Справа № 303/5179/15-ц
н.р. стат. звіту - 45
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І м е н е м У к р а ї н и
17 вересня 2015 року м. Мукачево
Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області у складі головуючого судді Носова В.В., при секретарі Іванчо Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ГУ ДМС в Закарпатській області, Управляюча компанія «І.Т.В. Сервіс Плюс» про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням
ОСОБА_1, яка також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа ГУ ДМС в Закарпатській області, Управляюча компанія «І.Т.В. Сервіс Плюс» про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.
Позовні вимоги обґрунтовують тим, що вона, ОСОБА_1, та її малолітня донька ОСОБА_3 є співвласниками вказаної квартири АДРЕСА_1. Відповідач ОСОБА_2, хоча і зареєстрований за вищевказаною адресою, однак з 2013 року не проживає у ній. Факт реєстрації відповідача викликає труднощі у вільному володінні, користуванні та розпорядженні позивачами своєю власністю, зокрема при оплаті комунальних послуг.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з'явилася, натомість подали до суду заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задоволити та проти ухвалення заочного рішення не заперечують.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся відповідно до положень ст. 74 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, а тому за згодою позивача відповідно до ст.224 ЦПК України суд, розглянув справу на підставі наявних у ній доказів.
Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.
Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №24570975 від 25.11.2009 року, позивачу та її малолітній доньці ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності (1/2 частки на кожного) належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.5).
Належність на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1, підтверджується окрім вищевказаного Витягу, наявними в матеріалах справи копіями свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за №1-1857 та №1-1858 від 10.11.2009 року (а.с.5-6)
Відповідно до Акту від 13.08.2015 року за №271, засвідченого мешканцями буд. АДРЕСА_1, відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, не проживає в квартирі АДРЕСА_1, з жовтня 2013 року. (а.с.9)
Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи та вимоги позивачів за предметом позову суд виходить з наступного.
При вирішені спору за предметом позову суд виходить з того, що згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом п. 3 частини другої ст. 15 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право.
За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.
Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.
У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».
Виходячи з міжнародно-правових зобовязань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.
Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.
З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).
Частиною другою п. 15 пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Таким чином, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу України, та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням національного та міжнародного законодавства свідчать про те, що реєстрація відповідача у будинку, за умови документально підтвердженого права власності позивачів на будинок порушує їх право на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке є абсолютним, непорушним та гарантованим законом.
Отже, вимоги позивачів у повній мірі відповідають законодавчо встановленому способу захисту позивачем свого порушеного права (ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України).
З набуттям позивачем по даній справі права власності на квартиру АДРЕСА_1, має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями ст. 318 Цивільного кодексу України, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в будинку інших осіб.
Волевиявлення власника майна за предметом позовних вимог спрямоване на визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Такі вимоги слід вважати правомірними, оскільки вони в повній мірі узгоджується з тими правомочностями, які передбачається цивільно-правовим інститутом права приватної власності (ст.ст. 316, 318 Цивільного кодексу України).
Враховуючи вищевказані обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача втратившим право користування житлом підлягають задоволенню у повному обсязі.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 318, 321, 383, 391 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 11, 14, 57-60, 169, 212-215, 223, 224-228, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, втратившим право користування житлом, а саме квартирою АДРЕСА_1.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали учать у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Мукачівського

Міськрайонного суду В.В. Носов