Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Закропивного О.В., Хопти С.Ф., Черненко В.А. Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - П'ята Державна нотаріальна контора м. Запоріжжя, про визнання права власності на спадкове майно за касаційною скаргою ОСОБА_2, поданою її представником ОСОБА_3, на рішення апеляційного суду Запорізької області від 25 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 у зв'язку з втратою правовстановлюючого документа та на 1/6 частку квартири в порядку спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_4, визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири; визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0413 га, яка розташована на території садівницького товариства «Чобіток» (далі - СТ «Чобіток») Малокатеринівської селищної ради в порядку спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_4

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_4, після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй майно, а саме 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0413 га, розташовану на території СТ «Чобіток». Вказувала, що за життя ОСОБА_4 заповіт не склала. Зазначала, що до спадкоємців першої черги також відноситься відповідачка, яка є її сестрою. Їй було відмовлено у видачі нотаріального свідоцтва, оскільки у неї відсутні правовстановлюючі документи на квартиру та земельну ділянку. Вказувала, що вона неодноразово зверталась до відповідачки з проханням повернути їй правовстановлюючі документи на квартиру, однак отримала відмову.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 25 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 у зв'язку з втратою правовстановлюючого документу.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину земельної ділянки, площею 0,0413 га, яка розташована на території СТ «Чобіток» Малокатеринівської селищної ради, в порядку спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні решти позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Апеляційний суд, задовольняючи частково позов, виходив із того, що позивач не може отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки в неї відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно. Крім того, через відсутність вказаних документів, ОСОБА_1 позбавлена можливості отримати свідоцтво та зареєструвати право власності на 1/3 частину спірної квартири, чим порушуються її права як співвласника.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_4, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/3 частині кожній, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 16 січня 2003 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4, після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй майно, а саме: 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0413 га, розташовану на території садівницького товариства «Чобіток». Спадкоємцями першої черги після її смерті є її діти: ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Як убачається з матеріалів справи, 13 жовтня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини.

Постановою державного нотаріуса П'ятої Державної нотаріальної контори м. Запоріжжя від 12 грудня 2013 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її матері ОСОБА_4, у зв'язку з неподанням правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844321/ed_2014_05_13/pravo1/T030435.html?pravo=1> спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1218> до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

На підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1268> спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

За змістом статті 1261 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844367/ed_2014_05_13/pravo1/T030435.html?pravo=1> у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки.

Як роз'яснено у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" <nau://ukr/v0007700-08> у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (ч. 2 ст. 370 <nau://ukr/435-15|st370>, ч. 2 ст. 372 ЦК України <nau://ukr/435-15|st372>). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

Відповідно до вимог пункту 6.4 Тимчасового положення у разі крадіжки, втрати, пошкодження тощо свідоцтва про право власності чи витягу про реєстрацію прав БТІ можуть видати дублікат витягу або за дорученням органів місцевого самоврядування, місцевої державної адміністрації та інших органів здійснити необхідні підготовчі заходи для видачі дубліката свідоцтва.

Для отримання дубліката свідоцтва чи витягу подається заява, який передує опублікування в пресі повідомлення про недійсність викрадених, загублених, пошкоджених свідоцтв про право власності чи витягів про реєстрацію прав.

БТІ перевіряє належність заявленої вимоги відомостям з реєстру прав та оформлює дублікат свідоцтва чи витягу.

На дублікаті свідоцтва чи витягу обов'язково зазначається його номер та в Реєстрі прав робиться відмітка про втрату оригіналу свідоцтва чи витягу та відмітку про видачу дубліката свідоцтва чи витягу.

Отже, аналізуючи зміст наведеної норми, слід зазначити, що діючим законодавством передбачено видачу дубліката свідоцтва про право власності лише у разі крадіжки, втрати, чи пошкодження оригіналу свідоцтва про право власності з обов'язковим дотриманням встановленої процедури, яка передує видачі, та визнанням у зв'язку з цим недійсним втраченого свідоцтва.

Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення, вищевказаного до уваги не взяв, не врахував, що ОСОБА_1 не скористалась своїм правом отримати дублікат свідоцтва про право власності на спірну квартиру відповідно до вимог закону.

Висновок суду апеляційної інстанції ґрунтується на припущеннях, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що апеляційний суд, переглядаючи справу, неповно встановив фактичні обставини справи, не визначився із характером правовідносин сторін та правовою нормою, яка підлягає до застосування при їх вирішенні, тобто ухвалив рішення з порушенням норм ст. ст. 212 <nau://ukr/1618-15|st212>-214, 303, 315 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st214>, а тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338>.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 343-345 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2, подану її представником ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 25 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик