Провадження № 22-ц/783/4079/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Бохонко Е.Р.

з участю прокурора Заєць І.Є., представника позивача Гринихи Х.А., представника відповідача - ОСОБА_3, представника третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 березня 2015 року у справі за позовом прокурора Галицького району м. Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради до ОСОБА_5, з участю третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_6, про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

встановила:

У вересні 2014 року прокурор Галицького району м. Львова звернувся в суд з позовом в інтересах держави в особі Львівської міської ради до ОСОБА_5, з участю третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_6, в якому просив витребувати з володіння ОСОБА_5 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради нежитлове приміщення цокольного поверху, що складається з приміщень під літ. 1-1; 1-2; 1-3; 1-4, загальною площею 35,3 м.кв., вартістю 158 тис. грн., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та визнати за територіальною громадою м. Львова в особі Львівської міської ради право власності на зазначене нежитлове приміщення (а.с. 1-6).

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 23 березня 2015року позов задоволено частково.

Витребувано з володіння ОСОБА_5 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради нежитлове приміщення цокольного поверху, що складається з приміщень під літ. 1-1; 1-2; 1-3; 1-4, загальною площею 35,3 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за територіальною громадою м. Львова в особі Львівської міської ради право власності на нежитлове приміщення цокольного поверху, що складається з приміщень під літ. 1-1; 1-2; 1-3; 1-4, загальною площею 35,3 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави 243,60 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржили відповідач ОСОБА_5 та третя особа на стороні відповідача ОСОБА_6

Відповідач ОСОБА_5з оскаржуваним рішенням не погоджується, вважає, що суд не дослідив та не надав належної оцінки усім обставинам справи, висновки суду суперечать фактичним обставинам справи.

Покликається на те, що обставинами справи не доводиться права власності Львівської міської ради на спірне нежитлове приміщення, оскільки згідно рішення виконкому Ленінської районної ради народних депутатів трудящих № 22 від 14.04.1987 року будинок АДРЕСА_1 належить місцевій раді Ленінського району м. Львова та знаходиться на балансі ЖЕД-106.

Позивач жодним чином не доводить, яким чином Львівська міська рада отримала у власність вказаний житловий будинок від місцевої ради.

Звертає увагу на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу від 18.12.2013 року ОСОБА_6 був законним власником спірного приміщення, його право власності було зареєстроване в державному реєстрі, рішення Галицького районного суду м. Львова від 24.05.2013 року у справі № 461/5449/13-ц в цей час набрало законної сили та не було скасованим, тому він мав право на продаж спірного нежитлового приміщення.

Договір від 18.12.2013 року є чинним по теперішній час, відповідач оплатила грошові кошти за спірне приміщення та не може нести відповідальність за помилки суду з приводу визнання права власності на таке приміщення.

Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 березня 2015 року скасуватита ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Третя особа ОСОБА_6 в апеляційній скарзі зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази державної реєстрації за Львівською міською радою права власності, як і докази виникнення права власності у позивача.

Звертає увагу на те, що відповідно до ст. 388 ЦК України особа, яка звернулась в суд з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні іншої особи, в даному випадку відповідача ОСОБА_5

На переконання апелянта, факт знаходження майна на балансі особи не є доказом права власності чи законного володіння.

Крім цього, незрозумілим для апелянта є те, яким чином Львівська міська рада отримала майно, яке, відповідно до рішення виконкому Ленінської районної ради народних депутатів трудящих від 14.04.1987 року № 222, належало місцевій раді Ленінського району м. Львова.

Вважає, що у Львівської міської ради немає підстав витребовувати в ОСОБА_5 спірне нежитлове приміщення цокольного поверху, яке остання набула на підставі належно посвідченого договору купівлі-продажу від 18.12.2013 року, який не скасовувався та є чинним.

На його думку, ОСОБА_5 є власником вказаного приміщення, оскільки її право власності є зареєстрованим, що визнає позивач.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 березня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 та представника третьої особи ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційних скарг, а також пояснення прокурора Заєць І.Є. та представника позивача Гринихи Х.А. на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що скарги не підлягають задоволенню виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Судова колегія приходить висновку, що оскаржуване рішення відповідає зазначеним вимогам закону, а висновки суду ґрунтуються на матеріалах справи.

Задовольняючи позовні вимоги районний суд виходив з того, що нежитлове приміщення загальною площею 35,2 м.кв. по АДРЕСА_1 вибуло з володіння територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради проти її волі, внаслідок незаконних дій ОСОБА_6, при цьому ОСОБА_5 придбала дане приміщення у ОСОБА_6 за відплатним договором, тому таке підлягає витребуванню з володіння відповідача на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційних скарг відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів виходить із наступного.

Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Підстави набуття права власності та момент набуття права власності визначаються відповідно до законодавства, чинного на момент, з яким позивач пов'язує виникнення у нього права власності.

Відповідно до п. 10 розд. V "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому порядку передане державою до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць, набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних одиниць.

Момент виникнення права власності починається з державної реєстрації цього права відповідно до Цивільного Кодексу України, що набув чинності з 01.01.2004 року, але діюча у попередній період ст. 128 Цивільного Кодексу Української РСР визначала загальне правило, за яким перехід права власності пов'язувався з моментом передачі речі. При цьому, обов'язок власника зареєструвати право власності на нерухоме майно у період до 2004 року не впливав на існування статусу власника нерухомого майна та притаманних такому власнику правомочностей у спірних правовідносинах.

Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Судом встановлено, що пунктом 18 рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих № 115 від 21.02.1978 р. вирішено підвальну квартиру АДРЕСА_1 зняти з балансу як житлову, одночасно передано для використання під опорний пункт міліції при ЖЕК-10 (а.с. 15-16).

В свою чергу, рішенням виконкому Ленінської районної ради народних депутатів від 14.04.1987 р. № 222 затверджено реєстр житлових будинків, які належать місцевим радам по Ленінському району м. Львова», при цьому в реєстрі під № 181 зазначено будинок АДРЕСА_1. Пунктом № 2 вказаного рішення зобов"язано львівський МБТІ провести реєстрацію даних будинків і видати реєстраційне посвідчення ЖЕО Ленінського району (а.с. 18, 19).

В подальшому, ухвалою Львівської міської ради № 2347 від 16.02.2009 року нежитлове приміщення цокольного поверху площею 35,2 м.кв. на АДРЕСА_1 надано в оренду Галицькому РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області для використання під дільничний пункт міліції (а.с. 20).

23.10.2009 року між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та Галицьким районним відділом Львівського управління ГУ МВС України у Львівській обасті укладено договір оренди № Л-7310-9, згідно з яким передано в оренду спірне приміщення (а.с. 21-24).

З наведеного вбачається, що Львівська міська рада та її виконавчі органи, реалізуючи від імені територіальної громади міста повноваження власника такого комунального майна, в порядку положень ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні" передали спірне майно по АДРЕСА_1 в оренду Галицькому РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ухвалою Львівської міської ради № 243 від 27.05.1999 року «Про питання управління майном міської комунальної власності» (а.с. 130-131) вирішено вважати такими, що належать до міської комунальної власності побудовані до 1939 року об'єкти нерухомого майна, які є на території міста Львова і передавались в різний час міськвиконкомом чи райвиконкомом в користування або на баланс підприємств, організацій.

Згідно із інформації Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради № 4-25/844 від 01.07.2015 року (а.с. 129), будинок по АДРЕСА_1 є 1895 року забудови.

Переліченими вище правовими документами позивач підтверджує факт належності нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 до комунальної власності територіальної громади міста.

В свою чергу, судом першої інстанції встановлено, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24.05.2013 року у справі № 461/5449/13-ц задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_6, зобов'язано ОСОБА_7 звільнити нежитлове приміщення площею 35,3 м.кв., розміщене в цокольному поверсі будинку АДРЕСА_1, визнано за ОСОБА_6 право власності на нежитлове приміщення площею 35,3 м.кв., що складається з приміщень під літ. 1-1 площею 21,3 м.кв., під літ. 1-2 площею 2,7 м.кв., під літ. 1-3 площею 2,6 м.кв., під літ. 1-4 площею 8,7 м.кв., та розміщене в цокольному поверсі будинку АДРЕСА_1 (а.с. 7-9).

На підставі цього рішення суду 16.07.2013 року Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції зареєстровано право власності ОСОБА_6 на спірне нежитлове приміщення площею 35,3 м.кв. (а.с. 27).

В подальшому, 18.12.2013 р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення цокольного поверху, що складається з приміщень під літ. 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, загальною площею 35,3 м.кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, видано ОСОБА_5 витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 14884510 від 18.12.2013 р. (а.с. 27-30).

В свою чергу, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 21.07.2014 р. задоволено апеляційну скаргу прокурора Галицького району м. Львова, рішення Галицького районного суду м. Львова від 24.05.2013 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено (а.с. 10-14).

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_6 незаконно набув право власності на спірне нежитлове приміщення площею 35,3 м.кв. по АДРЕСА_1, а відтак не мав права продавати таке ОСОБА_5

Разом з тим, виходячи із змісту поняття віндикації, відповідачем за віндикаційним позовом повинен бути незаконний володілець. Незаконним володільцем має вважатися та особа, яка набула майно власника без достатніх юридичних підстав.

Пунктом 3 частини 1 статті 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом наведеного майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Враховуючи те, що нежитлове приміщення загальною площею 35,2 м.кв. по АДРЕСА_1 набуте відповідачем ОСОБА_5 за відплатним договором, проте вибуло з володіння територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради проти її волі, внаслідок незаконних дій ОСОБА_6, спірне нежитлове приміщення може бути витребувано від відповідача ОСОБА_5 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтами не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, тому підстав для їх задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, ч. 1 п. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин