У Х В А Л А

15 травня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

суддів: Романюка Я.М., Гуменюка В.І., Сімоненко В.М.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 січня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Івано-Франківського обласного навчально-курсового комбінату житлово-комунального господарства про поновлення на роботі,

встановила:

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 листопада 2014 року позов задоволено частково. Скасовано наказ директора Івано-Франківського обласного навчально-курсового комбінату житлово-комунального господарства від 1 липня 2014 року про звільнення із займаної посади головного бухгалтера навчально-курсового комбінату ОСОБА_4 та поновлено ОСОБА_4 на займаній посаді. Стягнуто з Івано-Франківського обласного навчально-курсового комбінату житлово-комунального господарства на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 1 липня 2014 року по 26 листопада 2014 року в сумі 52 445 грн. 62 коп. та моральну шкоду в розмірі 500 грн. Вирішено питання судових витрат. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 січня

2015 року рішення міського суду скасовано та ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 січня 2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 січня 2015 року та направити справу на новий розгляд до суду касаційної інстанції, посилаючись на неоднакове застосування касаційним судом норм матеріального права, а саме статей 40, 42, 49-2, 240-1 КЗпП України, а також неоднакового застосування норм процесуального права, а саме статей 13, 60, 328 ЦПК України, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивачки відбулось без дотримання процедури звільнення, згідно статті 40 КЗпП України, оскільки зміни в організації виробництва і праці на підприємстві фактично не відбулися.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився касаційний суд, виходив із того, що на підприємстві відбулося фактичне скорочення штату працівників відповідно до вимог трудового законодавства, а дослідження судом першої інстанції доцільності такого скорочення з урахуванням фінансового стану підприємства є помилковим.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 квітня 2015 року суд касаційної інстанції, виходив із того, що при звільненні позивача із займаної посади роботодавцем було порушено, передбачений трудовим законодавством, порядок вивільнення працівника, зокрема не взято до уваги те, що позивач порівняно з іншими працівниками, які займають таку ж посаду, має більш високу кваліфікацію та продуктивність праці, має тривалий безперервний стаж на цьому підприємстві, а тому відповідно до положень статті 42 КЗпП України має переважне право на залишення на роботі.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року суд касаційної інстанції, скасовуючи ухвалу апеляційного суду та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, виходив із того, що судом неповно з'ясовано обставин справи.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що позивача звільнено неправомірно, оскільки скорочення посади, займаної позивачем на підприємстві, фактично не відбулося, а тому звільняючи позивача на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, роботодавець порушив вимоги трудового законодавства.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, яке переглядається, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Івано-Франківського обласного навчально-курсового комбінату житлово-комунального господарства про поновлення на роботі за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 січня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.І. Гуменюк

В.М. Сімоненко