РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2015 року м. Мукачево Справа 303/2393/15-ц

2/303/1534/15

Номер рядка стат.звіту-26

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі: головуючого - судді Кость В.В.

при секретарі Прокоп Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк»

третя особа: ОСОБА_2

про визнання недійсним кредитного договору,

За участю:

представника позивача - ОСОБА_3;

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту від 28 березня 2008 року №0.

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про порушення прав позивача як споживача, внаслідок укладення оспорюваного за предметом спору правочину, зокрема в частині ненадання позичальнику письмової інформації про умови кредитування, встановлення непропорційно великої суми компенсації, яка має бути сплачена споживачем за користування кредитними коштами, неповідомлення споживача про валютні ризики, а також несправедливого порядку нарахування та сплати штрафних санкцій. Крім того, за доводами позивача, у договір неправомірно включені умови, які дозволяють банку в односторонньому порядку змінювати процентну ставку за користування кредитними коштами. В загальному, укладений правочин порушує принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог зазначені положення ст.ст. 203, 215, 534, 638 Цивільного кодексу України, ст.ст. 11, 18, 21 Закону України «Про іпотеку», п.п. 2.1., 2.4., 3.5, 3.8. постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (надалі - Постанова).

Представник позивача, прийнявши участь у судовому розгляді справи, позовні вимоги підтримав повністю з вищевказаних мотивів та підстав.

Уповноважений представник відповідача у судове засідання не з'явився, натомість подав суду письмове заперечення на позов (а.с. 65-68), у якому наголосив на необхідності відмови у задоволенні позову з огляду на його безпідставність.

В обґрунтування заперечень зазначив, що сума, валюта та програма кредитування за оспорюваним договором були обрані позичальником заздалегідь свідомо та самостійно, про що свідчить власноручно написана ним заява про надання кредиту від 12.03.2008 року №31/3173, після чого Банком було проведено переддоговірну роботу з позивачем та укладено оспорюваний сторонами договір. Інформація про умови кредитування, яку банк надає позичальникам до укладення кредитного договору, вказана у цьому ж договорі, а тому підписавши його, позичальник надав свою згоду на всі істотні умови щодо кредитування, а також графік погашень платежів, про наявність якого вказано у п. 3.4.5 договору. Крім того вказав також на те, що відсоткова ставка за користування кредитними коштами на протязі дії договору не змінювалася.

Також, на підставі поданого суду письмового клопотання (а.с. 75), просив застосувати до вимог позивача строк позовної давності.

Третя особа, за умов її належного повідомлення про час і місце розгляду справи, у судові засідання не з'явилася.

Заслухавши доводи представника позивача, а також дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

28 березня 2008 року між сторонами по справі був укладений договір про надання споживчого кредиту за №0 (надалі - Договір).

На підставі вказаного правочину ОСОБА_1 (надалі - Позичальник) отримав у кредит 40500 доларів США до 30 березня 2026 року, із зобов'язанням Позичальника повернути зазначену суму коштів та плату за користування кредитом в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно з Додатком №1 до Договору (п. 1.2.2 Договору) (а.с. 6-12).

Вказаний правочин підписаний обома договірними сторонами.

Укладаючи Договір (п. 7.13. Договору), сторони домовилися про те що, Позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього Договору, підтверджує свої права та обов'язки за цим Договором, погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього Договору, та що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і Позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також що перед укладанням цього Договору отримав від Банку інформаційний лист відповідно до вимог законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, між сторонами 28.03.2008 року укладено Додаткову угоду №1 до Договору про надання споживчого кредиту від 28.03.2008 №0 (а.с. 15-16), за умовами якої сторони погодили внесення змін до Договору відносно графіку платежів, визначення сукупної вартості кредиту та розміру сплати платежів та комісії відповідно до тарифів визначених Додатком №2 та Додатком №3 до Договору (а.с. 17). Крім того, сторони погодили розмір процентної ставки за користування кредитними коштами (п. 1.3.1 Договору).

У забезпечення виконання зобов'язань за вказаним Договором, 28 березня 2008 року між Банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки №0/1, за умовами якого остання взяла на себе зобов'язання відповідати перед Кредитором за виконання Позичальником Договору (а.с. 13-14).

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи, у контексті з доводами та запереченнями учасників судового процесу, суд виходить з того, що згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

За змістом п. 2 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є визнання правочину недійсним.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

В п.п. 1, 2, 7, 8, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - Постанова №9) зазначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмету і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до частини першої ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша ст. 627 Цивільного кодексу України).

Обґрунтовуючи вимоги щодо визнання недійсним оспорюваного за предметом позову правочину, позивач та його представник посилалися на порушення відповідачем Закону України «Про захист прав споживачів», а також на те, що вказаний правочин укладений з порушенням приписів Постанови.

Надаючи правову оцінку таким доводам позивача та її представника, слід зазначити, що за змістом частини першої 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

В обґрунтування позовних вимог позивач та його представник посилається на порушення Банком вимог ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів».

Частинами першою та другою ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладення оспорюваного договору) передбачено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги.

З метою захисту прав споживачів під час укладання договорів про надання споживчих кредитів Національним банком України встановлені Правила надання банками України споживачу інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які затверджені Постановою.

Вказані правила регулюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту.

Згідно з приписами п. 3 зазначених Правил, кредитний договір повинен містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором.

Фактичний аналіз змісту оспорюваного за предметом позову правочину свідчить про наявність у ньому інформації про загальну суму кредиту, грошової одиниці кредиту, строку кредитування та процентної ставки, порядку надання кредиту та умови його погашення, взаємні права та обов'язки сторін, а також розміру винагороди, яку позичальник повинен сплатити на користь банківської установи за надання та обслуговування кредиту.

Слід констатувати, що позивач усвідомлював зміст взятих на себе зобов'язань та розміри відповідальності за їх невиконання, про що свідчить його підпис на кредитному договорі. Наведене вказує на те, що умови Кредитного договору позивача на момент укладення були для нього зрозумілими і такими, що відповідають його інтересам та являються для нього розумними й справедливими. Даний висновок суду підтверджується й фактичними діями Позичальника, який проводив погашення кредиту не ставлячи до Банку будь-яких претензій. Виходячи із цього, права позивача як споживача фінансових послуг не були обмежені на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про умови кредиту. Крім цього, усі ризики, пов'язані з істотною зміною обставин, з яких Позичальник виходив при укладенні Кредитного договору, останній прийняв на себе добровільно без будь-якого примусу з боку Банку.

Таким чином, при укладенні кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину, які передбачені Цивільним кодексом України та Законом України «Про захист прав споживачів».

В судовому засіданні не встановлено порушення прав та інтересів позивача і ним не доведено, що укладені Договір, Додаткова угода, Додаток №3 до Договору суперечить вищевказаним законодавчим актам.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави, його маральним засадам.

Судом встановлено, що сторони в добровільній формі досягли згоди стосовно всіх умов договору, що мають істотне значення, а також Банк у письмовій формі надав позивачу вичерпну інформацію про умови кредитування в іноземній валюті, попередивши його, що валютні ризики під час виконання зобов'язань покладені на позичальника, а також надав розрахунок орієнтованої сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, що вбачається із підписаних позивачем Договору, Додаткової угоди до Договору про надання споживчого кредиту від 28.03.2008 року та Додатку №3 до Договору (а.с. 15-16, 17).

Також позивач своїм підписом на кожній сторінці Договору та Додатків до нього фактично підтвердив, що банк надав йому у письмовій формі та в повному об'ємі інформацію, яка передбачена п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того частиною другої ст. 11 названого вище закону передбачено, що у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Однак ні ст. 15 ні ст. 23 вказаного Закону не передбачений такий вид відповідальності як визнання недійсним договору внаслідок ненадання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію (послугу).

Тобто, у випадку ненадання в повному обсязі вказаної інформації така обставина сама по собі не може слугувати підставою для визнання недійсним кредитного договору.

Так само, позивачем не було надано доказів відносно того, що кредитор ввів його в оману або надав недостовірну інформацію, оскільки такі твердження спростовуються матеріалами справи.

Аналіз наведених норм права та встановлених у справі обставин дає підстави стверджувати, що договір про надання споживчого кредиту від 28 березня 2008 року укладено з додержанням сторонами вимог, які встановлені діючими на той час актами цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Крім того, в обґрунтування своїх вимог позивач посилається на включення Банком в Договір несправедливих умов для нього як споживача та порядок зміни процентної ставки, а також на те, що оспорюваний правочин порушує принцип рівності сторін.

Проте, за результатами судового розгляду справи, такі доводи позивача та його представника не знайшли свого правового підтвердження та об'єктивного підґрунтя.

По відношенню до цього, слід зазначити, що відповідно до приписів частини п'ятої ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

З наявних у матеріалах справи копій Договору (п. 1.6) та Додатку №3 до нього, судом встановлено, що сторони погодили наступну сталу черговість та обсяги погашення грошових зобов'язань Позичальника за Договором та внесення плати за обслуговування Банком кредиту, а саме: прострочені комісії (якщо буде мати місце прострочення), строкові комісії, прострочені проценти (якщо буде мати місце прострочення), строкові проценти, прострочена сума основного боргу (якщо буде мати прострочення), строкова сума основного боргу та штрафні санкції за Договором.

Що стосується аргументів та доводів позивача та його представника несправедливість вищевказаного порядку та суперечність такої черговості положенням, які містяться в ст. 534 Цивільного кодексу України, то у відповідності зі ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

При цьому, а ні ст. 534, а ні норми Цивільного кодексу України та інших законодавчих актів не місять прямої заборони на встановлення графіку черговості, який був погоджений між позивачем та відповідачем.

Разом з тим, договором була передбачена можливість банку виключно ініціювати зміну розміру процентної ставки лише у випадку настання об'єктивних незалежних від волі сторін обставин.

У матеріалах справи відсутні дані про те, що при підписанні Договору та додаткової угоди до нього, порушено принцип вільного волевиявлення сторін без узгодження всіх істотних умов договорів. Адже про вільне волевиявлення позивача свідчать підписи на усіх договорах. Всі інші посилання позивача на несправедливість та дискримінаційний характер Договору зводяться лише до посилань на збільшення банком відсоткової ставки, що прямо передбачено умовами Договору, згоду на підписання якого надав позивач, і таке збільшення на час укладення Договору не забороняється законом.

Крім того, відсоткова ставка за користування кредитними коштами, на протязі дії Договору, Банком, в односторонньому порядку, не змінювалася.

Також безпідставним є доводи позивача про дискримінаційні умови договору щодо можливості підвищення відсоткової ставки банком, оскільки оспорюваний договір було укладено до набрання чинності Законом України від 12.12.2008 року №661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку».

За таких обставин справи, суд не знаходить правових підстав для задовлення позову та визнання оспорюваного договору недійсним, з мотивів, на які вказав позивач та його представник.

Також не заслуговують на увагу і доводи представника відповідача щодо застосування до вимог позивача строків позовної давності, оскільки за результатами судового розгляду справи не встановлено порушень прав позивача, внаслідок укладення спірного Договору, які б підлягали судовому захисту, так як наслідки спливу позовної давності застосовуються лише у тому випадку, якщо порушене право підлягає захисту.

Крім того, на момент судового розгляду даної справи, Договір є діючим. В свою чергу, сторони Договору здійснюють свої права та обов'язки протягом строку його дії, тобто протягом усього часу дії договору сторони можуть звертатися за захистом своїх прав.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 8, 10, 11, 14, 57-60, 212-215, 223, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

2. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали учать у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Кость

Повний текст рішення суду виготовлено та підписано 14.09.2015.