Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

Єдиний унікальний номер №440/121/15-ц

Провадження №2/440/196/2015

10 березня 2015 року

Буський районний суд Львівської області у складі:

головуючого-судді - Кос І.Б.,

при секретарі - Дутки С.І,

з участю позивачки ОСОБА_1

представника позивачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Буськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщення шляхом виселення,-

в с т а н о в и в :

позивачка ОСОБА_1 звернулась в суд із указаним позовом. Просить суд ухвалити рішення, яким усунути перешкоди в користуванні житловим будинком шляхом виселення відповідачів із житлового будинку АДРЕСА_2.

В обґрунтування позовних вимог позивачка покликається на те, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування житлового будинку від 15.03.2002 року за реєстр. № 494. Даний житловий будинок складається із трьох житлових кімнат та кухні, житловою площею 46,3 кв.м. В ньому проживає позивачка, її мати ОСОБА_6 та внучка ОСОБА_7 Натомість, відповідачі є співвласниками іншого помешкання по АДРЕСА_1, де зареєстровані. Однак, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які є її внуками, фактично проживають в спірному житловому будинку, а відповідачка ОСОБА_5, яка є дочкою позивачки, тимчасово перебуває на заробітках в Італії, однак тричі на рік приїжджає в спірний будинок, розміщує там свої особисті речі та фактично ним користується. При, цьому відповідачі без дозволу позивачки використовують одну з житлових кімнат зазначеного будинку, систематично порушують правила співжиття, ніде не навчаються і не працюють, не сплачують плати за комунальні послуги, ведуть аморальний спосіб життя, псують будинок та особисті речі позивачки, часто влаштовують з нею конфлікти, роблячи неможливим життя позивачки та її матері й внучки. З приводу такої протиправної поведінки відповідачів, позивачка змушена була неодноразово викликати працівників міліції з метою припинення агресивної, протиправної поведінки відповідачів. Проте, не дивлячись на застосування до них адміністративних заходів, вони й надалі продовжують влаштовувати скандали та інші протиправні дії, чим створюють для позивачки неможливі умови для подальшого проживання з ними. Тому, 05.01.2015 року позивачка надіслала відповідачам письмову вимогу про необхідність звільнення ними спірного житлового приміщення у добровільному порядку в строк до 15.01.2015 року. Однак, незважаючи на це, відповідачі й надалі продовжують проживати в згаданому житловому будинку та не бажають його звільнити. Оскільки, вказані звернення позивачки були залишені поза увагою відповідачів, а тому позивачка просить суд її позов задовольнити.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали повністю з наведених вище підстав. Проти заочного розгляду не заперечили та просили допитати позивачку в судовому засіданні в якості свідка з приводу вказаних обставин.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судове засідання повторно не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час і місце судового розгляду справи, про причини їх неявки суд не повідомили, а позовних вимог по суті не оспорили.

В силу ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали та всебічно з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи із наступних мотивів.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є одноосібним власником житлового будинку АДРЕСА_2, про шо вбачається із договору дарування житлового будинку від 15.03.2002 року, що був посвідчений державним нотаріусом Буської державної нотаріальної контори Дячик А.В., зареєстрованого в реєстрі за № 494 та Реєстраційного посвідчення Львівського МБТІ від 25.03.2002 року.

Згідно довідки, виданої Красненською селищною радою Буського району Львівської області від 01.07.2014 року за № 1012, у вказаному житловому будинку, власником якого є позивачка ОСОБА_1, крім неї зареєстровані також: мати ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та внучка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Натомість з іншої довідки Красненської селищної ради від 26.12.2014 року за № 2615 вбачається те, що позивачка ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в житловому будинку АДРЕСА_2, а її внуки відповідачі по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані АДРЕСА_1, а дійсно проживають в спірному житловому будинку.

Як вбачається із листів Буського РВ ГУМВСУ у Львівській області від 26.12.2012 року за № 6056, від 30.08.2013 року за № 4292, від 10.09.2014 року за № 4739, від 29.12.2014 року за № 6712, факти щодо протиправної поведінки відповідачів щодо позивачки знайшли своє підтвердження, з ними було проведено профілактичну бесіду та винесено офіційне застереження про недопустимість протиправної поведінки.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка позивачка ОСОБА_1 суду повідомила про те, що відповідачі її внуки: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 чинять їй перешкоди в користуванні житловим будинком АДРЕСА_2, погрожують позивачці, чим унеможливлюють співжиття з ними. Натомість, відповідачка ОСОБА_5, яка є дочкою позивачки, протягом останніх 8 років перебуває на роботі в Італії, однак тричі на рік приїжджає в спірний будинок, де перебуває близько двох тижнів, розміщуючи там свої особисті речі (диван, холодильник, пральну машину, особистий одяг). Коли приїжджає, також конфліктує з позивачкою. Проте, добровільно виселитись та забрати зазначені свої речі відповідачка ОСОБА_5 не бажає, хоче робити ремонт зайнятої відповідачами житлової кімнати в спірному будинку.

5 січня 2015 року позивачка ОСОБА_1 надіслала відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 письмову вимогу про необхідність звільнення ними спірного житлового приміщення по АДРЕСА_2 у добровільному порядку в строк до 15.01.2015 року та піти проживати по місцю їх реєстрації: АДРЕСА_1, про що вбачається із заяви ОСОБА_1 та доказів її відправки відповідачам, котрі є в матеріалах справи (а.с. 18-19).

Крім того, відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 забезпечені іншим житлом, оскільки є співвласниками квартири АДРЕСА_1, про що вбачається зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.11.2011 року та витягу про державну реєстрацію прав від 07.12.2011 року, копії яких долучені до справи (а.с. 35-36)

При цьому, як вбачається з письмової інформації Буського районного сектору ГУ ДМСУ у Львівській області від 28.01.2015 року, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані по вищевказаній адресі, а саме: АДРЕСА_1 (а.с. 23-25).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У відповідності до статті 1 Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 391 ЦК України.

Так, згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За статтею 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно частини 2 статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

В силу вимог ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Відповідно до ч.1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї, або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судам, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

За таких обставин, судом встановлено, що між сторонами склались правовідносини, що випливають із порушення прав власника і необхідності захисту його майнових інтересів шляхом усунення перешкод в користуванні житловим будинком із виселенням відповідачів із цього будинку.

Відтак, суд вважає, що заявлений позов про усунення перешкод в користуванні житловим будинком та виселення з нього є підставним, а тому його слід задовольнити.

Ураховуючи викладене, та керуючись статтею 41 Конституції України, статтями 10, 58, 59, 60, 61, 209, 212-215, 224 ЦПК України, на підставі ст.ст. 109, 116 ЖК України, ст.ст. 11, 15, 16, 316, 317, 328, 334, 386, 387, 391, 397 ЦК України суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні житловим будинком шляхом виселення ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_6 із житлового будинку АДРЕСА_2.

Заочне рішення може бути переглянуте Буським районним судом за письмовою заявою відповідача, яка подається у Буський районний суд протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення

На заочне рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення, через Буський районний суд Львівської області до Апеляційного суду Львівської області.

Суддя: І. Б. Кос