Справа № 487/41/15-ц
Провадження № 2/487/764/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20.03.2015 року. Заводський районний суд м.Миколаєва в складі:

головуючий - суддя Біцюк А.В.,

секретар Бавикіна Т.В.,

за участю

представника відповідача Лопушанського О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання недійсним частини договору та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

12 січня 2015 року позивач ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 пред'явив до суду до ПАТ «Дельта Банк» вищезазначений позов, який обґрунтовував наступним.

18 червня 2013 року позивач уклав з відповідачем договір відповідно до умов якого, йому відповідачем відкрито кредитну лінію з лімітом 18200,00 грн, зі строком ліміту 364 календарні дні, за що він повинен сплачувати банку плату за обслуговування - 1,5% від суми кредитного ліміту, нараховані проценти в розмірі 0,001%, а також штраф за прострочену заборгованість в розмірі 0,01%, але не менше 150,00 грн. за кожен факт прострочення.

Зазначав, що умови п. 1.4 кредитного договору, за яким він повинен сплачувати відповідачу комісійну винагороду за обслуговування кредитного ліміту в розмірі 1,5 % від суми ліміту щомісячно, є нікчемними відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Посилаючись на те, що вказана винагорода не є послугою та встановлена за дії, які банк здійснює на власну користь, позивач просив визнати недійсним п.1.4. та п.3.1 Договору споживчого кредиту від 18 червня 2013 року №006-14521-180613 (далі - Договір) укладеного з позивачем. Також позивач просив зобов'язати відповідача здійснити перерахунок нарахування плати за обслуговування кредитної лінії у відсотках від суми кредитного ліміту, що знаходилась у фактичному користуванні позичальника у разі наявної простроченої заборгованості за рахунком та штрафу у відсотках від суми простроченої заборгованості за вказаним договором.

Судом встановлено наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору врахуванням вимог розумності і справедливості.

Статтею 628 ЦК України встановлено, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Пунктом 17 частини 1 статті 1 цього ж Закону визначено, що послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженого Постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року №168 передбачає, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку, зокрема за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо).

Частиною 4 статті 1068 ЦК України передбачено, що клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором.

Стаття 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачає, що комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях.

Згідно ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» розрахунково-касове обслуговування клієнтів здійснюється банками на договірній основі.

Також, відповідно до ст.1 зазначеного Закону розрахунково-касове обслуговування це послуги, що надаються банком клієнту на підставі відповідного договору, укладеного між ними, які пов'язані із переказом коштів з рахунка (на рахунок) цього клієнта, видачею йому коштів у готівковій формі, а також здійсненням інших операцій, передбачених договорами.

З матеріалів справи вбачається, що 18 червня 2013 року ПАТ «Дельта Банк» з однієї сторони та позивач, з другої, уклали змішаний договір (далі - Договір) на підставі заяви позивача 006-14521-180613 (далі - Заява), який складається з Правил банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Дельта Банк» (далі - Правила), тарифів банку, а також умов надання кредитної картки (тарифний пакет «Готівочка 2012»), за умовами якого, банк зобов'язався здійснювати розрахунково-касове обслуговування поточного рахунку позивача НОМЕР_1 з використання платіжної картки НОМЕР_2 та надати кредит шляхом встановлення кредитного ліміту вказаного рахунку в сумі 18200 грн., а позивач, в свою чергу, зобов'язувався повернути одержаний кредит та оплачувати відповідачу за надані послуги та здійсненні операції.

Пунктами 1.4. та 3.1. Тарифів сторони договору передбачили обов'язок позичальника сплачувати щомісячно відповідачу комісійну винагороду за обслуговування кредитного ліміту у розмірі 1,5 % від суми ліміту та у разі наявності заборгованості за рахунком, а також штраф за прострочену заборгованість обов'язкового мінімального платежу.

Із пояснень представника відповідача та з матеріалів справи вбачається, що Договором комісійна винагорода, яку оспорює позивач, передбачена в якості супутніх послуг, які надаються банком за здійснення розрахунково-касового обслуговування картки виданої позивачу відповідно до умов укладеного договору, та не є такими, що здійснюються банком на свою користь, а штраф, передбачений п.3.1. Тарифів є санкцією за неналежне виконання умов договору.

Так, у пунктах 1.1 - 1.3, 1.5, 4, 6 Заяви позивача передбачено здійснення банком розрахунково-касового обслуговування позичальника - відкриття поточного рахунку, встановлення на ньому ліміту кредитної лінії, її зміни, надання позичальником доручення банку та обов'язок останнього виконувати щомісячно договірне списання коштів, в тому числі в межах кредитного ліміту.

У розділу 4 Правил банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Дельта Банк», які є частиною Договору, передбачені такі послуги: оформлення платіжної картки та ПІНу до неї, забезпечення здійснення розрахунків за операціями, в тому числі за рахунок встановленого кредитного ліміту: зняття готівки, оплата за товари, послуги, обслуговування кредитної заборгованості, що пов'язані з коригуванням розміру платежів. Також Правилами передбачено надання консультаційних послуг та іншіх.

Підписуючи кредитний договір, позивач знав про ці договірні умови і свідомо погоджувався з ними, про що свідчать пункти 2.5 та 5 Заяви позивача до банку, відповідно до яких позивач до підписання Заяви був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування Рахунку (у формі кредитної лінії) та орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Позивач та його представник не навели суду доказів, які б могли свідчити про нікчемність укладеного ним з відповідачем окремих частин вказаного правочину.

Таким чином, слід вважати, що встановлена умовами Договору комісійна винагорода за обслуговування Кредитного ліміту в разі наявності заборгованості є послугою в розумінні п. 17 ч. 1 ст. 1 та абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (наданою при розрахунково-касовому обслуговуванні позивача) і не є такою, що здійснюється банком на власну користь.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд дійшов висновку, що передбачене кредитним договором стягнення комісійної винагороди банком при наявності заборгованості за кредитним лімітом не протирічить чинному законодавству і є характерною для відносин банківського кредиту наданого шляхом встановлення кредитного ліміту на поточний картковий рахунок.

Пункт 3.1. Договору за своєю суттю не є послугою, а є санкцією за неналежне виконання зобов'язань, вона не суперечить ст..11 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому відсутні підстави визнавати цей пункт Договору недійсним.

За таких обставин, у задоволенні позову ОСОБА_2 про встановлення нікчемності умов кредитного договору по сплаті комісійної винагороди та штрафу слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволені позову ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання недійсним частини договору та зобов'язання вчинити певні дії, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м.Миколаєва. Особи , які брали участь у справі, але не були присутніми під час проголошення рішення, можуть його оскаржити в той же строк, з дня отримання його копії.

Суддя Біцюк А.В.