить відповідачу ОСОБА_3 Дане рішення набрало законної сили 24 березня 2015 року.(а.с.77-86).

Згідно ст.41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім»ї. інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам'яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника.

Згідно ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків установлених законодавством.

Виходячи з аналізу чинного законодавства, що регулює право власності на житлове приміщення, вбачається, що право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК України).

Згідно матеріалів справи вбачається, що відповідач не позбавлений права власності на частку у спірній квартирі.

Підставою для звернення до суду позивачі зазначають, що відповідач повністю унеможливив своєю антисоціальною поведінкою проживання з ним в одній квартирі, вони не можуть користуватись житловим приміщенням, що їм належить і вимушені проживати в квартирі батьків ОСОБА_3

В своїх поясненнях сторони визнали, що вони як сім»я з 2008 року проживали за адресою: АДРЕСА_3 в квартирі батьків ОСОБА_1 В. У зв'язку з погіршенням подружніх стосунків відповідач з 2014 року перейшов проживати в квартиру АДРЕСА_1, однак на даний час позивачі вирішили також проживати в квартирі АДРЕСА_1, але вважають, що умови проживання разом у спірній квартирі є неприйнятні для них, оскільки відповідач поводить себе агресивно у зв'язку з чим позивачі неодноразово зверталися із заявою про насильство в сім»ї до Вишгородського РВ ГУ МВС України в Київській області.

Крім того, в судовому засіданні позивач ОСОБА_3 зазначила, що на її думку поновлення її прав, можливе лише шляхом задоволення даного позову. При цьому інтереси відповідача не можуть братися до уваги, як одного із співвласників, оскільки вони вимушені проживати разом з батьком в його квартирі, в той час як відповідач продовжує проживати у спірній квартирі та має частку в іншій квартирі по АДРЕСА_4 де і може проживати.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беріть участь у справі, виникає спір.

Доказів того, що відповідач чинить перешкоди у користуванні спірною квартирою іншим співвласників , не надано та дані обставини заперечував відповідач ОСОБА_3

Посилання позивачів на те, що відповідач поводить себе неадекватно, веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, у зв'язку з чим притягувався до адміністративної відповідальності, суд не бере до уваги, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами в розумінні ст.58 ЦПК України, а навпаки спростовуються матеріалами справи.

Посилання позивачів на висновки дільничного інспектора, як на доказ того, що відповідач неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення за ст.173-2 КУпАП, суд оцінює критично, оскільки сам по собі висновок дільничного інспектора не доводить притягнення особи до адміністративної відповідальності, а відповідне рішення позивачами до суду не надано та даний факт не був підтверджений в судовому засіданні відповідачем ОСОБА_3

Наявність спірних правовідносин, виходячи з пояснень сторін в суді, свідчить, що між співвласниками існують спірні питання щодо можливої реалізації спірних квартир, з урахування інтересів усіх її співвласників.

Оцінюючи наявні матеріали справи у їх сукупності та приймаючи до уваги межі заявлених вимог, суд не знаходить підстав для задоволення позову в частині усунення перешкод позивачам у користуванні спірною квартирою та виселення відповідача з даного житлового приміщення.

Що стосується позовних вимог про зобов'язання відповідача укласти договір міни з ОСОБА_3 часток права власності на спірні квартири, судом зазначається наступне.

Відносини, що виникають з договорів є цивільно-правовими, які відповідно до ст. 1 ЦК України засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності сторін, які не перебувають у владному підпорядкуванні між собою.

Основним принципом регулювання цивільних відносин, серед інших, є принцип свободи договору - п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Зміст цього принципу відповідно до ст. 627 ЦК України полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 4 ЦК України акти цивільного законодавства, в тому числі і закони України, повинні прийматися відповідно до Конституції України та цього Кодексу.

Отже, Цивільний кодекс України є актом спеціальної дії у цивільно-правових відносинах, який має вищу юридичну силу у системі актів цивільного законодавства, у порівнянні із іншими актами, які повинні відповідати Цивільному кодексу України. Положення ж тих актів цивільного законодавства, що суперечать Цивільному кодексу України застосовуватися не можуть. А по суті такі вимоги як зобов'язання укласти договір не передбачені як спосіб захисту згідно ст. 16 ЦК України.

Отже , суд приходить до висновку, що заявлені вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Що стосується вимог позивачів про стягнення з ОСОБА_3 суми різниці вартості часток у праві власності в сумі 98 374 , 71 грн., суд вважає їх необґрунтованими та не доведеними , а, оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні вимог про зобов'язання укласти договір міни, а вказані вимоги є похідними , тому вони також не підлягають задоволенню.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів необґрунтовані , а тому не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.3, 60, 2120215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, зобов'язання укласти договір міни та стягнення компенсації - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.І.Скарлат