У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Наумчука М.І., Олійник А.С.,
розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, прокуратури Дніпропетровської області, Царичанського районного суду Дніпропетровської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, за касаційними скаргами представника Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області - Приходько Тетяни Олексіївни - та заступника прокурора Дніпропетровської області - Горностаєва Миколи Олексійовича - на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, прокуратури Дніпропетровської області, Царичанського районного суду Дніпропетровської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

На обґрунтування вимог позивач посилався на те, що він з 11 квітня 2010 року по 01 листопада 2013 року незаконно перебував під вартою, у зв'язку з чим втратив свій заробіток та зазнав моральної шкоди, тому просив суд стягнути з відповідачів втрачений ним заробіток у розмірі 44 526 грн та 1 000 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 липня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2014 року рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 липня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_6 суму грошової компенсації матеріальної шкоди у розмірі 52 374 грн та моральної шкоди у розмірі 52 375 грн, всього стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби на користь ОСОБА_6 104 748 грн.

У касаційній скарзі представник Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області - Приходько Т.О. порушує питання про скасування оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції з залишенням в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заступник прокурора Дніпропетровської області - Горностаєв М.О. порушує питання про скасування оскаржуваного рішення суду в частині позовних вимог про відшкодування майнової шкоди з закриттям провадження у справі в цій частині, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 11 квітня 2010 року позивач ОСОБА_6 був затриманий і 14 квітня 2010 року на підставі постанови Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська взятий під варту.

14 квітня 2011 року Царичанським районним судом Дніпропетровської області ухвалено вирок, яким позивача визнано винним і призначено покарання за ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 122, ст. 70 КК України - 4 роки 6 місяців позбавлення волі. Вирок, не набравши законної сили, постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2012 року скасовано і справу направлено на новий судовий розгляд.

25 квітня 2013 року постановою Царичанського районного суду Дніпропетровської області кримінальну справу відносно ОСОБА_6 направлено для проведення додаткового розслідування.

31 жовтня 2013 року старший слідчий СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, майор міліції Матвієнко А.Г., розглянувши матеріали кримінальної справи № 19091162 відносно ОСОБА_6, постановив закрити вказану кримінальну справу на підставі п. 2 ст. 231 КПК України, у зв'язку з недоведеністю участі обвинуваченого у скоєнні злочину. Міра запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 скасована.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що судом може бути вирішено питання виключно щодо оскарження рішень відповідно до положень ч. 2 ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а позивач до відповідних правоохоронних органів, які закрили справу, або до Царичанського районного суду Дніпропетровської області не звертався.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що порушення порядку, визначеного Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», не позбавляє позивача права на відшкодування шкоди. Визначаючи розмір матеріальної та моральної шкоди, суд апеляційної інстанції виходив з того, що матеріальну шкоду (втрачений заробіток) необхідно розраховувати виходячи із розрахунку мінімальної заробітної плати станом на час розгляду справи, що дорівнює 52 374 грн, а моральну шкоду необхідно обраховувати у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, що діє на час розгляду справи.

Проте повністю з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

Відповідно до п. 1 ст. 3 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі - Закон України) у випадках, передбачених ст. 1 цього Закону, громадянинові відшкодовуються, зокрема, заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

Згідно із ч. 1 ст. 12 Закону України розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в п. 1 ст. 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу).

Відповідно до п. п. 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення), для визначення розміру шкоди, переліченої в п. 1 ст. 3 Закону України, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися:

1) при закритті провадження в справі органами дізнання або слідства Міністерства внутрішніх справ, Генеральної прокуратури і Служби безпеки України - відповідно до цих органів;

2) при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку - до суду, який розглядав справу по першій інстанції;

3) при скасуванні постанови районного (міського) суду (судді) про накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт і закритті справи - в районний (міський) суд (до судді), який розглядав справу про адміністративне правопорушення.

У місячний термін з дня звернення громадянина один з органів, перелічених в п. 11 Положення, залежно від того, хто з них здійснював слідчі дії або розглядав справу, витребовує від відповідних державних і громадських організацій всі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену ч. 1 ст. 12 Закону України постанову (ухвалу).

Таким чином, оскільки розмір завданої позивачу майнової шкоди визначає відповідний орган, визначений ч. 1 ст. 12 Закону України та п. 11 Положення, позивач до відповідних правоохоронних органів, які закрили справу, або до Царичанського районного суду Дніпропетровської області за визначенням розміру майнової шкоди не звертався, то в суду першої інстанції не було підстав для відкриття провадження у справі в цій частині, а помилково відкривши провадження в цій частині, він повинен був таке провадження у справі закрити з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Таким чином, судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині позову ОСОБА_6 про відшкодування майнової шкоди, на що не звернув уваги суд апеляційної інстанції.

Разом з тим, апеляційний суд, пославшись, що порушення позивачем порядку, визначеного Законом, не позбавляє його права на відшкодування майнової шкоди, не врахував, що у Законі України вказано вичерпний перелік органів, до компетенції яких відноситься визначення розміру майнової шкоди, що підлягає відшкодуванню.

Виходячи з викладеного та враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів дійшла висновку, що указані порушення можуть бути усунені судом апеляційної інстанції та в силу ст. 338 ЦПК України рішення суду апеляційної інстанції в частині позову ОСОБА_6 про відшкодування майнової шкоди підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд апеляційної інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи щодо завдання позивачу шкоди, правильно визначив спірні правовідносини та обґрунтовано виходив із положень Закону України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», тому відповідно до вимог ст. 337 ЦПК України підстави для скасування рішення суду в цій частині відсутні.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги представника Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області - Приходько Тетяни Олексіївни - та заступника прокурора Дніпропетровської області - Горностаєва Миколи Олексійовича - задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2014 року в частині позову ОСОБА_6 до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, прокуратури Дніпропетровської області, Царичанського районного суду Дніпропетровської області про відшкодування майнової шкоди скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук А.С. Олійник