У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, відділення у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Червонозаводського районного відділу Харківського міського управління УМВС України в Харківській області про виселення з квартири та зняття з реєстрації місця проживання, зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Харківської районної споживчої спілки Харківської облспоживспілки, ОСОБА_7, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Вахрушева Ольга Олександрівна, про визнання права на укладення договору найму, спонукання до виконання певних дій, а саме укладення договору найму житлових приміщень, визнання договорів купівлі-продажу квартир та договорів дарування недійсними, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_9 та ОСОБА_5 та касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 24 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, із урахуванням неодноразово уточнених позовних вимог станом на 6 жовтня 2014 року просив виселити ОСОБА_6 із квартири № 11 у будинку АДРЕСА_1 та зняти з реєстрації його місце проживання у зазначеній квартирі.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування від 11 серпня 2012 року він набув у власність квартири № № 6, 10, 11 у будинку АДРЕСА_1.

Оскільки у квартирі № 11 у будинку АДРЕСА_1 проживає відповідач ОСОБА_6, у зв'язку з чим позивач вимушений орендувати житло для себе та своєї родини, його право власності на майно підлягає захисту, шляхом виселення ОСОБА_6 із зазначеної квартири.

У липні 2014 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду із зустрічним позовом до Харківської районної споживчої спілки Харківської облспоживспілки, ОСОБА_7, ОСОБА_3, просили визнати за ними право на укладення договору найму квартир № № 6, 10, 11 по АДРЕСА_1; зобов'язати Харківську районну споживчу спілку Харківської облспоживспілки укласти з ними договори найму на вказані квартири; визнати недійсними договори купівлі-продажу квартир № № 6, 10, 11 у будинку готельного типу по АДРЕСА_1 від 16 липня 2012 року, укладені між Харківською районною споживчою спілкою Харківської облспоживспілки та ОСОБА_7 із застосуванням наслідків недійсності; визнати недійсними із застосуванням наслідків недійсності договори дарування квартир № № 6, 10, 11 у будинку готельного типу по АДРЕСА_1 від 11 серпня 2012 року, за умовами яких ОСОБА_7 подарувала ці квартири ОСОБА_3

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вони постійно проживають та зареєстровані у квартирах № № 6, 10, 11 у будинку АДРЕСА_1. Вказані квартири мають спільний вихід, єдиний коридор та спільні допоміжні приміщення. Ще у 1960 році в цих квартирах поселилась свекруха ОСОБА_4 та баба ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - ОСОБА_10, яка більше 30 років працювала у Харківській райспоживспілці.

ОСОБА_10 проживала у житлових приміщеннях спільно із сином ОСОБА_11, де й було зареєстровано їх місце проживання.

Із 1982 року після одруження ОСОБА_11 на ОСОБА_4 вони почали проживати разом із ОСОБА_10 у вказаних жилих приміщеннях. Після народження у подружжя ОСОБА_4 дітей - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, вони також почали проживати разом із батьками у цих квартирах.

Після розлучення із чоловіком ОСОБА_4 отримала розпорядження Харківської райспоживспілки № 5-«а» від 24 лютого 1998 року про надання права на зайняття кімнат № 39 та № 47, а відповідно до розпорядження Правління Харківської райспоживспілки № 26 від 14 серпня 1998 року - кімнат 10/7.

Уподальшому замість кімнати № 7 родині ОСОБА_4 було надано для проживання кімнату № 6, яка після договору міни перейшла у власність Харківської райспоживспілки.

Таким чином, ОСОБА_4 разом із дочкою ОСОБА_5 проживають у кімнатах (квартирі) № № 6, 10 (або 6/10), а син ОСОБА_6 разом із своєю бабою ОСОБА_10 - у кімнаті № 11, де й було зареєстровано їх місце проживання відповідно; інше житло у сім'ї відсутнє.

Проживаючи у зазначених жилих приміщеннях ОСОБА_6 постійно вели переговори з адміністрацією Харківської райспоживспілки щодо можливості приватизації житла, а після відмови - щодо викупу займаних ними жилих приміщень чи укладення договору найму із подальшими викупом.

Харківська районна споживспілка Харківської облспоживспілки не відмовляла ні в укладенні договору найму, ні у викупі жилих приміщень, хоча письмових відповідей щодо цього питання ОСОБА_6 ніколи не отримували.

Водночас, із адресованого їм листа Харківської райспоживспілки № 37 від 21 серпня 2012 року було повідомлено про те, що за родиною ОСОБА_6 утворилась заборгованість із квартирної плати та комунальних послугах з 2005 року, а також те, що з ними не вдалось досягнути згоди щодо продажу займаних ними жилих приміщень за експертною оцінкою, тому у 2012 році квартири № № 6, 10, 11 було відчужено третій особі, яка й здійснила погашення заборгованості.

Таким чином, тільки у серпні 2012 року їм стало відомо про відчуження жилих приміщень, у яких вони проживають усе життя, третій особі.

Згодом їм стало відомо про те, що покупцем їх квартир є ОСОБА_7, яка 11 серпня 2012 року подарувала їх сину ОСОБА_3

Продаж квартир Харківської райспоживспілкою відбувся із приховуванням від них цього факту, їх не було повідомлено про запланований продаж займаних ними жилих приміщень.

ОСОБА_3 звертався до них із позовом про виселення, а вони, у свою чергу, звертались із зустрічним позовом про визнання договорів купівлі-продажу та договорів дарування недійсними та про визнання наймачами квартир із першочерговим правом викупу, але рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2013 року, яке набрало законної сили, у зустрічному позові було відмовлено з тих підстав, що їх не можна визнати наймачами спірних жилих приміщень.

З огляду на те, що вони проживали і продовжують проживати у спірних жилих приміщеннях, де і зареєстровано їх місце проживання, є підстави для зобов'язання Харківської районної споживспілки Харківської облспоживспілки укласти з ними договір найму як з особами, які законно і з дозволу власника жилих приміщень проживають у них, а також визнати недійсними договори купівлі-продажу та договори дарування цих приміщень.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 24 березня 2015 року, первісний позов задоволено частково. Виселено ОСОБА_6 із квартири № 11 у будинку АДРЕСА_1. В іншій частині первісного позову відмовлено. У зустрічному позові відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_9, ОСОБА_5 просять судові рішення скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про відмову в первісному позові та задоволення зустрічного позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить судові рішення скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У запереченнях на касаційні скарги Харківська районна споживча спілка Харківської облспоживспілки - Петрова О.В. просить касаційні скарги відхилити.

Обговоривши доводи касаційних скарг та заперечення на них, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що відповідно до копії угоди від 31 липня 1949 року, постанови № 824 від 4 серпня 1949 року правління Харківської райспоживспілки та архівного витягу з рішення № 446 виконавчого комітету Харківської міської ради депутатів трудящих власником будинку готельного типу АДРЕСА_1 є Харківська райспоживспілка.

Право власності на квартиру № 6 у вказаному будинку у Харківської райспоживспілки виникло на підставі договору міни квартир, посвідченого 7 травня 2002 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шевченко В.Ю. та зареєстрованого у реєстрі за № 1306, а квартир № № 10, 11 - на підставі дублікату реєстраційного посвідчення на будинок, який належить державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, виданого на підставі довідки № ст-405 від 11 лютого 1994 року.

Із 1960 року у квартирі № 11 проживали ОСОБА_10 та її син ОСОБА_14 із реєстрацією місця проживання.

Із 4 жовтня 1982 року до 21 серпня 1998 року у квартирі № 11 зареєстровано місце проживання ОСОБА_4 та її дітей - ОСОБА_6 (1981 року народження) та ОСОБА_5 (1983 року народження).

Із 20 червня 2003 року місце проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровано у квартирі № 10/6 по АДРЕСА_1.

Із 29 січня 2002 року місце проживання ОСОБА_6 зареєстровано у квартирі № 11 по АДРЕСА_1.

Відповідно до нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу квартир від 16 липня 2012 року, зареєстрованих у реєстрі за № № 667, 670, 673, ОСОБА_7 купила у Харківської районної споживчої спілки Харківської облспоживспілки квартири № № 6, 10, 11 у будинку АДРЕСА_1.

Згідно із нотаріально посвідченими договорами дарування від 11 серпня 2012 року, зареєстрованими у реєстрі за № № 759, 761, 763, ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_3 квартири № № 6, 10, 11 у будинку АДРЕСА_1.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_3 про виселення ОСОБА_6 із квартири № 11 у будинку АДРЕСА_1 суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 на законних підставах набув у власність зазначену квартиру, а ОСОБА_6, місце проживання якого зареєстровано у цій квартирі, чинить перешкоди власнику у користуванні нею. Відмовляючи в зустрічному позові ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання права на укладення договору найму, суд виходив із того, що квартири № № 6, 10, 11 у будинку АДРЕСА_1 не належать до державного чи комунального житлового фонду, а є власністю Харківської районної споживчої спілки Харківської облспоживспілки, тому посилання позивачів за зустрічним позовом на положення ст. ст. 63, 64, 65 ЖК Української РСР є необґрунтованими. Крім того, судовим рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2013 року, яке набрало законної сили, в справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, відмовлено у визнанні їх наймачами квартир № № 6, 10, 11 у будинку АДРЕСА_1, а відтак і у визнанні переважного права на придбання зазначених квартир у їх власника.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився із його висновками та залишив ухвалене ним рішення без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843047/ed_2012_01_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Звертаючись до суду із первісним позовом, ОСОБА_3 зазначав про те, що відповідач ОСОБА_6 чинить йому перешкоди в користуванні набутим у приватну власність майном - квартирою № 11 у будинку АДРЕСА_1.

Встановивши, що проживанням у квартирі № 11 у будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_6 чинить перешкоди новому її власнику ОСОБА_3 у здійсненні свого права власності, суди дійшли правильного висновку про задоволення первісного позову.

Відповідно до ст. 63 ЖК Української РСР предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення ( кухня, коридор, комора тощо ).

Статтею 158 ЖК Української РСР встановлено, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Доводи касаційних скарг про те, що реєстрація місця проживання ОСОБА_6 у квартирі № 11, а ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - у квартирах №№ 6,10 у будинку АДРЕСА_1 задовго до набуття ОСОБА_3 права власності на квартиру № 11 у будинку АДРЕСА_1, а також фактичне користування ними вказаними квартирами протягом тривалого строку дають підстави вважати їх наймачами цих квартир, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як встановлено судами, рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2013 року, яке набрало законної сили 11 березня 2014 року, відмовлено ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в позові до Харківської районної споживчої спілки Харківської облспоживспілки, ОСОБА_7, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Вахрушева Ольга Олександрівна, про визнання наймачами, визнання права постійного проживання та права пріоритетної покупки, визнання недійсним договору купівлі-продажу та дарування квартир (справа № 2035/8322/2012).

Зазначеними судовими рішеннями встановлено, що вони не є наймачами зайнятих ними квартир. Крім того встановлено, що Харківською районною споживчою спілкою Харківської облспоживспілки не порушено переважне право наймача на придбання переданої у найм речі (ч. 2 ст. 777 ЦК України), оскільки вони не є наймачами квартир.

Таким чином, зазначені обставини відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягаю повторному доказуванню під час вирішення зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до Харківської районної споживчої спілки Харківської облспоживспілки, ОСОБА_7, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Вахрушева Ольга Олександрівна, про визнання права на укладення договору найму, спонукання до виконання певних дій, а саме укладення договору найму житлових приміщень, визнання договорів купівлі-продажу квартир та договорів дарування недійсними.

З огляду на встановлені у справі № 2035/8322/2012 обставини, не заслуговують на увагу доводи касаційних скарг про те, що вселення ОСОБА_6 до квартир № № 6, 10 11 у будинку АДРЕСА_1 за згоди Харківської районної споживчої спілки Харківської облспоживспілки дають підстави для висновку про фактичне виникнення між ними договірних відносин та виникнення у них переважного права на придбання зазначених квартир.

За таких обставин, суди дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_6 чинить перешкоди новому власнику квартир у користуванні власністю, а тому новий власник може на підставі ст. 391 ЦПК України вимагати усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення ОСОБА_6 із квартири № 11 у будинку АДРЕСА_1.

Наявність зареєстрованого місця проживання ОСОБА_6 у квартирі № 11 у будинку АДРЕСА_1 не позбавляє нового власника зазначеної квартири вимагати у судовому порядку усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом їх виселення, із наступним зняттям місця проживання такої особи з реєстрації.

Доводи касаційних скарг не спростовують висновки судів про задоволення первісного позову та відмову в зустрічному позові.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду необхідно залишити без змін відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337, ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а:

Касаційні скарги представника ОСОБА_4 - ОСОБА_9, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 24 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова

В.І. Мартинюк

М.І. Наумчук