АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Унікальний номер 759/4261/14-ц Головуючий у 1-ій ін.. - Кривов*яз А.П.
Апеляц.проваджен. № 22-ц/796/6130/2015 Доповідач - Слободянюк С.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Слободянюк С.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Корчевного Г.В.,

при секретарі - Трофименко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м.Києві цивільну справу апеляційною скаргою Комунального підприємства «Кінотеатр «Лейпціг» Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 вересня 2014 року за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Кінотеатр «Лейпціг» Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), треті особи - Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київкінофільм» про стягнення заборгованості по заробітній платі, не виплаченої на час звільнення, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зобов*язанні внести запис до трудової книжки та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернулась в суд з вищенаведеним позовом, уточнивши позовні вимоги (а.с.97-100), просила суд стягнути з Комунального підприємства «Кінотеатр «Лейпціг» Київської міської ради (КМДА) на її користь заборгованість по заробітній платі 37 821,43 грн., з яких 339,94 грн. заробітна плата та 37481,49 грн. компенсації за невикористану відпустку; середній заробіток за час затримки виплати при звільненні в сумі 123 623,62 грн. за період з 18 вересня 2012 року до 18 серпня 2014 року; моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн.; зобов*зати відповідача видати трудову книжку, внести запис про звільнення з 17 вересня 2012 року на підставі п.2 ст.37 КЗпП.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 вересня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Комунального підприємства «Кінотеатр «Лейпціг» Київської міської ради (КМДА) на користь позивачки заборгованість по заробітній платі у розмірі 339,94 грн.; компенсації за невикористану відпустку - 28 790,13 грн.; середній заробіток за час затримки виплати при звільненні в сумі 123 623,62 грн.; на відшкодування моральної шкоди стягнуто - 3000,00грн.; зобов*зано Комунальне підприємство «Кінотеатр «Лейпціг» Київської міської ради (КМДА) видати ОСОБА_1 трудову книжку із внесенням запису про її звільнення з 17 вересня 2012 року на під на підставі п.2 ст.37 КЗпП. Судовий збір стягнуто з позивача на користь держави у розмірі 1557,53 грн. (а.с.133-135).

На рішення суду першої інстанції Комунальне підприємство «Кінотеатр «Лейпціг» Київської міської ради (КМДА) подали апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення, ухвалення нового - по суті спору, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

В судовому засіданні представник апелянта Петренко Ю.О. підтримала апеляційну скаргу, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 (довіреність а.с.211) - скаргу не визнав.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення скарги з таких підстав.

Згідно статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Окрім того, відповідно до положень статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала за трудовим контрактом від 20 січня 2006 року на посаді директора Державного комунального підприємства кінотеатр «Лейпциг» з 23 січня 2006 року по 22 січня 2009 року включно.

Наказом ГУ культури та мистецтв КМДА 10 березня 2006 року № 91-К термін дії контракту з ОСОБА_1 було продовжено до 22 січня 2011 року включно. Наказом начальника ГУ культури КМДА № 16-К від 20 січня 2011 року позивачку було звільнено з посади директора ДКП «Кінотеатр «Лейпціг» з 24 січня 2011 року у зв'язку із закінченням дії контракту.

У серпні 2012 року ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради про поновлення на роботі, посилаючись на те, що оскільки вона продовжувала працювати на посаді директора і після закінчення строку дії контракту понад шістнадцять місяців, то трудовий договір є продовженим на невизначений строк і її звільнення є незаконним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2012 року позов ОСОБА_1 було задоволено.

Чинним рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18 квітня 2013 року (справа № 22-/796/722/13) рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2012 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким вважати ОСОБА_1 звільненою з посади директора КП «Кінотеатр «Лейпціг» з 17 вересня 2012 року за п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку дії контракту.

Звертаючись з даним позовом, ОСОБА_1 просила стягнути заборгованість з заробітної плати та суми, що підлягають сплаті при звільненні, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодувати моральну шкоду та зобов'язати відповідача видати їй трудову книжку із внесенням запису про звільнення з 17 вересня 2012 року на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, посилаючись на те, що в день звільнення їй не було виплачено всіх належних сум.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18 квітня 2013 року було встановлено, що з 22 січня 2011 року по 17 вересня 2012 року ОСОБА_1 фактично виконувала обов'язки директора кінотеатру та встановлено дату її звільнення з роботи 17 вересня 2012 року. Питання щодо внесення у трудову книжку запису про дату звільнення у даній справі ОСОБА_1 не ставилось (а.с.4-8).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 листопада 2014 року оскаржуване рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с.182-188).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 11 березня 2015 року (справа №6-45427св14) ухвалу апеляційної інстанції скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд (а.с.238-240).

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних наголошується, що судами не було враховано Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), згідно з яким середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Також, поза увагою суддів залишилось положення Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), якими визначено порядок ведення трудових книжок.

З копії трудового контракту від 20 січня 2006 року вбачається, що трудовий контракт з ОСОБА_1 укладався Головним управлінням культури і мистецтва КМДА до 22 січня 2009 року. Наказом Головного управління культури і мистецтва КМДА № 91-к від10 березня 2006 року внесено зміни до наказу № 40 від 23 січня 2006 року «Про призначення ОСОБА_1», продовжено термін дії контакту про призначення її директором КП «Кінотеатр «Лейпціг» до 22 січня 2011 року (а.с.35-43).

При розгляді справи у 2012 року ОСОБА_1 до Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради про поновлення її на роботі, питання щодо внесення у трудову книжку запису про дату звільнення ОСОБА_1 не ставилось (а.с.4-8).

За матеріалами справи відповідно до акту від 19 липня 2013 року передачі трудових книжок КП «Лейпціг» голові ліквідаційної комісії відсутні дані щодо наявності та передачі трудовий книжки позивачки (а.с.73).

Представник відповідача зазначав, що трудові книжки працівників КП «Лейпціг» знаходились на підприємстві.

Однака, трудовий контракт з ОСОБА_1 укладався з управлінням культури та мистецтва КМДА.

Стороною відповідача не було даних щодо наявності книги обліку трудових книжок.

Положенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), якими визначено порядок ведення трудових книжок.

Зокрема, відповідно до п. п. 2.4, 2.5 Інструкції записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов'язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до п. 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Відсутні дані щодо видачі позивачці трудової книжки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо зобов*язання відповідача видати позивачці трудову книжку із внесенням запису про її звільнення з 17 вересня 2012 року на підставі п.2ст.36 КЗпП, так як згідно статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Оскільки з вини власника звільненій ОСОБА_1 не було виплачено належних при звільненні сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, то відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України з відповідача на її користь підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки виплати належних при звільнені сум з 18 вересня 2012 року до 18 серпня 2014 року.

За матеріалами справи відповідачем надано довідки, що середньоденна заробітна плата позивачки становила - 181,07 грн., а також і те, що сума за невикористані відпустки становить 28 790, 13 грн. (а.с.87,107). Заробітна плата за першу половину вересня 2012 року позивачці виплачена, як зазначено у листі від 20 квітня 2014 року, звітності до пенсійного фонду (а.с.25,109,110).

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 18 квітня 2013 року зазначено, що слід вважати, що позивачка підлягає звільненню з 17 вересня 2012 року, а тому колегія суддів, враховуючи те, що відповідачем здійснено виплату заробітної плати за першу половину вересня (1-15 вересня), дійшла висновку про те, що виплата середньоденної заробітної плати підлягає лише за 17 вересня 2012 року в сумі 181,07 грн., оскільки 16 вересня 2012 року є вихідним днем.

Позивачкою ставиться питання про виплату середньої заробітної плати за час затримки розрахунку з 18 вересня 2012 року до 18 серпня 2014 року. За вказаний період позивачці підлягає виплаті середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період у кількості 470 робочих днів, що становить 85102,95 грн. (470 роб.днів х 181,07 грн. середньоденна зарплата). Підлягає стягненню на користь позивачки середньоденна зарплата за 17 вересня 2012 року у розмірі 181,07 грн., компенсація за невикористані відпустки у розмірі 28 790,13 грн., що заголом становить 114 074,15 грн.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що задовольняючи позов в частині стягнення невиплаченої заробітної плати, суд першої інстанції не врахував, що у справах про оплату праці діє тримісячний строк звернення з заявою до КТС або безпосередньо до суду, який обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, не ґрунтується на вимогах закону, так як відповідно до вимог ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належній йому заробітній платі без обмеження будь-яким строком.

Інші доводи апеляційної скарги на правильність висновку суду першої інстанції не впливають.

Обґрунтованим є також висновок суду першої інстанції про спричинення позивачу моральної шкоди, виходячи з наступного.

Згідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних зв'язків і вимагають від цього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про часткову зміну оскаржуваного рішення в частині зменшення стягнутої судом першої інстанції суми середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні до 85102,95 грн. Рішення в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 3000,00 грн. і компенсації за невикористані відпустки у розмірі 28 790,13 грн. підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст..ст.303,307,309, 313 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Кінотеатр «Лейпціг» Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 вересня 2014 року змінити в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, зменшивши розмір з 339 грн.94 коп. до 181 грн. 07 коп.; змінити в частині стягнення розміру середньої заробітної плати за час затримки при звільненні, зменшивши - з 123 623 грн.62 коп. до 114 074 грн. 15 коп.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 вересня 2014 року в частині стягнутої компенсації за невикористану відпустку у розмірі 28 790 грн. 13 коп. та стягнутої моральної шкоди у розмірі 3000 грн.00 коп. залишити без змін.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 вересня 2014 року змінити в частині стягнутого судового збору, зменшивши стягнутий судовий збір з 1557 грн.53 коп. до 1140 грн. 74 коп.

В іншій частині рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 вересня 2014 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: