Апеляційний суд Житомирської області
Справа №280/347/15-ц Головуючий у 1-й інст. Пасічний Т. З.
Категорія 43 Доповідач Заполовський В. Й.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Заполовського В.Й.,

суддів: Талько О.Б., Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Управління державної міграційної служби України у Житомирській області про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 28 липня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.

В обґрунтування позову зазначала, що відповідно до договору дарування від 02.10.2014 року вона є власником будинку АДРЕСА_1. У вказаному будинку зареєстрований та проживає відповідач ОСОБА_2, який вселився у будинок у 2004 році як член сім'ї попереднього власника, яким була її мати.

Відповідач комунальні послуги не сплачує, вчиняє неприпустимі дії, його проживання у будинку перешкоджає користуватися житлом в цілому.

За наведених обставин ОСОБА_1 просила усунути перешкоди в користуванні належним їй на праві власності вище вказаним будинком шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування цим житловим будинком.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 28 липня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись, що судом не повно з'ясовані та не враховані всі обставини справи, порушені норми матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове по суті її позовних вимог.

Зокрема зазначає, що саме вона є власником будинку по АДРЕСА_1. Однак в даному будинку без правових на те підстав проживає відповідач та в добровільному порядку відмовляється його звільнити, чим чинить їй перешкоди у користуванні власністю. Крім того, суд безпідставно вважав, що відповідач є членом її сім'ї, як власника будинку, і втрачає право користування належним їй житлом з підстав, передбачених ст.405 ЦК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених ст. 303 ЦПК України колегія суддів визнає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановив суд та вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору дарування від 02.10.2014 року позивач ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1.

Попереднім власником даного будинку була ОСОБА_3 (мати позивачки), яка після укладення договору дарування знялася з реєстрації та вибула з даного житла на інше місце проживання.

Відповідач ОСОБА_2 з 2004 року зареєстрований та проживає в даному будинку зі згоди ОСОБА_3, тобто зі згоди попереднього власника даного будинку.

Жодних угод між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 про користування спірним будинком не було укладено.

Вказані обставини визнані відповідачем ОСОБА_2 та його представником в процесі апеляційного розгляду справи.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ст.ст.64 Житлового кодексу УРСР - до членів сім'ї власника будинку належать дружина власника будинку, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника будинку може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником будинку і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 156 ЖК передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 вселився, зареєструвався та проживає у спірному будинку за згоди його попереднього власника - ОСОБА_3, як член її сім'ї, і не є членом сім'ї теперішнього власника будинку ОСОБА_1, то із припиненням права власності ОСОБА_3 на будинок втрачено право користування ним у членів її сім'ї, тобто відповідача по справі ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що відповідач не є членом її сім'ї, а тому застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин ст.405 ЦК України є помилковим, узгоджуються з нормами ст.ст. 64, 156 ЖК та ґрунтуються на матеріалах справи. Зокрема, будь-яких доказів, які б свідчили про протилежне, а саме про те, що відповідач є членом сім'ї позивачки, останнім суду не надано і такі відсутні в матеріалах справи. Факт, що відповідач певний період часу являвся чоловіком матері позивачки та факт періодичної сплати ним телекомунікаційних послуг (а.с.52), на що посилається відповідач, не можуть безспірно свідчити про ведення спільного господарства з позивачкою, і в свою чергу - являтись членом її сім'ї.

Таким чином, позивач, як новий власник житлового будинку, заявила обґрунтовані вимоги до відповідача, право користування житловим будинком якого припинилося з підстав припинення права власності на це житло у особи, яка надавала йому згоду на користування цим житлом.

Проте, вирішуючи спір та постановляючи рішення по справі про відмову у позові, суд першої інстанції в повній мірі не врахував наведеного, застосував закон, який не поширюється на правовідносини, що склалися між сторонами по справі (ст.405 ЦК України), і не застосував закон, який підлягав застосуванню (ч.1 ст.317, ч.1 ст.319, ч.1 ст.321, ст.383, ст.391 ЦК України), відтак допустив порушення норм матеріального права, що в силу п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

За обставин, коли встановлено, що відповідач по справі ОСОБА_2 втратив право користування належним позивачці житловим будинком, яка враховуючи положення ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, а відповідач проживаючи у будинку створює такі перешкоди, то наявні правові підстави для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 28 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні належним ОСОБА_1 на праві власності будинком АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування вказаним житловим будинком.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді