У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області від 13 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що він з 1973 року до 11 травня 2010 року працював на державному підприємстві «Завод імені В.О. Малишева» (далі - ДП «Завод імені В.О. Малишева»), однак повний розрахунок з ним було проведено лише 29 липня 2013 року. Він неодноразово звертався до відповідача з вимогою про виплату заборгованості в розмірі 1 180 грн, оскільки потребував грошових коштів у зв'язку з тяжкою хворобою дружини, яка померла, що завдало йому моральної шкоди.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з ДП «Завод імені В.О. Малишева» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 82 432 грн та 5 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 19 вересня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з ДП «Завод імені В.О. Малишева» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 82 432 грн та 3 тис. грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 13 січня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовлено. Стягнуто з ДП «Завод імені В.О. Малишева» на користь ОСОБА_3 2 500 грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що позивач у передбачені ст. 233 КЗпП України строки звернувся до суду за захистом інтересів, пов'язаних із затримкою проведення з ним повного розрахунку, чим йому завдано й моральної шкоди.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, виходив із того, що позивач пропустив без поважних причин встановлений законом тримісячний строк для звернення до суду. Крім того, зменшуючи розмір стягнутої на користь позивача моральної шкоди, суд виходив з того, що при визначенні розміру грошового відшкодування, судом першої інстанції не в повній мірі враховано характер правопорушення, глибину душевних страждань, а також інші обставини, які мають істотне значення для справи.

Проте погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, тому що суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Вимоги до ухвали суду апеляційної інстанції викладені у ст. 315 ЦПК України.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 з січня 1973 року до 11 травня 2010 року працював на ДП «Завод імені В.О. Малишева» і був звільнений на пенсію за власним бажанням. Згідно з довідкою про розмір заборгованості та відомостей на виплату після звільнення позивачу здійснювались виплати: 3 червня 2010 року в розмірі 1 746 грн, 9 червня 2010 року в розмірі 497 грн, 11 червня 2010 року в розмірі 113 грн, 23 червня 2010 року в розмірі 100 грн 83 коп., та 29 липня 2013 року в розмірі 1 180 грн. Виплату в розмірі 1 180 грн депоновано 18 травня 2010 року, заборгованість із заробітної плати перед ОСОБА_3 відсутня. Середньомісячна заробітна плата працівника ДП «Завод імені В.О. Малишева» ОСОБА_3, звільненого 11 травня 2010 року, становить 2 195 грн 20 коп., середньоденна - 102 грн 40 коп.

Згідно зі ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз'яснено, що за вирішенням спору про оплату праці працівники, як ті, що працюють за трудовим договором, так і члени кооперативів та їх об'єднань, колективних сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських) господарств, можуть звернутись до обраної на підприємстві (в установі, організації) КТС або до суду в строки, передбачені ст. ст. 225, 228, 233 КЗпП України, тобто в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до п. 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року по справі №1-5/2012, 4-рп/2012 звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Судом установлено, що остаточний розрахунок з виплати заробітної плати з позивачем був проведений 29 липня 2013 року, позов пред'явлено 8 липня 2013 року, а 4 грудня 2013 року змінено предмет позову, тобто матеріально-правову вимогу.

Відповідно до положення ч. 4 ст. 10 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов'язки зі створення для сторін змагального процесу, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При цьому апеляційний суд не врахував, що, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 заявляв клопотання про витребування у відповідача довідки про розмір заборгованості з усіх невиплачених йому підприємством сум, яке ухвалою суду від 16 липня 2013 року було задоволено, посилаючись на те, що в порушення вимог ст. 116 КЗпП України його не було письмово повідомлено про належні йому при звільненні суми та не надано довідку про середню заробітну плату, навіть, на вимогу суду, що призвело до ускладнення захисту його порушених прав.

У зв'язку з цим позивач просив поновити строк звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору.

Крім того, апеляційний суд, відмовивши в задоволенні основної вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, не навів відповідних мотивів, задовольняючи додаткову вимогу про відшкодування моральної шкоди. У зв'язку з цим такі висновки апеляційного суду є суперечливими.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище обставини справи уваги не звернув, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, доводів позивача щодо поважності причини пропущення строку звернення до суду не перевірив і дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_3

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 13 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко