Справа № 1326/3468/12 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/783/2866/15 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Шандри М.М.

суддів: Струс Л.Б., Шумської Н.Л.

з участю секретаря Бадівської О.О.

та з участю ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3,

представника виконавчого комітету ЛМР Крикавської І.В., ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 04 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Львівської міської ради, Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, ЛКП «Сонячне», з участю третіх осіб: ОСОБА_6, ОСОБА_5, органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про скасування рішення Львівської міської ради, -

встановила:

Оскаржуваним рішенням суду у задоволенні вищезазначеного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 В апеляційній скарзі покликається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з»ясування судом обставин справи. Вважає, що судом не було взято до уваги його докази про необхідність скасування рішення Львівської міської ради, так як дане рішення було прийняте всупереч вимогам закону, порушуючи його права як власника квартири та користування загальним приміщенням, а саме душової кабіни, кімнати для сушки. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №23 від 23.01.2012 року «Про затвердження наказу директора департаменту житлового господарства та інфраструктури від 16.09.2012 року» прийнято у відповідності з нормами діючого законодавства, у межах компетенції, а наказ директора департаменту житлового господарства та інфраструктури від 16.09.2011 №493 «Про затвердження висновку міжвідомчої комісії при виконкомі щодо технічної можливості проведення перепланування та переобладнання квартир АДРЕСА_1 з їх розширенням за рахунок нежитлових приміщень», який став підставою для прийняття рішення виконкому Львівської міської ради від 23.01.2012 року, не визнаний незаконним та не скасований.

Окрім того, суд дійшов висновку, що спірні нежитлові приміщення, розташовані в будинку, не є приміщенням загального користування, тому право спільної сумісної власності, у сенсі ч.2 ст. 382 ЦК України та п.2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у позивача не виникло. Відтак суд дійшов до переконання про безпідставність позовний вимог.

Судова колегія погоджується із зазначеними висновками місцевого суду, оскільки такі відповідають вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права подання позову про скасування рішення Львівської сільської ради, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Матеріалами справи встановлено, що будинок АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності Територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради.

Згідно витягу із розпорядження №809 від 15 серпня 2008 року, у зв'язку із зміною статусу гуртожитку в житловий будинок ОСОБА_2 вирішено надати в найм АДРЕСА_2 яка складається з 1-єї кімнати житловою площею 17,8 кв. м., кухня і комунальні вигоди спільні.

Згідно технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_2 від 12.07.2011 року, виданого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», квартира розташована на 1-му поверсі 5-ти поверхового будинку квартиру НОМЕР_1 та складається з 1-єї кімнати, житловою площею 17,9 кв. м., кухні площею 3,2 кв. м. (спільне користування), ванної кімнати площею 0,5 кв. м. (вмивальник спільне користування), вбиральні площею 0,3 кв. м; 0,3кв.м (спільне користування) та комірки площею 3,9 кв. м.

Витягом про державну реєстрацію прав від 08.12.2011 року підтверджується право власності ОСОБА_2 на кв.НОМЕР_1 спільного заселення в будинку АДРЕСА_1

Наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради № 493 від 16.09.2011 року затверджено висновок міжвідомчої комісії при виконкому щодо технічної можливості проведення перепланування та переобладнання квартир АДРЕСА_1 з їх розширенням за рахунок нежитлових приміщень, позначених на поверховому плані літерами - ХХІ; ХХІІ; ХХУІ; ХХІУ; ХХІІІ та частина ХХУІІ (колишні душові кімнати).

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №23 від 23.01.2012 року «Про затвердження наказу директора департаменту житлового господарства та інфраструктури від 16.09.2012 року», затверджено наказ директора департаменту житлового господарства та інфраструктури від 16.09.2011 №493 «Про затвердження висновку міжвідомчої комісії при виконкомі щодо технічної можливості проведення перепланування та переобладнання квартир АДРЕСА_1 з їх розширенням за рахунок нежитлових приміщень» та дозволено громадянам здійснити реконструкцію квартир ї їх розширенням за рахунок нежитлових приміщень та ін.

Згідно із ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

До повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, згідно ст.30 ЗУ «Про місцеве самоврядування» належать власні (самоврядні) повноваження, серед яких і управління об'єктами житлово-комунального господарства, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню.

Відповідно до п.5 ст. 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності. Ці правомочності відносяться до виняткової компетенції органів місцевого самоврядування.

Відтак, виконавчий комітет Львівської міської ради, приймаючи 23.01.2012 року рішення №23 про затвердження наказу директора департаменту житлового господарства та інфраструктури від 16.09.2011р. №493, який залишається чинними, діяв відповідно до наданих законом повноважень.

Листом ЛКП «Сонячне» Франківського району м. Львова від 25.11.2010 р. останнє не заперечило щодо виготовлення проектної документації по переплануванню квартир АДРЕСА_1 з приєднанням приміщень загального користування під літерами ХХІ, ХХІІ, ХХІІІ, ХХІУ, ХХУІ і частини ХХУІІ під комунальні вигоди з метою приведення квартир до діючих норм (а.с.41).

Пунктами 1.4.1, 1.4.2, 1.4.3, 1.4.5 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства №76 від 17 травня 2005 року визначено, що переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої ради відповідно до законодавства.

На виконання переобладнання і перепланування потрібен дозвіл виконкому відповідної ради, що надається в формі рішення виконкому, прийнятого на підставі висновку міжвідомчої комісії.

В ході розгляду справи встановлено, що перед переплануванням квартир основні наймачі квартир НОМЕР_2 та НОМЕР_3 будинку №38 на вул. В.Великого у м. Львові звернулись до відповідних органів з приводу вирішення даного питання та отримали відповідне рішення, яке надає їм право на здійснення на перепланування та переобладнання квартир.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції, зазначені приміщення у спільному користуванні позивача не перебували та не передавались. Доказів, які підтверджували протилежне позивачем суду не надано.

Тому доводи апелянта про те, що рішення було прийняте всупереч всім вимогам закону, та останнім порушуються його права як власника житлової квартири та користувача загальними приміщеннями у будинку на першому поверсі, оскільки він не надавав згоди на здійснення будь-яких юридичних дій щодо допоміжних приміщень у будинку - душової кімнати ОСОБА_6, ОСОБА_5, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що правильності висновків суду не спростовують.

Щодо посилання апелянта на те, що суду необхідно було врахувати рішення Конституційного Суду України від 2 березня 2004 року в частині права власників квартир багатоповерхового будинку на допоміжні приміщення, то колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно надано звернуто увагу та роз'яснено позивачу про те, що допоміжні приміщення і нежитлові не є поняттями тотожними. Відтак згоди позивача, в даному випадку, на перепланування та переобладнання квартир НОМЕР_2 та НОМЕР_3 з їх розширенням за рахунок нежитлових приміщень не вимагалось від останнього.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення не вбачає.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, ст.317, ст.319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 04 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий М.М.Шандра

Судді: Л.Б.Струс

Н.Л.Шумська