ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 2/753/1377/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" березня 2015 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ДЕАК Ю.В.

за участю

позивача ОСОБА_1;

представника позивача ОСОБА_2;

відповідач 1 не з'явився;

представника відповідача 2 ОСОБА_3;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання удаваного правочину договором купівлі-продажу та переведення прав та обов'язків покупця -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 (далі по тексту - відповідач 1, ОСОБА_4) та ОСОБА_5 (далі по тексту - відповідач 2, ОСОБА_5.) про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання удаваного правочину договором купівлі-продажу та переведення прав та обов'язків покупця.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 25 травня 1998 року вона, перебуваючи з відповідачем 1 у шлюбних відносинах, на підставі договору купівлі-продажу квартири набула у власність квартиру АДРЕСА_1. Після розірвання шлюбу рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 липня 2004 року у порядку поділу майна за відповідачем 1 визнано право власності на 1/2 частину зазначеної квартири. В подальшому, на підставі договору дарування від 12 січня 2012 року ОСОБА_4, належну йому на праві власності 1/2 частину квартири, передано ОСОБА_5

Також позивач вказує на те, що відповідачі сторонні люди один для одного, між ними нема родинних стосунків, а відтак при укладені договору дарування відповідач 1 мав на меті продати відповідачу 2 свою частку у спільному майні, тобто укласти договір купівлі-продажу, але при цьому уникнути передбаченого стст. 361, 362 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) переважного права учасників спільної часткової власності на її купівлю. Посилаючись на укладення даного правочину задля приховування іншого правочину, просить суд визнати його удаваним та договором купівлі-продажу майна, а також врахувавши переважне право позивача на купівлю-частки відповідача 1 у спірній квартири, перевести на неї права та обов'язки покупця на 1/2 частини цього майна.

Ухвалою суду від 04 грудня 2014 року відкрито провадження у даній справі, залучено до участі у ній у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 (далі по тексту - Приватний нотаріус, третя особа) та призначено справу до розгляду у судовому засіданні.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, вважали їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідач 1 у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення у пресі, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило.

Представник відповідача 2 у судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнала, надавши при цьому заперечення на позов, в якому просила відмовити у його задоволенні. Також вказала, що доводи позивача про те, що відповідачі сторонні люди, між ними немає родинних стосунків, тому ОСОБА_4 не міг подарувати частину квартири, не може бути підставою для визнання договору дарування удаваним. За даним договором ніяких коштів відповідач 2 не сплачував, договір між ним укладено безоплатно. Окрім того, просила застосувати строк позовної давності.

Третя особа - Приватний нотаріус у судове засідання не з'явилась, проте направила на адресу суду письмові пояснення, у яких зазначила, що нею 12 січня 2012 року був посвідчений договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та зареєстрований за реєстровим №121 на підставі необхідних документів, що відповідали вимогам законодавства, а договір - волевиявленню сторін. Також просила суд розгляд справи здійснювати за її відсутністю.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши у судовому засіданні позивача, її представника та представника відповідача, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Як встановлено судом, 25 травня 1998 року ОСОБА_1, перебуваючи у шлюбних відносинах з ОСОБА_4, на підставі договору купівлі-продажу квартири набула у власність квартиру АДРЕСА_1.

Після розірвання шлюбу, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 липня 2004 року у порядку поділу майна за ОСОБА_4 визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, що 12 січня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" від 13.09.2012 за №35492674, за яким підставою набуття відповідачем 2 права власності на 1/2 частини спірної квартири є посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 договір дарування від 12.01.2012 за реєстровим №121. Також укладення даного договору дарування не заперечувалось сторонами у судовому засіданні та Приватним нотаріусом у наданих нею поясненнях (в той час як відповідно до ч. 1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню та вважаються встановленими).

Статтею 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Нормами стст. 626, 627 встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Водночас, за змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до приписів ЦК України, зокрема ст. 16 цього Кодексу, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину удаваним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу його удаваності.

В свою чергу, позивач, оспорюючи дійсну мету укладення спірного договору шляхом дарування 1/2 частини квартир, зокрема приховування іншого правочину купівлі-продажу цього майна, вказує на його удаваність, посилаючись при цьому на вчинення його відповідачами на платній основі та задля уникнення, передбаченого ст. 362 ЦК України, переважного права учасників спільної часткової власності на її купівлю.

Згідно з частиною 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Частиною 2 цієї статті передбачено, що якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

При цьому, Пленум Верховного Суду України у своїй постанові "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року за №9, зокрема у її п. 25, роз'яснив, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.

При цьому саме позивач повинен довести, що правочин укладений з такою метою і доказати, який правочин приховує укладений правочин.

Разом з тим матеріали справи не містять доказів, а позивачем під час розгляду справи їх не надано, на підтвердження наміру відповідачів замість договору дарування укласти договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири, а також доказів, які б свідчили про досягнення між відповідачами згоди з усіх істотних умов такого договору, зокрема його оплатності та проведення будь-яких проплат за ним.

Суд критично оцінює посилання представника позивача на те, що відповідачі сторонні люди, між ними немає родинних стосунків, а відтак ОСОБА_4 не міг подарувати відповідачу 2 частину квартири, оскільки вказана обставина не є доведеною та не може бути підставою для визнання договору дарування удаваним, так як діюче законодавство не обмежує коло осіб, між якими може бути укладено відповідний правочин.

Також у матеріалах справи відсутній оспорюваний договір дарування, позивачем під час розгляду справи його не надано, та у випадку його відсутності у неї, відповідних клопотань про витребування цього правочину ані позивачем, ані її представником не заявлялось, хоча таке право було їм роз'яснено, відтак суд дійшов висновку про недоведеність позивачем позовних вимог в частині визнання договору дарування удаваним правочином та визнання його договором купівлі-продажу.

А відповідно до приписів ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Водночас, статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Оскільки позивачем не доведено удаваності укладеного між відповідачами договору дарування, позовні вимоги в частині визнання його удаваним та договором купівлі-продажу є необґрунтованими та правових підстав для їх задоволення немає.

Стосовно позовної вимоги про переведення на позивача прав та обов'язків покупця на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, судом встановлено наступне.

Відповідно до частини 4 ст. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця. Одночасно позивач зобов'язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.

Тобто положення зазначеної правової норми застосовуються судом лише у випадку продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі та внесення позивачем на депозитний рахунок грошової суми, яку за договором повинен сплатити покупець.

Враховуючи те, що позивачем не доведено вчинення відповідачем 1 саме продажу належної йому частки у спільній частковій власності, а також не внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми у зв'язку з відсутністю у неї цих коштів, про що вказала у судовому засіданні і сама позивач, обґрунтувавши це перебуванням на пенсії та наявністю у неї інвалідності, відтак суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Також суд відмовляє представнику відповідача у задоволенні її клопотання про застосування строків позовної давності, оскільки правила про позовну давність, відповідно до ст. 267 ЦК України, мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права, тоді як позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог з підстав їх недоведеності та необґрунтованості.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачу у стягненні з відповідача на його користь суми сплаченого судового збору.

Керуючись стст. 10, 11, 15, 57, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.