Провадження № 22-ц/779/511/2015
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Матківський Р.Й.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого: Матківського Р.Й.

суддів: Ковалюка Я.Ю.,Шишка А.І.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю представника апелянта - ОСОБА_2 третьої особи - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_3 про визнання права власності на 44,4 частки від всього домоволодіння, що становить 105, 4 кв.м та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 травня 1990 року, з апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 21 січня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року позивач звернулася з даним позовом та просила ухвалити рішення, про визнання за нею право власності на 44,4 частки домоволодіння по АДРЕСА_1, що становить 105,4 кв.м, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 23 травня 1990 року, що зареєстровано в реєстрі за №5.1219.

Заявлені вимоги позивач обґрунтувала тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з померлим ОСОБА_7 з 09 липня 1978 року по 04 листопада 2003 року та після його розірвання продовжували проживати разом однією сім'єю. Будинок, в якому обоє проживали належав матері померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року чоловіка, за якою вони доглядали. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року матері вони з чоловіком стали спадкоємцями її майна, оскільки продовжували проживати у її будинку, інші діти спадкодавця не подали заяви про прийняття спадщини, тому обооє фактично вступили у володіння майном як спадкоємці.

Після смерті ОСОБА_8 за спільні кошти з чоловіком провели ремонт будинку, однак тільки у 2003 році їй стало відомо, що чоловік всупереч її волі оформив свідоцтво про право на спадщину за законом на себе та своїх братів, приховавши від неї цей факт.

Вважає, що будинок та земельна ділянка, яку померлий чоловік успадкував після смерті матері є спільною сумісною власністю подружжя, а їй як дружині померлого чоловіка повинна належати частка в спадщині, яка відкрилася після його смерті, а саме 44, 4 частки від всього домоволодіння, що становить 105, 4 кв.м.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 21 січня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення представник позивача подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Представник апелянта у скарзі зазначає, що рішення суду не відповідає обставинам справи та суперечить вимогам цивільного процесуального та сімейного законодавства. Суд грубо порушив процесуальні норми та уникнув дачі оцінки та аналізу доказам по справі, висновки суду не відповідають обставинам справи, суд не проаналізував та не дав оцінки причинам, що спонукали подружжя ОСОБА_8 до проведення капітального ремонту будинку, вкладання ОСОБА_4 грошей для проведення капітального ремонту будинку, затрат на його утримання та утримання господарських споруд та прибудинкової території, не дано оцінки діям відповідача, поясненням дочці ОСОБА_7, виданій ОБТІ довідці-характеристиці від 09 лютого 1986 року, не взято до уваги стан будинку, який до проведення капітального ремонту становив 60% зносу, не дано оцінки істотному збільшенню загальної площі будинку до 237,3 кв.м, оцінки і аналізу показанням свідків, які підтвердили не тільки спільне ведення господарства, проживання однією сім'єю, вкладанням трудових і грошових затрат в проведення капітального ремонту будинку сім'єю ОСОБА_7, а і те, що по факту будинок буде належати дочці ОСОБА_3

В рішенні суд не дає оцінки діям ОСОБА_7 в частині оформлення ним свідоцтва про право на спадщину за законом, в оформлення якого було включено спільне майно подружжя. Розмір обов'язкової частки у спадщині братів померлого чоловіка позивача істотно зменшився, якщо б при оформленні спадщини були враховані трудові та грошові внески ОСОБА_4

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта та третю особу на стороні позивача, які вимоги скарги підтримали, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції на підставі наявних доказів правильно виходив з того, що відсутні законні підстави вважати, що позивачу як дружині після смерті ОСОБА_7 повинна належати частка у спадщині, яка відкрилася після його смерті у розмірі 44,4 частки від усього домоволодіння, що становить 105,4 м2 від спільного сумісного майна подружжя.

Згідно ст.ст. 11, 57, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Судом встановлено, що спір між сторонами виник щодо спадкування домоволодіння по АДРЕСА_1, який належав ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємцями домоволодіння після смерті ОСОБА_8 стали її сини - ОСОБА_7, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (а.с.13, т. 1) по 1/3 частині.

Згідно свідоцтва про смерть ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер.

Після його смерті 1/3 частку майна згідно свідоцтва про право на спадщину за законом успадкувала його дочка ОСОБА_3 (а.с. 21, т. 1).

З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємцем 1/3 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_8 стала її дочка ОСОБА_5 (а.с. 159, т.1) та за договором дарування один з братів померлого ОСОБА_7 - ОСОБА_9 подарував ОСОБА_5 належну йому 1/3 частину домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с. 161-162, т. 1).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 лютого 2013 року визнано за ОСОБА_6, сином померлого ОСОБА_7 від першого шлюбу право власності на 1/6 частину будинку АДРЕСА_1 як за спадкоємцем першої черги після смерті батька ОСОБА_7

Отже, рішенням суду першої інстанції встановлено і на підставі ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню, що спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_7 є його дочка ОСОБА_3 та син ОСОБА_6, які успадкували порівну по 1/6 частці спадкового майна та є власниками по 1/6 частини будинковолодіння по АДРЕСА_1, що підтверджується рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 лютого 2013 року. Цим ж рішенням визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 жовтня 2011 року видане на ім'я дочки ОСОБА_7 - ОСОБА_3 на 1/3 частину домоволодіння НОМЕР_1 в частині спадкування нею 1/6 частини цього домоволодіння.

Судом встановлено, що позивач перебувала в шлюбі з ОСОБА_7 з 09 липня 1978 року по 04 листопада 2003 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження та копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 11,12, т. 1).

Позивач необґрунтовано вважає, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 23 травня 1990 року є недійсним, оскільки брати її померлого чоловіка спадщину не прийняли і фактично вона з чоловіком вступили в управління майном.

Судом першої інстанції досліджено, що ОСОБА_7 проживав на час смерті зі своєю матір'ю, а тому фактично вступив в управління майном, а його брати на території УРСР не проживали, проте спадщину прийняли внаслідок продовження строку на її прийняття згідно ст. 560 ЦК УРСР. Судом першої інстанції достовірно встановлено, що спадщину від імені своїх братів прийняв ОСОБА_7, що підтверджено копіями довіреностей (а.с. 237, 238, т.1), а отже спадщина ними була прийнята вчасно та вони не були усунуті від права на спадкування.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але і з інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що законних та обґрунтованих підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним позивачем не наведено.

Враховуючи вказані вимоги закону, а також встановлені по справі обставини, суд першої інстанції дійшов правильних та обґрунтованих висновків, про те, що частку у праві на спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_4 як спадкоємець першої черги у спірному будинковолодіння не набула.

При вирішенні позовних вимог судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано оцінку доводам сторін.

Викладені доводи апеляційної скарги перевірені апеляційним судом і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело, або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 218, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 21 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Р.Й. Матківський

Судді Я.Ю. Ковалюк

А.І. Шишко