Ухвала

іменем україни

25 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Карпенко С.О., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк Форум» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Форум» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 серпня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року публічне акціонерне товариство «Банк Форум» (далі - ПАТ «Банк Форум») в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що через неналежне виконання ОСОБА_2 зобов'язань за договором кредиту щодо його своєчасного та повного погашення виникла кредитна заборгованість, яка згідно рішення суду була стягнута з ОСОБА_2 на користь банку в розмірі 530 684 грн 48 коп., проте вказане рішення суду на теперішній час не виконано.

У забезпечення кредитного договору, між ПАТ «Банк Форум» та ОСОБА_1 08 жовтня 2008 року було укладено договір іпотеки, згідно умов якого відповідач передала в іпотеку банку належну їй на праві власності двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що відповідач та боржник на вимогу банку добровільно не сплачують заборгованість за кредитним договором, ПАТ «Банк Форум» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб просить позов задовольнити та в рахунок погашення такої заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Форум» просить ухвалені у справі судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії якого інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм, а тому іпотечне майно відповідача не може бути примусово відчужене.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку».

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).

Судом встановлено, що 08 жовтня 2008 року між ПАТ «Банк Форум» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 0524/08/01-ZNv, згідно якого ОСОБА_2 отримав кредит в розмірі 50 000 євро зі сплатою 13,5% річних строком до 08 жовтня 2018 року.

У забезпечення вказаного договору, того ж дня між банком та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, згідно якого відповідач передала в іпотеку банку належну їй на праві власності двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 грудня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 02 березня 2011 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованість за договором кредиту в розмірі 530 684 грн 48 коп.

У зв'язку з невиконанням вказаного рішення суду, банк 31 січня 2014 року звернувся до боржника та іпотекодавця з вимогою щодо погашення кредитної заборгованості, яка останніми також виконана не була.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором, її розмір станом на 04 березня 2014 року складає 33 516, 63 євро та 9 345 грн 49 коп. пені.

Відповідно до ч. 1 ст. 7, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із п. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами-резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Як вбачається із п. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», обов'язковою умовою застосування даного закону є використання предмета іпотеки як місця постійного проживання майнового поручителя та відсутність у нього іншого нерухомого майна.

Відповідно до ст. 3 вказаного Закону, він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

За своїм змістом Закон є процесуальним, оскільки встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів в сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення у судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог.

Отже, встановивши сукупність обставин, що є підставою для задоволення вимог кредитора саме шляхом звернення стягнення на іпотечне або заставлене майно, суд, ухвалюючи відповідне судове рішення, має відповідно до ст. 217 ЦПК України вирішити питання про зупинення стягнення на час дії Закону, а не відмовляти у позові.

Вирішуючи спір, суди у порушення вимог ст. ст. 213-214, 303, 304 ЦПК України не врахували зазначені положення закону, не надали належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам в їх сукупності, зокрема, зазначаючи про те, що предмет іпотеки є єдиним постійним місцем проживання відповідача, іншого житла у неї не має, суди на навели на підтвердження цього жодного належного й допустимого доказу, не містять таких доказів й матеріали даної справи.

Крім того, при вирішенні спору, суди обох інстанцій залишили поза увагою те, що Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не встановлено припинення іпотеки, а встановлено лише заборону примусового стягнення нерухомого жилого майна.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами, як першої, так і апеляційної інстанцій, фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхневого вирішення спору.

За таких обставин, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій рішення не можуть вважатися законними й обґрунтованими, у зв'язку із чим, відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Форум» задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 серпня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко