РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/612/15-ц

Провадження № 2/643/1549/15

08.09.2015 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого - судді Задорожної А.М.,

за участю секретаря судового засідання Тугайбей В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору недійсним, третя особа - ОСОБА_3,

в с т а н о в и в:

20.01.2015р. ОСОБА_4 в особі свого представника ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», в якому просив визнати договір кредиту №839/3/27/38/8-256, укладений 04.04.2008р. між ним та відповідачем.

В обґрунтування позову зазначено, що 04.04.2008р. між АКБСР «УкрСоцбанк», правонаступником якого ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 було укладено договір кредиту №839/3/27/38/8-256, згідно якого позивачу було надано кредит у розмірі 50000 доларів США для придбання нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1.

В забезпечення виконання умов Кредитного договору між відповідачем, як іпотекодержателем та ОСОБА_5, як іпотекодавець, був укладений іпотечний договір №839/4/27/38/8-292 від 04.04.2008р.

04.04.2008р. між ним та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, відповідно до якого ОСОБА_3 продав, а він купив зазначену квартиру.

На момент купівлі-продажу квартири нотаріально договір купівлі-продажу не складався і угода не ніде не реєструвалася. На підтвердження укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_3 04.04.2008р. власноручно написав розписку про отримання від нього повної суми за договором купівлі-продажу квартири в рахунок продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1.

З метою дотримання умов законодавства та виконання Кредитного договору він звернувся до суду з позовом про визнання вищевказаного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 виконаним та дійсним.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 грудня 2014 року було відмовлено у задоволенні його позову до ОСОБА_3 про визнання договору дійсним.

На теперішній час він не є власником зазначеної квартири.

Кредитним договором від 04.04.2008р. встановлені такі істотні умови: ціна договору - сума кредиту, строк - до 03.04.2015р. та предмет - надання коштів для придбання нерухомого майна - квартири.

Однак до тепер позивач не має можливості виконати кредитний договір, оскільки квартира не може бути продана йому ОСОБА_3 через знаходження її в іпотеці відповідача, та, як наслідок, неможливості такого продажу без згоди іпотекодержателя, а також накладеної при передачі в іпотеку заборону на відчуження. Його спроби укласти договір купівлі-продажу у судовому порядку не задоволені судом.

Відповідач при наданні кредиту створив такі умови, а саме прийняття в іпотеку від третьої особи квартири, на купівлю якої надав йому кредит, до укладення ним договору купівлі-продажу квартири, за яких неможливо виконати умови договору.

Вважав, що оскільки відповідачем в день укладення кредитного договору прийнято від третьої особи в іпотеку квартиру, на купівлю-якої йому надавався кредит і відтак він був позбавлений можливості виконати кредитний договір, що свідчить про недотримання сторонами вимог законодавства стосовно наявності у договорі усіх істотних умов.

В судовому засідання представник позивача наполягав на задоволенні позову, посилаючись на обставини, що зазначені у ньому.

Представник відповідача в судовому засідання заперечував проти задоволення позову, оскільки вважав його необґрунтованим та безпідставним. Крім того, пояснив, що договір був укладений відповідно до вимог законодавства України та волі сторін. Грошові кошти було надано на поточні потреби, а не на придбання предмету іпотеки.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, дійшов наступного:

Виходячи з положень ст. ст. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як убачається з договору кредиту, наданого позивачем, 04.04.2008р. між АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №839/3/27/38/8-256, відповідно до умов якого банк надав позивачу грошові кошти в сумі 50000 доларів США, зі сплатою 14% річних на строк до 03.04.2015р. Згідно п. 1.2 договору, кредит надавав позичальнику на наступні цілі: придбання нерухомого майна - трикімнатної квартири №303, що розташована за адресою: м. Харків, вул. Гвардійців-Широнінців, буд. 73.

Згідно п.1.3 договору №839/3/27/38/8-256, в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченою іпотекою вимоги, кредитор укладає: п. 1.3.1. в день укладення Договору з позичальником та ОСОБА_3, іпотечний договір №839/3/27/38/8-256.

Однак, банком надано до суду кредитний договір №839/3/27/38/8-256 від 04.04.2015р., в якому п. 1.2 суттєво відрізняється, а саме в ньому зазначено, що кредит надається позичальнику на поточні потреби.

04.04.2008р. між АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір №839/4/27/38/8-292, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав в іпотеку банку у якості забезпечення виконання позичальником основного зобов'язання за договором №839/3/27/38/8-256 від 04.04.2008р., наступне майно - трикімнатну квартиру №303, що розташована за адресою: м. Харків, вул. Гвардійців-Широнінців, буд. 73.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01.12.2014р. у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Як встановлено судом під час розгляду справи, 04.04.2008р. між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав грошові кошти на придбання квартири. На дані обставини посилався представник банку під час розгляду справи стосовно звернення стягнення на предмет іпотеки.

У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Аналогічна позиція міститься в абз.1 п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року за №9 яким передбачено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Ч.ч. 1-3, 5,6 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Судом встановлено, що банком надавався кредит позивачу на придбання квартири, яка була передана поручителем в іпотеку. Тобто відповідачем були створені умови, які фактично унеможливлювали придбання квартири позивачем, а від так і реальне виконання умов договору, а тому такий договір є недійсним.

Про те, в письмових запереченнях на позов представник відповідача просив застосувати позовну давність.

Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Стаття 261 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як зазначено Верховним Судом України в абз.3 п.11 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, оскільки позивач власноруч укладав кредитний договір, тобто він був обізнаний про його умови, з заявами стосовно розірвання або зміну договору до банку не звертався, то строк звернення до суду за захистом прав почав плинути з моменту його укладення - 04.04.2008р.

За таких обставин, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору недійсним, третя особа - ОСОБА_3, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Харківської області через Московський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 14.09.2015р.

Головуючий А.М. Задорожна