У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 травня 2014 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, просив встановити факт проживання однією сім'єю його з ОСОБА_4 із вересня 2000 року, визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, Ѕ частину земельної ділянки НОМЕР_1 у садовому товаристві «Роднік» (далі - СТ «Роднік») у с. Забір'ї Києво-Святошинського району Київської області, на якій за спільні кошти було збудовано житловий будинок, вселити його у спірну квартиру й будинок та зобов'язати ОСОБА_4 не чинити йому перешкоди у користуванні вказаним майном.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з вересня 2000 року він проживав спільно із відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу. За час проживання однією сім'єю сторонами було придбано квартиру та земельну ділянку.

Відповідач позбавляє його права користування вказаним нерухомим майном та його особистим майном, змінила вхідні замки в квартирі та будинку.

Справа розглядалась судами різних інстанцій неодноразово.

Останнім рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 21 серпня 2014 року, позов задоволено. Встановлено факт проживання ОСОБА_3 із ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період із 1 вересня 2004 року до лютого 2012 року. Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0610 га, кадастровий НОМЕР_2, що розташована за адресою: АДРЕСА_3. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення у справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що за ОСОБА_4 зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 2 березня 2005 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 28 квітня 2007 року ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_6 земельну ділянку НОМЕР_1 у СТ «Роднік» у с. Забір'ї Києво-Святошинського району Київської області, вартістю 85 500 грн, загальною площею 0,61 га.

На вказаній земельній ділянці збудовано будинок, який не зареєстровано у встановленому законом порядку.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3 та встановивши факт його спільного проживання із ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1 вересня 2004 року до лютого 2012 року, суд першої інстанції, посилаючись на показання свідків, дійшов висновку, що сторони у вказаний період проживали разом, мали спільний побут, виявляли спільне бажання народити дитину, набували у власність майно та покращували його спільною працею.

Суд першої інстанції також дійшов висновку, що за час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу сторони набули у спільну сумісну власність земельну ділянку НОМЕР_1 у садовому товаристві «Роднік» у с. Забір'ї Києво-Святошинського району Київської області, загальною площею 0,61 га. Суд виходив із того, що ОСОБА_4 не надала належних і допустимих доказів про придбання зазначеної земельної ділянки за рахунок її коштів, а наданий нею договір дарування коштів її батьком ОСОБА_7 не посвідчений нотаріально та є нікчемним.

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції та залишив ухвалене ним рішення без змін.

Із висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна з огляду на таке.

Згідно із частиною першою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ст. 74 СК України (у редакції, яка була чинною на час придбання спірної земельної ділянки), якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Положення ст. 74 СК України дають підстави дійти висновку, що вони поширюються на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

При застосуванні ст. 74 СК України необхідно виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року (справа № 6-97цс11).

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім'єю; спільний побут; взаємні права та обов'язки (ст. ст. 3, 74 СК України).

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановлюючи факт проживання позивача та відповідача однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суди виходили із показань свідків про те, що сторони з 2000 року до 2012 року проживали однією сім'єю, мали спільний побут та взаємні права та обов'язки, а також письмових доказів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 посилалася на те, що наявні у справі докази про спільне проживання сторін є суперечливими, зокрема, у 2006 році сторони проживали окремо, що підтверджується письмовими доказами, позивач проживав за адресою: АДРЕСА_2, а відповідач проживала за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно із ч. ч. 1, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Водночас згідно із ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

За змістом положень ст. 29 ЦК України та ст. ст. 2, 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 8 травня 2007 року встановлено, що позивач ОСОБА_3 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 (а.с. 114, т.2).

У договорі про надання послуг стільникового мобільного зв'язку від 5 вересня 2006 року ОСОБА_3 своєю адресою зазначав АДРЕСА_2 (а.с. 1-12, т.4). Цю ж адресу зазначено у виписках із медичної картки ОСОБА_3 від 29 квітня 2008 року та 5 травня 2008 року (а.с. 8, 9, т.4).

Апеляційний суд виходив із того, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 8 травня 2007 року не має преюдиційного значення. Проте апеляційний суд не дав оцінки факту звернення ОСОБА_3 з таким позовом, не з'ясував, чи не свідчить звернення із таким позовом про визнання ОСОБА_3 місцем свого проживання квартири АДРЕСА_2.

Апеляційний суд дійшов висновку, що ведення сторонами спільного господарства підтверджується рахунками та квитанціями про придбання будівельних матеріалів (а.с. 7-19, 247-249, т.1). Проте зазначені квитанції свідчать про розрахунки за 2010 - 2011 роки.

Апеляційний суд не з'ясував, чи на час придбання земельної ділянки у 2007 році сторони проживали спільно однією сім'єю, чи між сторонами склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, не взяв до уваги, що показання свідків не мають вирішального значення на підтвердження тієї обставини, що сторони саме на час придбання земельної ділянки спільно проживали, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, притаманні подружжю.

З огляду на викладене, апеляційний суд не надав належної оцінки доказам у їх сукупності та не спростував доводи апеляційної скарги.

Водночас суди надали належну оцінку наданому ОСОБА_4 письмовому договору дарування від 28 квітня 2007 року, відповідно до якого ОСОБА_7 подарував ОСОБА_4 90 900 грн на придбання земельної ділянки НОМЕР_1 у СТ «Роднік» у с. Забір'ї Києво-Святошинського району Київської області, та дійшли обґрунтованого висновку, що цей договір є нікчемним, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 719 ЦК України його не було посвідчено нотаріально.

З огляду на допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин справи, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 серпня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник