Ухвала іменем україни
09 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є., суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М., Писаної Т.О., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - Перша рівненська державна нотаріальна контора, про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом та договору купівлі-продажу квартири, визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 червня 2011 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 21 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2010 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому зазначала, що 20 березня 2007 року між ОСОБА_2. та ОСОБА_3. було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_2. отримав право власності на зазначену квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 06 березня 2007 року, укладеного з ОСОБА_5. за нотаріально посвідченою довіреністю від ОСОБА_6., який посвідчений приватним нотаріусом Киселюк О.В., зареєстрований за № 673.

Також зазначала, що вказана квартира була власністю ОСОБА_7, яка

19 травня 1992 року склала заповіт на все своє майно онучці -

ОСОБА_1., і в період між відкриттям спадщини та моментом її прийняття ця квартира перебувала у чужому незаконному володінні.

На підставі наведеного ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 27 лютого 2007 року нотаріусом Першої рівненської державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_6., як спадкоємця ОСОБА_7; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2. та ОСОБА_3., посвідчений приватним нотаріусом Круліковським А.І. 20 березня 2007 року; визнати за ОСОБА_1. право власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 червня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 21 січня 2015 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 27 лютого 2007 року нотаріусом Першої рівненської державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_6., як спадкоємця ОСОБА_7

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2. та

ОСОБА_3., посвідчений приватним нотаріусом Круліковським А.І.

20 березня 2007 року.

Визнано за ОСОБА_1. право власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4. просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, передати справу на новий розгляд, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, задовольнивши позов, виходив із того, що заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 червня 2010 року, яке набрало законної сили, було визначено ОСОБА_1. додатковий строк для прийняття спадщини після смерті її баби ОСОБА_7 та визнано недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений між ОСОБА_5., який діяв від імені ОСОБА_6. на підставі довіреності, та ОСОБА_2. А тому відповідно до положень ст. ст. 215, 216, 1268 ЦК України позивач, як спадкоємиця за заповітом після смерті ОСОБА_7, має право на судовий захист шляхом визнання за нею права власності на спірне нерухоме майно.

Проте повністю з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитись не можна виходячи з наступного.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу не відповідають.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла баба позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_7

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 лютого 2007 року спадкоємцем ОСОБА_7 є її син ОСОБА_6., який успадкував квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 11).

06 березня 2007 року між ОСОБА_5., який діяв від імені ОСОБА_6. на підставі довіреності, та ОСОБА_2. було укладено договір купівлі-продажу квартири НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 13).

20 березня 2007 року ОСОБА_2. уклав договір купівлі-продажу спірної квартири з ОСОБА_3. (а. с. 14).

У травні 2009 року ОСОБА_1 дізналася про те, що її баба ОСОБА_7 19 травня 1992 року склала заповіт, яким все майно, яке на день смерті ОСОБА_7 буде їй належати заповіла позивачці. Таким чином свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 видане 27 лютого 2007 року ОСОБА_6. було видане без врахування відомостей про існування заповіту.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках встановлених законом.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 червня 2010 року, що набрало законної сили, було визначено ОСОБА_1. додатковий строк для прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_7, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5., який діяв на підставі довіреності, виданої ОСОБА_6., та ОСОБА_2. (а. с. 15-17).

Таким чином з урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, керуючись приписами ст. 1301 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 27 лютого 2007 року нотаріусом першої Рівненської державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_6., як спадкоємця після смерті ОСОБА_7

Разом з тим, не можна погодитись з висновком судів попередніх інстанцій щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_2. та ОСОБА_3., оскільки суд не визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, що підлягає застосуванню.

Зокрема, відповідно до ст. 216 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843254/ed_2013_05_16/pravo1/T030435.html?pravo=1> кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843254/ed_2013_05_16/pravo1/T030435.html?pravo=1>) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843254/ed_2013_05_16/pravo1/T030435.html?pravo=1> не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843253/ed_2013_05_16/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 216 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843254/ed_2013_05_16/pravo1/T030435.html?pravo=1>. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2013_05_16/pravo1/T030435.html?pravo=1>, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Оскільки суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі продажу, укладеного 20 березня 2007 року між ОСОБА_2. та ОСОБА_3., обставини у справі у повному обсязі не встановили, не визначилися з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, що їх регулює, рішення судів першої та апеляційної інстанцій в цій частині не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного 20 березня 2007 року між ОСОБА_2. та ОСОБА_3. на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення суду першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд є законним та обґрунтованим та підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 червня 2011 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 21 січня 2015 року скасувати в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання права власності на спірну квартиру, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 червня 2011 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 21 січня 2015 року в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур Т.О. Писана Г.В. Юровська