АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 22-ц/796/1946/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Кривов»яз А.П.
справа №759/6986/14-ц Доповідач: Поліщук Н.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

при секретарі Прохоровій В.С.

за участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 30 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання угоди дійсною та визнання права власності на Ѕ частину квартири,-

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнювався в ході розгляду справи, про визнання права власності на половину квартири АДРЕСА_1, визнання дійсною Угоди про порядок оплати ремонтних робіт, в частині «Цією угодою підтверджуємо, що за згодою ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 постійно проживає її чоловік ОСОБА_1, який володіє, користується і розпоряджається квартирою нарівні з ОСОБА_4 Він має право заключати договори на прведення ремонтних робіт у квартирі і несе рівну з ОСОБА_4 відповідальність, пов»язану з оплатою робіт, що будуть виконані підрядником», яка підписана ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 від 30 вересня 2004 року.

Позовні вимоги, з урахуванням уточнень, обґрунтовує тим, що з 1984 року проживав у квартирі АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_4 (квартиронаймач), яка у 1996 році приватизувала квартиру. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 померла та позивач залишився проживати в квартирі самостійно.

Зазначає, що судовими рішеннями підтверджено, що позивач разом з ОСОБА_4 проживав однією сім»єю, як подружжя.

30 вересня 2004 року між позивачем та ОСОБА_4 укладено письмову Угоду (договір) про порядок оплати ремонтних робіт, за змістом якої одночасно визначили права ОСОБА_1 володіти, користуватися та розпоряджатися квартирою.

Виходячи із зазначеної умови, позивач вважає, що у нього виникло речове право на квартиру, як співвласника. Проте, нотаріального посвідчення договору не відбулось, у зв»язку із чим позивач просить визнати договір в частині дійсним та визнати за ним право власності на частину квартири.

Відповідач ОСОБА_3 є сестрою покійної ОСОБА_4, та не визнає прав позивача на квартиру.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 30 жовтня 2014 року у задоволенні позовних вимог відмовлено, вирішено стягнути з позивача на користь держави 1493,50 грн. судового збору.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що висновки суду не ґрунтуються на обставинах справи та вимогах закону. Також посилається на те, що судом першої інстанції не розглянуто доповнень до позовних вимог. Також вважає неправильним висновок суду про стягнення з нього суми судового збору.

В судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, представника відповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та необґрунтованості, а угода від 30 вересня 2004 року не може бути підставою для визнання за позивачем будь-яких прав щодо спірної квартири

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом першої інстанції установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_4, що підтверджується даними Свідоцтва про смерть.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, до складу якої увійшла квартира АДРЕСА_1, що належала померлій на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 29 лютого 1996 року.

До 12 Київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадкового майна після смерті ОСОБА_4 звернулись її рідна сестра ОСОБА_3, як спадкоємець другої та ОСОБА_6, як спадкоємець четвертої черги.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва 26 грудня 2005 року встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім»єю у спірній квартирі з 1984 року по 2005 рік та визнано за ОСОБА_1 право власності на спірну квартиру. Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 16 травня 2006 року, залишеним без змін ухвалою суду касаційної інстанції, рішення Дніпровського районного суду м.Києва 26 грудня 2005 року скасовано в частині визнання права власності та у цій частині вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 16 травня 2006 року встановлено, що спірна квартира є особистою власністю померлої ОСОБА_4, вона не може бути визнана майном, набутим під час спільного проживання з позивачем. Враховуючи те, що позивач не перебував у зареєстрованому шлюбі з померлою ОСОБА_4, він не може бути визнаний її спадкоємцем першої черги. Як визначено ч.2 ст.21 СК України, проживання однією сім»єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов»язків подружжя.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 12 лютого 2014 року, яке набрало законної сили відповідно до ухвали Апеляційного суду м.Києва від 10 червня 2014 року, за ОСОБА_3 визнано право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 на спірну квартиру.

Судом першої інстанції також установлено, що 30 вересня 2004 року між ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено Угоду про порядок оплати ремонтних робіт, відповідно до якої ОСОБА_5 разом з іншими співробітниками ПП «Інвестспецбуд» має намір укласти договір та виконати ремонтні роботи у квартиру АДРЕСА_1. За згодою ОСОБА_4 у вказаній квартирі постійно проживає її чоловік ОСОБА_6, який володіє, користується і розпоряджається квартирою на рівні з ОСОБА_4 Він має право заключати договори на проведення ремонтних робіт у квартирі і несе рівну з ОСОБА_4 відповідальність, пов»язану з оплатою ремонтних робіт.

Обґрунтовуючи виникнення речового права щодо квартири, позивач посилається на зміст Угоди про порядок оплати ремонтних робіт, яка, на його думку, є підставою для виникнення такого права.

Регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави відповідно до положень Цивільного кодексу України.

Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у п.3 ст.3 ЦК України. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності та обов»язковості установленим законом вимогам, зокрема, щодо форми правочину та необхідності його нотаріального посвідчення.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Так, з матеріалів справи (копії Угоди на а.с. 111) убачається, що 30 вересня 2004 року між ОСОБА_5 (підрядник), ОСОБА_4 (власник) та ОСОБА_1 (замовник) укладено Угоду про порядок оплати ремонтних робіт. Предмет угоди - намір ОСОБА_5 разом з іншими співробітниками ПП «Інвестбуд» (підрядник) укласти договір та виконати ремонтні роботи у квартирі АДРЕСА_1 і зобов»язання провести ремонт у стислі строки з дотриманням техніки безпеки.

Також в угоді зазначено - «Цією угодою підтверджуємо, що за згодою ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 постійно проживає її чоловік ОСОБА_1, який володіє, користується і розпоряджається квартирою нарівні з ОСОБА_4 Він має право заключати договори на проведення ремонтних робіт у квартирі і несе рівну з ОСОБА_4 відповідальність, пов»язану з оплатою робіт, що будуть виконані підрядником».

Зміст угоди вказує на те, що її метою є декларування намірів, тобто зазначена угода фактично є попереднім договором (ст.635 ЦК України), предметом якого є врегулювання відносин з приводу надання підрядником у майбутньому послуг власнику та замовнику цих послуг.

Привласнення такому договору ознак іншого правовідношення або наділення ознаками змішаного правочину, повинно відбуватись із врахуванням та дотриманням вимог щодо відповідних частин положень актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Зі змісту угоди, її предмету та мети убачається, що зазначення в угоді про наділення ОСОБА_1 речовим правом щодо квартири є лише наділення власником повноважень замовника у відносинах останнього із підрядником. Притаманними ознаками договору відчуження зазначена угода не наділена.

З урахуванням наведеного, колегія суддів уважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог та визнання за позивачем права власності на Ѕ частину квартиру.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги в частині розподілу судових витрат, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до п.1.1 ч.2 ст.4 ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати (243,60 грн.) та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати (3654 грн.).

З матеріалів справи убачається, що предметом позовних вимог є вимоги майнового характеру, що стосуються Ѕ частини нерухомого майна. За подання до суду позовної заяви позивачем сплачено 250 грн.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.80 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.

Відповідно до ч.2 ст.80 ЦПК України якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред'явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

З матеріалів справи убачається, що на підтвердження вартості спірної квартири надано Звіт про оцінку майна, складений ПП «ТВІ» 23-24 жовтня 2008 року. В апеляційній скарзі позивач зазначає, що чинність вказаного звіту становить три місяці, а тому суд першої інстанції не вправі був визначати розмір судового збору, виходячи з даного звіту.

В той же час, позивач, як особа, на яку згідно із законом покладено обов»язок сплати судового збору, не надає інших належних та допустимих доказів на підтвердження іншої вартості майна, відтак судом обґрунтовано застосовано зазначений звіт для вирішення питання про визначення суми судового збору, оскільки інших даних матеріали справи не містять. Розмір суми, що підлягає стягнення обраховано з урахуванням сплачених 250 грн.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 30 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В.Болотов