Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22ц/778/1552/15 Головуючий у 1 інстанції: Гашук К.В.
Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Бондаря М.С.

суддів: Подліянової Г.С.

Кримської О.М.

при секретарі: Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування квартири недійсним, стягнення збитків та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири та стягнення збитків.

В ході судового розгляду справи, позивач неодноразово уточнював та змінював підстави позову, який пред'явлено до ОСОБА_4 та ОСОБА_5

В уточненому позові від 17.10.2014 року позивач зазначав, що 06.11.2013 року він звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за розпискою. Разом із позовною заявою позивачем було подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, яка на той час належала на праві власності ОСОБА_5

В порушення вимог ст.. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову не була розглянута судом в день її надходження, що дало можливість відповідачу вчинити правочин по відчуженню єдиного належного йому майна. 16.11.2013 року ОСОБА_5 уклав зі своєю дружиною ОСОБА_4 договір дарування квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26.02.2014 року про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 162 400 грн. набрало законної сили.

Позивач вважає, відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 уклали договір з метою зробити неможливим виконання рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя про стягнення боргу за розпискою, оскільки розуміли, що при наявності розписки, судом буде стягнуто з відповідача суму боргу.

Діями, направленими на унеможливлення виконання рішення суду позивачу завдано збитки, оскільки купівельна вартість гривні з часу набрання рішенням суду законної сили значно знизилася. Індекс інфляції за 2014 рік складає 116,2, у зв'язку з чим збитки становлять 26 308 грн.

Крім того, позивачу нанесено моральної шкоди, яка пов'язана з неможливістю отримати свої гроші, хвилюваннями щодо можливості повернення, внаслідок чого змінився його психоемоційний стан, що негативно відобразилося на стані здоров'я позивача, погіршилися відносини у родині. Моральну шкоду позивач оцінює у 20 000 грн.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив на підставі ст. 228 ЦК України визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 16.11.2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 недійсним у зв'язку з його нікчемністю, застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину у вигляді односторонньої реституції, скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_4 за договором дарування квартири від 16.11.2013 року, поновити державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16.07.2013 року, стягнути з ОСОБА_5 на його користь збитки у сумі 26 308 грн., моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. та судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 січня 2015 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст.. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст.. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з одержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини і відповідні правовідносини.

16.11.2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування належної ОСОБА_5 на праві власності квартири АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним зазначеного договору дарування на підставі ст. 228 ЦК України, позивач посилався на те, що зазначений договір було укладено з метою унеможливлення виконання судового рішення про стягнення боргу за розпискою.

Відповідно до норм частин 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (стаття 228 ЦК України).

Відповідно до роз"яснень п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами тощо. Усі інші правочини,спрямовані на порушення інших об"єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Правочин можна визначити таким, що порушує публічний порядок, якщо він спрямований (вчинений з умислом) на порушення публічно-правових нормативних актів держави, які визначають основи державного ладу, політичної системи та економічної безпеки держави, і кваліфікований як злочин чи адміністративне правопорушення у встановленому законом порядку.

Отже, правочин можна визначити таким, що порушує публічний порядок, якщо він спрямований (вчинений з умислом) на порушення публічно-правових нормативних актів держави, які визначають основи державного ладу, політичної системи та економічної безпеки держави, і кваліфікований як злочин чи адміністративне правопорушення у встановленому законом порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвала суду про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення суми боргу за договором позики була постановлена 17.12.2013 року, що встановлено ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 30 липня 2014 року справа № 22-ц/778/2821/14 ( а.с. 71-72), тобто, лише через місяць після укладення договору дарування зазначеної квартири ( договір дарування від 16.11.2013 року) ( а.с.11-12).

Рішення суду про стягнення з ОСОБА_5 суми боргу за договором позики на користь ОСОБА_3 було ухвалено Комунарським районним судом м. Запоріжжя лише 26.02.2014 року ( а..с. 4), тобто, через три місяці після укладення спірного договору дарування квартири.

Таким чином, вищезазначена квартира була подарована ОСОБА_5 ОСОБА_4 до накладення судом арешту та постановлення рішення суду про стягнення коштів з ОСОБА_5 на користь позивача.

Позивач не надав суду доказів про те, що укладення спірного договору було вмотивовано ухиленням ОСОБА_5 від виконання рішення суду про стягнення з нього коштів, а вказане є лише припущенням позивача.

Згідно приписів ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, якщо ОСОБА_3, надаючи ОСОБА_5 кошти у позику, знав, що у останнього нібито немає більше іншого майна ніж вищезазначена квартира, то ОСОБА_3 мав вимагати укладення договору застави цієї квартири, що було б способом забезпечення виконання ОСОБА_7 взятих на себе зобов"язань за договором позики.

Однак такого договору застави не було між сторонами укладено, що дає ОСОБА_5, у відповідності до положень ст. 41 Конституції України, у будь-який час розпорядитися власним майном на свій розсуд.

Обмеження у праві розпорядження власним майном можливе лише у випадках встановлених законодавством , зокрема, у випадку накладення арешту на таке майно судом, але на момент укладення спірного договору дарування ніякого арешту не було накладено на квартиру.

Отже, аргументи апеляційної скарги про наявність у особи грошових зобов"язань позбавляє ОСОБА_5 права на розпорядження власним майном, протирічить положенням ч. 1 ст. 41 Конституції України, тому не заслуговують на увагу.

Таким чином, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд обґрунтовано вважали, що позивачем в порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України належним чином не доведено, що зазначений вище правочини порушує публічний порядок.

Оскільки позивач також не надав суду доказів про стягнення моральної шкоди з підстав, викладений у позовній заяві, тому суд обгрунтовано відмовив і в цій частині позовних вимог.

Позивач також в позові зазначив, що діями направленими на унеможливлення виконання рішення суду йому завдано збитків в розмірі 26308 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов"язання, на вимогу кредитора зобов"язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Натомість, таких вимог позивач до суду не заявляв, тому суд обґрунтовано відмовив в задоволення вимог про стягнення збитків в розмірі 26308 грн.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та для постановляння нового рішення по справі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 січня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:.

Судді: