22-ц/775/941/2015(м)
Категорія 56 Головуючий у 1 інстанції Матвєєва Ю.О.
Доповідач Ігнатоля Т.Г.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого - Ігнатоля Т.Г.,

суддів - Кочегарової Л.М., Зайцевої С.А.,

при секретарі - Герасимовій Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом Маріупольської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату №37 Донецької обласної ради до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок порушення трудових обов'язків

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року Маріупольська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат №37 Донецької обласної ради звернулася до суду з указаним позовом. В обґрунтування посилалася на те, що в результаті перевірки, проведеної Маріупольською об'єднаною державною фінансовою інспекцією, було виявлено недостачу та безпідставне списання медичною сестрою ОСОБА_1 дезінфікуючих засобів на загальну суму 1941,52 грн. Відповідачка ОСОБА_1 розписалася в акті ревізії, чим фактично визнала свою вину у заподіянні шкоди, та в заяві на ім'я директора школи-інтернату від 22 грудня 2014 року зобов'язалася добровільно погасити у строк до 25 травня 2015 року всю суму заборгованості 1941,52 грн., але не виконала своїх зобов'язань.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 03 серпня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Маріупольської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату №37 Донецької обласної ради в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 1941 грн. та судовий збір в сумі 243,60 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду та посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, відповідачка просить рішення скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Посилається на те, що судом не взято до уваги, що позивачем не проведена службова перевірка і не з'ясовані причини та не доведена її вина у заподіянні шкоди; акт ревізії не є доказом її вини, оскільки відображені в ньому відомості не відповідають дійсності; суд встановив, що її посада не входить в перелік посадових осіб, з якими укладається договір про повну матеріальну відповідальність, але, незважаючи на це, суд не визнав акт ревізії незаконним і не притягнув до участі у справі в якості співвідповідачів посадових осіб школи - інтернату.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідачки ОСОБА_1, яка підтримала доводи скарги та просила її задовольнити, заперечення проти скарги представника позивача - Чваркової А.В., яка просила скаргу відхилити, а рішення суду залишити без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У відповідності зі ст.303 ЦПК України, суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, тобто, в частині задоволення позову про відшкодування матеріальної шкоди і не перевіряє його законність у зв'язку з відсутність апеляційної скарги в частині відмови у стягнення витрат на правову допомогу.

Відповідно до ст.308 ЦПК У країни апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що на підставі наказу №223 від 21 жовтня 2003 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу медичною сестрою у Маріупольську спеціалізовану загальноосвітню школу-інтернат № 37, що підтверджується записами в її трудовій книжці (а.с. 21-22).

При працевлаштуванні вона була ознайомлена з посадовою інструкцією№12 медичної сестри і підписала її ( а.с. 25).

23 жовтня 2003 року та 1 січня 2015 року з ОСОБА_1 було укладено договір про матеріальну відповідальність за передані під звіт товаро - матеріальні цінності ( а.с. 23, 24).

У відповідності з Актом ревізії № 05-860/137 від 25 грудня 2014 року фінансово-господарської діяльності Маріупольської спеціалізованої загальноосвітньої школи-інтернату № 37,проведеної Маріупольською об»єднанню державною фінансовою інспекцією за період з 01 жовтня 2008 року по 31 грудня 2014 року встановлено недостачу та безпідставне списання дезінфікуючих засобів - дезактину та хлоронтаїну у травні 2010 року, липні та травні 2011 року та протягом 2012 року. Зазначене порушення призвело до матеріальнох збитків на суму 1941,52 грн. В акті ревізії зазначено, що це порушення сталося з вини медичної сестри ОСОБА_1 (а.с.11-15,82-99).

Заявою на ім'я директора школи - інтернату ОСОБА_1 зобов'язалася добровільно погасити суму матеріальної шкоди частками у строк до 25 травня 2015 року ( а.с. 28).

Згідно припису від 29 грудня 2014 року про усунення виявлених ревізією порушень Державною фінансовою інспекцією рекомендовано директору Маріупольської спеціалізованої загальноосвітньої школи-інтернату № 37 прийняти заходи щодо притягнення до відповідальності за встановленими порушеннями винних осіб (а.с.9).

Задовольняючи позов в частині відшкодування матеріальної шкоди, суд виходив з того, що факт спричинення шкоди Маріупольській спеціалізованій загальноосвітній школі-інтернату № 37 внаслідок неналежного виконання відповідачкою трудових обов'язків доведено, а тому, враховуючи, що ОСОБА_1 не несе повної матеріальної відповідальності, вона повинна нести відповідальність за заподіяну шкоду в розмірі свого середньомісячного заробітку.

Колегія суддів вважає, що висновки суду з цього приводу є вичерпними, ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні доказах та вимогах закону.

Згідно з ч.1 ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

Відповідно до ст.132 цього Кодексу за шкоду, заподіяну підприємству, установі організації при виконанні трудових обов'язків працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середньомісячного заробітку.

Як вбачається з п.п.3,4 Посадової інструкції медичної сестри №12, затвердженої директором Маріупольської спеціальної загальноосвітньої школи - інтернату №37, в посадові обов'язки ОСОБА_1 входить ведення поточної та звітної документації. За завдання школі - інтернату збитків чи матеріальної шкоди медична сестра несе відповідальність у межах, визначені адміністративним, кримінальним і цивільним Кодексами України ( а.с. 25).

З пояснень відповідачки в судовому засіданні апеляційного суду вбачається, що дезінфікуючі засоби, як і інші медичні препарати, для своєї роботи вона отримує в аптеці по накладним, які здає в бухгалтерію, всі матеріальні цінності знаходяться у неї в кабінеті, їх на наявність та кількість фіксується нею в журналах обліку, а витрати оформлюються актами на списання, що передаються в бухгалтерію та фіксуються нею в журналах на списання, які зберігаються у неї на протязі трьох років.

Як вбачається з матеріалів справи, в своїх поясненнях під час проведення ревізії на ім»я начальника Маріупольської об'єднаної держфінінспеккції від 16 грудня 2014 року ОСОБА_1 визнала факт недостачі дезактину та безпідставне списання дезінфікуючого засобу - хлоронтаїну, зазначивши, що це сталося можливим внаслідок використання дезактину без фактичного фіксування в журналі обліку витрат та у зв'язку з втратою журналу обліку дезінфікуючих засобів за ревізійний період ( а.с. 107-108.)

Згідно з довідкою Маріупольської спеціалізованої загальноосвітньої школи-інтернату № 37 від 24 липня 2015 року середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 становить 2545,19 грв.( а.с. 117)

Враховуючи викладені обставини, колегія вважає, що суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи та визначив відповідні їм правовідносини, оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для покладення на ОСОБА_1 відповідальності за шкоду, заподіяну при виконанні нею трудових обов'язків в межах середньомісячного заробітку.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Доводи відповідачки про те, що позивачем та судом не доведено її вини у заподіянні шкоди; що висновки комісії держфінінспекції про допущені нею порушення, покладені судом в основу рішення, не відповідають дійсності; що акт ревізії є незаконним; що на неї здійснювався моральний вплив з боку керівництва школи - інтернату та держфінінспекції, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки будь- яких доказів на підтвердження цих доводів відповідачка не надала.

В своїх поясненнях в судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 зазначала про те, що акт ревізії нею не оскаржувався; доказом відсутності її вини в заподіянні шкоди школі - інтернату є матеріали внутрішньої інвентаризації, яка проводилася комісією школи - інтернату до проведення ревізії держфінінспекцією, під час якої було встановлено, що фактично мала місце пересортиця - отримано більшу кількість хлоронтаїну замість дезактину, які є ідентичними дезінфікуючими засобами, але акту внутрішньої інвентаризації позивач суду не надав.

Між тим, з пояснень представника позивача Чваркової А.В. в апеляційному суді встановлено, що інвентаризація школою - інтернатом не була проведена і акт не складався. Пересортиці при прийомі вказаних дезінфікуючих засобів не було і не могло бути, оскільки ОСОБА_1 отримувала ці препарати по накладним, які здавала в бухгалтерію і не зверталася з цим питанням до бухгалтерії.

Відповідачка цих обставин не заперечувала. Будь - яких належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів, на спростування висновків ревізії ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не надала.

Посилання ОСОБА_1 на те, що підстав для притягнення її до матеріальної відповідальності немає, оскільки за даним фактом не було проведено службову перевірку та не було вирішено питання щодо її притягнення до дисциплінарної відповідальності, колегія суддів вважає таким, що не відповідає вимогам закону.

Виходячи з положень ст.130 КЗпП України при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Оскільки факт заподіяння шкоди школі - інтернату винними діями ОСОБА_1 встановлений і відповідачкою не спростований, підстав для відмови у позові з цих підстав немає.

Доводи відповідачки про те, що суд, визнав неправомірним укладення з нею договору про повну матеріальну відповідальність, оскільки вона не відноситься до категорії осіб, з якими, відповідно до ст.135-1 КЗпП України, може бути укладений такий договір, але не визнав акт ревізії з цих підстав незаконним, є безпідставними. Таких позовних вимог не заявлялося, а суд, відповідно до ст. 11 ЦПК України, розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції зроблені висновки, які не відповідають фактичним обставинам справи, що порушені норми матеріального і процесуального права.

Таким чином, оскільки рішення ухвалено у відповідності з нормами матеріального і процесуального права, воно підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга ОСОБА_1 - відхиленню.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 серпня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.Г.Ігнатоля

Судді: Л.М.Кочегарова

С.А.Зайцева