Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю в Херсонській області, про виділення в натурі частки у спільному майні, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 14 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 26 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся з позовм до ОСОБА_4, посилаючись на те, що 08 листопада 2011 року сторони уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, на підставі якого він набув право власності на Ѕ частину центру відпочинку та розваг готовністю 53 %, площею забудови 374,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на земельній ділянці площею 520 кв. м, що орендується за договором оренди землі від 20 квітня 2007 року.

Крім того, 08 листопада 2011 року сторони уклали договір про співробітництво співвласників в процесі завершення будівництва спільної часткової власності (далі - договір про співробітництво), за умовами якого (п. 1.4) по завершенню будівельно-монтажних робіт відповідно до пункту 1.2 кожна із сторін доводить за власний рахунок будівництво до 100 % готовності об'єкту до здачі його в експлуатацію та оформлення права власності за кожним із співвласників в рівних частках по Ѕ частині відповідно до плану-розділу (додаток № 1), який є невід'ємною частиною цього договору.

Позивач виконав зобов'язання щодо виконання робіт, спрямованих на завершення будівництва в обсязі близько 100 % готовності об'єкту до здачі його в експлуатацію та оформлення свого права власності на Ѕ частину об'єкта будівництва. Проте відповідач ухиляється від виконання власних зобов'язань за договором про співробітництво співвласників в процесі завершення будівництва спільної часткової власності, що перешкоджає позивачеві у здачі в експлуатацію об'єкта будівництва та оформленні права власності на зведений об'єкт.

На підставі викладеного ОСОБА_3 просив виділити йому 1/2 частину спірного об'єкту незавершеного будівництва.

Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 14 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 26 листопада 2014 року, позов задоволено.

Виділено ОСОБА_3 у власність зі складу об'єкта незавершеного будівництва будівлі центру відпочинку та розваг, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та позначеного літ. «А», ступенем готовності 81 %, наступні приміщення: приміщення першого поверху: № 3 (більярдний зал) площею 153,9 кв. м; № ІІІ (сходова клітина) площею 17,5 кв. м; № ІV (кладова) площею 3,4 кв. м; тамбур площею 2,6 кв. м; загальною площею по першому поверху 177,4 кв. м; приміщення другого поверху: № 21 (коридор) площею 20 кв. м; № 22 (комп'ютерний зал) площею 15,8 кв. м; № 23 (коридор) площею 2,1 кв. м; № 24 (санвузол) площею 2,7 кв. м; № 25 (комп'ютерний зал) площею 13,2 кв. м; № 26 (косметичний кабінет) площею 17,1 кв. м; № 27 (коридор) площею 2,6 кв. м; № 28 (санвузол) площею 2,5 кв. м; № 29 (косметичний кабінет) площею 13,0 кв. м; № 30 (кладова) площею 2,0 кв. м; № 31 (кабінет) площею 11,1 кв. м; № 32 (кабінет) площею 11,1 кв. м; № 33 (санвузол) площею 2,2 кв. м; № 34 (санвузол) площею 2,2 кв. м; № 35 (кабінет) площею 10,8 кв. м; № 36 (приміщення) площею 11,7 кв. м; № 37 (санвузол) площею 3,0 кв. м; № VII (сходова клітина) площею 15,3 кв. м; № VIII (кладова) площею 3,4 кв. м; лоджія площею 0,65 кв. м; лоджія площею 1,3 кв. м, загальною площею по другому поверху 163,75 кв. м; приміщення третього поверху: № 57 (коридор) площею 19,8 кв. м; № 58 (комп'ютерний зал) площею 15,2 кв. м; № 59 (санвузол) площею 2,2 кв. м; № 60 (кладова) площею 2,0 кв. м; № 61 (комп'ютерний зал) площею 13,4 кв. м; № 62 (комп'ютерний зал) площею 14,3 кв. м; № 63 (санвузол) площею 2,3 кв. м; № 64 (кладова) площею 2,0 кв. м; № 65 (адміністративне приміщення) площею 10,8 кв. м; № 66 (адміністративне приміщення) площею 10,7 кв. м; № 67 (санвузол) площею 1,9 кв. м; № 68 (санвузол) площею 2,2 кв. м; № 69 (адміністративне приміщення) площею 10,4 кв. м; № 70 (адміністративне приміщення) площею 11,3 кв. м; № 71 (санвузол) площею 3,0 кв. м; № 72 (комп'ютерний зал) площею 17,0 кв. м; № 73 (кладова) площею 2,1 кв. м; № ХІ (кладова) площею 3,4 кв. м; № ХII (сходова клітина) площею 18,1 кв. м, загальною площею по третьому поверху 162,1 кв. м. Загальна площа виділених ОСОБА_3 приміщень складає 503,25 кв. м і відповідає ідеальній частці Ѕ центру відпочинку та розваг, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Розподіл горища здійснити згідно поділу об'єкта.

Суд також зазначив, що дане рішення не є підставою для реєстрації органами реєстраційної служби права власності на вищевказане нерухоме майно і не звільняє ОСОБА_3 від обов'язку оформити документи на будівництво, завершити будівництво та здати відповідні приміщення до експлуатації через органи державного архітектурно-будівельного контролю у встановленому законом порядку з отриманням відповідного правовстановлюючого документу.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, місцевий суд, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що спірний об'єкт нерухомого майна є об'єктом незавершеного будівництва та знаходиться у спільній частковій власності сторін у справі. Виділення позивачеві належної йому ідеальної Ѕ частини вказаного об'єкту в натурі можливе у відповідності з фактичним порядком користування, а також подальшим оформленням документів на будівництво, завершення його у встановленому законом порядку та здачею в експлуатацію через відповідні органи.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 08 листопада 2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, на підставі якого позивач набув право власності на Ѕ частину центру відпочинку та розваг готовністю 53 % площею забудови 374,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на земельній ділянці площею 520 кв. м, що орендується за договором оренди землі від 20 квітня 2007 року.

Крім того, 08 листопада 2011 року сторони уклали договір про співробітництво, за умовами якого (п. 1.4) по завершенню будівельно-монтажних робіт відповідно до пункту 1.2 кожна із сторін доводить за власний рахунок будівництво до 100 % готовності об'єкту до здачі його в експлуатацію та оформлення права власності за кожним із співвласників в рівних частках по Ѕ частині відповідно до плану-розділу (додаток № 1), який є невід'ємною частиною цього договору.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 93/14 від 15 вересня 2014 року, будівельна готовність центру відпочинку та розваг на час розгляду справи складає 81 %; є технічна можливість розподілу недобудованої будівлі на дві окремі частини відповідно до часток співвласників.

Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» за позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців, суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Установивши, що враховуючи ступінь готовності незакінченої будівництвом будівлі, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво позивачем, суди попередніх інстанцій з урахуванням вищенаведених роз'яснень Пленуму Верховного Суду України дійшли висновку, що ОСОБА_3 відповідно до вимог ст. 364 ЦК України має право на виділ у натурі його частки із майна, що є у спільній частковій власності сторін.

Ухвалюючи рішення про виділення позивачеві певних приміщень, розташованих у північній частині спірного об'єкту незавершеного будівництва, суд першої інстанції мотивував висновок тим, що позивач стверджував про відповідну домовленість між сторонами щодо порядку користування; останній описаний експертом в описовій частині висновку.

Крім того, суд мотивував рішення порушенням відповідачем умов договору про співробітництво, зокрема невнесенням до декларації про початок будівельних робіт змін в частині співзабудовника ОСОБА_3, не оформлення на нього права оренди на відповідну частці у праві власності частину земельної ділянки, інше. Вказане створювало перешкоди позивачеві для здійснення права власності на майно.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач заперечувала проти виділення в натурі частки майна, яке є незавершеним будівництвом та не прийнято в експлуатацію. Крім того, заперечувала проти визначеного судом варіанту виділу у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності сторін.

Однак, місцевий суд, встановивши обставини набуття позивачем 08 листопада 2011 року права власності на Ѕ частину центру відпочинку та розваг готовністю 53 %, визнав за ОСОБА_3 право власності на Ѕ ідеальну частину центру відпочинку та розваг, що становить 503,25 кв. м готовністю 81 % та виділив у натурі позивачеві відповідні приміщення об'єкту незавершеного будівництва.

При цьому, суд не звернув уваги, що позивачем після купівлі об'єкту здійснено добудову другого, третього поверхів та даху спірного об'єкту незавершеного будівництва. Однак будівництво об'єкту не завершено та не введено в експлуатацію.

Разом з тим, відповідно до вимог ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Положення ч. 2 ст. 331 ЦК України слід розуміти у системному зв'язку із положенням ст. 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає винятків. Як правило, всі об'єкти нерухомого майна, зважаючи на свою специфіку, після завершення будівництва підлягають прийняттю до експлуатації та державній реєстрації.

Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч. 4 ст. 182 ЦК України).

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначено постановою Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) від 13 квітня 2011 року № 461 та іншими нормативними актами КМУ та Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

Однак слід зазначити, що ні зазначеними вище нормами, ні нормою ст. 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення.

Вказаний висновок висловлено в постанові Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14, яка є обов'язковою для всіх судів України.

У порушення вимог статей 212 - 214 ЦК України місцевий суд на вказані норми права уваги не звернув, не перевірив, що центр відпочинку та розваг було добудовано та збільшено відсоток його готовності з 53 % - на момент придбання частки позивачем до 81 % - на час звернення до суду. Експертом, відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи визначено варіант виділу частки, виходячи зі збільшеного відсотку готовності, разом з тим, поділу підлягало майно, що було у спільній частковій власності сторін відповідно до договору купівлі-продажу від 08 листопада 2011 року.

Отже, суд не перевірив, чи виникло в ОСОБА_3 в силу вимог ст. 328 ЦК України суб'єктивне право власності на новостворений об'єкт з відсотком готовності 81 % та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтями 364, 392 ЦК України.

Таким чином, висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_3 відповідно до вимог ст. 364 ЦК України має право на виділ у натурі його частки із майна, що є у спільній частковій власності сторін незавершеного будівництвом об'єкту, який в результаті добудови складає 81 % готовності, є передчасним.

Отже, суд першої інстанції не з'ясував усі обставини справи, не дослідив усі докази та не надав їм належної оцінки. З'ясування цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Апеляційний суд на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права уваги не звернув і помилково залишив рішення суду без змін.

Оскільки судами допущені порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, то оскаржувані судові рішення на підставі ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 14 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 26 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська