АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5063/2015 Доповідач - Шиманський В.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Семенюк Т.А., Кравець В.А.

при секретарі - Круглику В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у здійсненні права власності на об'єкти нерухомості та зобов'язання звільнити садовий будинок і земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернулась в серпні 2014 року.

Зазначала, що вона є власником земельної ділянки та садового будинку АДРЕСА_1. Восени 2008 році в належньому їй будинку стала проживати сім'я її дочки: ОСОБА_4 її чоловік ОСОБА_3 їх діти ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. З 2009 року між нею та відповідачами по справі почались постійні сварки щодо користування будинком, гаражем, земельною ділянкою АДРЕСА_1. Відповідачі стали створювати для неї неможливі умови для спільного з ними проживання, провокують скандали, конфлікти, ображають, висловлюють в її адресу нецензурні слова, застосовують до позивачки фізичну силу, погрожують вбивством, а також погрожують спалити садовий будинок в разі їхнього виселення з зазначеного будинку.

На підставі викладеного просила зобов'язати ОСОБА_4 та ОСОБА_3 разом із дітьми звільнити садовий будинок АДРЕСА_1, та не чинити їй перешкод у користуванні та розпорядженні своїм майном - садовим будинком з надвірними будівлями та земельною ділянкою.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 19 лютого 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення та ухваленні нового про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана надати ті докази, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі рішення суд виходив із вимог даної норми закону, зібраних у справі та наданих сторонами доказів, яким дав повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судом вірно встановлено, що згідно свідоцтва про право власності та державного акту про право власності на земельну ділянку, ОСОБА_2 є власником садового будинку АДРЕСА_1 та власницею земельної ділянки за вказаною адресою площею 0,0596 га.

Під час розгляду справи встановлено та не оспорюється сторонами, що у вказаному будинку проживають позивач, відповідачі та неповнолітні діти відповідачів: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

ОСОБА_4 є рідною донькою позивачки, ОСОБА_3 чоловіком доньки, ОСОБА_5 та ОСОБА_5, є рідними онуками позивачки.

З пояснень позивача та показів свідків вбачається, що вселення відповідачів у спірне житлове приміщення відбулось за згодою його власника ОСОБА_2

Звертаючись до суду ОСОБА_2 зазначала, що відповідачі порушують правила співжиття, яке має вираз у вчиненні фізичного та психологічного насильства, чинять перешкоди у користуванні належного їй на праві власності майна, а тому з посиланням на ст. 391 ЦК України просила позов задовольнити.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновків що з врахуванням встановлених обставин справи та викладених норм чинного законодавства України, обов'язок усунення перешкод шляхом зобов'язання відповідачів звільнити будинок та земельну ділянку може бути покладений лише у випадку, якщо судом встановлені обставини, передбачені ст. 116 ЖК УРСР. Оскільки обставин, передбачених чинним законодавством України для виселення мешканців судом не встановлено, підстави для задоволення позовних вимог щодо зобов'язання відповідачів звільнити місце проживання відсутні.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та таким, що ґрунтується на нормах діючого законодавства.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У силу ч. 1 ст. 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

У силу ст. 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім»ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як роз'яснено постановою Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖЕК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Водночас, статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

На підставі аналізу наведених положень законодавства та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України суд дійшов вірного висновку про недоведеність позивачем систематичного порушення відповідачами правил соціалістичного співжиття, що роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а також безрезультатність заходів запобігання і громадського впливу.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду про те що наявні в матеріалах справи докази на підтвердження викликів працівників міліції та звернення до правоохоронних органів, не можуть бути розцінені судом як заходи запобігання і громадського впливу, оскільки правоохоронними органами не було встановлено обставин з яких можна було б зробити висновок про систематичне порушення відповідачами правил співжиття.

Крім того, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження застосування до відповідачів заходів запобігання і громадського впливу.

Право на звернення до суду за захистом передбачено ч.1 ст.3 ЦПК України та встановлюється, що кожна особа має право в порядку встановленому кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглянувши справу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційного скарги про те, що судом першої інстанції не надана правова оцінка тій обставині, що квартира №4 за адресою м. Київ, вул. Обсерваторна, 8, в якій були прописані ОСОБА_4 разом з дітьми, була продана під час розгляду справи та судом не досліджено чи не були порушені права неповнолітніх дітей під час продажу квартири, не можуть бути прийняті судом до уваги оскільки вказані обставини не є предметом розгляду у даній справі.

Доводи апеляційної скарги з посиланням на ст. 391 ЦК України, колегія суддів відхиляє, оскільки при вирішенні спорів про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення, за відсутності підстав для виселення, передбачених ч. 3 ст. 116 ЖК України, саме по собі застосування ст. 391 ЦК України, є безпідставним.

Посилання апелянта на те, що відповідачі не є членами сім'ї власника, також не можуть бути прийняті судом до уваги.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 Житлового кодеру Української PCP, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство.

Під час розгляду справи встановлено та не заперечувалось позивачем, що відповідач ОСОБА_4 є її донькою, ОСОБА_3 зятем, а їх діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 рідними онуками позивачки.

Інші доводи також не дають підстав для в исновку про порушення або неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, твердження апеляційної скарги про незаконність та упередженість судового рішення матеріалами справи спростовуються.

З огляду на викладене, оскаржене у справі рішення постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому це рішення не може бути скасованим з наведених підстав.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: