АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2015 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Гаращенка Д.Р.

при секретарі - Кутц А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами відповідача ОСОБА_3 та представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_7 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 28 січня 2015 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення суми за договором позики, процентів та трьох відсотків річних, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 28 січня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення суми за договором позики, процентів та трьох відсотків річних задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошові кошти на загальну суму 444 525,64 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 3654 грн., всього на загальну сум 448 179,64 грн.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 05 березня 2015 року виправлено арифметичну помилку допущену в рішенні Подільського районного суду міста Києва від 28 січня 2015 року, а саме: зазначено, що стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 підлягають грошові кошти в загальній сумі 237 128,32 грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 3654 грн., всього на загальну сум 240 782,32 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Подільського районного суду міста Києва від 28 січня 2015 року скасувати та постановити ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції є незаконним, порушує права відповідача, суд неповно з'ясував обставин, що мають значення для розгляду справи. Зазначає, що 27 вересня 2011 року вона отримала від позивача грошові кошти в сумі 21 000 доларів США для оплати вартості модульних споруд за договором, укладеним 25.09.2011 року з Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Стандарт Плюс». На підтвердження факту передачі грошових коштів ОСОБА_4 попросила її написати розписку. Під час написання розписки від 27 вересня 2011 року ОСОБА_4 на неї чинився психологічний тиск, та як особу юридично необізнану було введено в оману, оскільки позивачка обіцяла не вживати заходів щодо повернення коштів на підставі цієї розписки та запевняла її, що написання розписки це проста формальність, яка необхідна для певності у тому, що грошові кошти обов'язково будуть передані в оплату товару за договором, укладеним з Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Стандарт Плюс». Вважає, що договір позики укладений між нею та позивачем є удаваним правочином, укладеним для приховання іншого правочину, а саме: договору підряду між Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Стандарт Плюс». Проте, суд 1-ї інстанції не взяв до уваги дані обставини справи та ухвалив необґрунтоване рішення.

Також, не погоджуючись з рішенням суду 1-ї інстанції, представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_7 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Подільського районного суду міста Києва від 28 січня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики в іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення відповідачем платежу (ухвалення судом остаточного рішення у справі) та відповідно процентів та трьох відсотків річних за користування позиченими коштами.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для розгляду справи. Зазначає, що відповідно до вимог статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Листом від 01.07.2014 року Верховним судом України роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми у іноземній валюті, суди у резолютивній частині рішення повинні зазначати розмір суми, що підлягає стягненню у іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національній валюті на день здійснення платежу, тобто фактичного повернення боргу. Проте, з незрозумілих причин судом 1-ї інстанції стягнуто з відповідача на її користь суму боргу в іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту за курсом 7,97 грн. за долар США, а не за курсом 15,86 грн. за долар США, який діяв на час ухвалення судом оскаржуваного рішення. Як наслідок, суд 1-ї інстанції неправильно провів розрахунок відсотків за користування чужими грошима.

В судовому засіданні ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_7 повністю підтримали доводи своєї апеляційної скарги та просили її задовольнити. Проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 заперечували, посилаючись на їх безпідставність.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, про день та час слухання справи судом повідомлена у встановленому законом порядку, причину своєї неявки суду не повідомила. 27 березня 2015 року на адресу суду надала заву про відкладення розгляду справи, у зв'язку з тим, що її представник бере участь в іншому судовому засіданні. Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних в заяві обставин ОСОБА_3 суду не надала, а тому, колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності відповідачки та її представника.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників судового розгляду, які з'явилися в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27 вересня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до умов якого, ОСОБА_3 взяла в борг у ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 21 000 доларів США та зобов'язалась повернути дані кошти до 05.05.2012 року.

На підтвердження укладення договору позики та факту передачі їй грошей ОСОБА_4, ОСОБА_3 було власноручно написану розписку від 27 вересня 2011 року.

Отримані за договором позики грошові кошти в сумі 21 000,00 доларів США ОСОБА_3 ОСОБА_4 ні у встановлений в договорі позики строк, ні в подальшому в добровільному порядку не повернула, а тому ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу в сумі 330 960 грн., відсотків, нарахованих на підставі ст.1048 ЦК України в сумі 149 158,68 грн. та 3% річних в сумі 25 950,95 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 та стягуючи з ОСОБА_3 на її користь кошти за договором в розмірі 167 370 грн., відсотки в розмірі 43 807,37 грн., та 3% річних в сумі 25 950,95 грн., суд 1-ї інстанції посилався на те, що позичальник свої зобов'язання за договором позики не виконав, кошти не повернув, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не відповідають встановленим обставинам справи та вимогам закону.

Так, згідно зі ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей. Договір позики вважається укладеним у момент передання грошей.

Відповідно до вимог ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

З дослідженої судом розписки вбачається, що ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_4 на руки в борг гроші в сумі 21 000,00 доларів США, які зобов'язалась повернути до 05.05.2012 року.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях (частини перша статті 533 ЦК України).

Таким чином, у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, стягненню підлягає грошова сума в іноземній валюті з переведенням її в гривні по курсу, встановленому Національним Банком України, на день ухвалення рішення судом.

Проте, суд 1-ї інстанції прийшовши до правильного висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 27 вересня 2011 року, не звернув уваги на вказані вище положення закону та прийшов до помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованості за договором позики від 27 вересня 2011 року в сумі 21 000 доларів США, що еквівалентно 167 370 грн. (21000 доларів США х7,97 грн. за долар США - курс станом на 05.05.2012 року на дату повернення боргу, вказану в договорі позики).

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 за договором позики від 27 вересня 2011 року необхідно стягнути заборгованість в розмірі 21 000 доларів США, що станом на 28.01.2015 року за курсом НБУ 15,86 грн. за 1 долар США еквівалентно 333 060,00 грн., відповідно до вимог закону та заявлених позовних вимог.

Згідно із частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Оскільки в договорі позики від 27.09.2011 року сторони не встановили розмір процентів від суми позики, то в силу вимог закону ОСОБА_4 має право на отримання процентів, розмір яких визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. В силу вимог закону облікова ставка Національного банку України нараховується на національну валюту України - гривню.

Таким чином, з урахуванням того, що суд розглядає справу лише в межах заявлених позовних вимог, то за період з 27.09.2011 року по 15.12.2014 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 підлягають стягненню проценти в розмірі 51 409,65 грн., а саме:

за період з 27.09.2011 року по 22.03.2012 року в сумі 6 290,13 грн. (21 000 доларів США х 7,97 грн. за 1 долар США х 7,75 облікова ставка НБУ : 365 : 100 х 177 кількість днів прострочення); за період з 23.03.2012 року по 09.06.2013 року в сумі 15 288,80 грн. (21 000 доларів США х 7,98 грн. за 1 долар США х 7,5 облікова ставка НБУ : 365 : 100 х 444 кількість днів прострочення); за період з 10.06.2013 року по 12.08.2013 року в сумі 2 059,44 грн. (21 000 доларів США х 7,99 грн. за 1 долар США х 7 облікова ставка НБУ : 365 : 100 х 64 кількість днів прострочення); за період з 13.08.2013 року по 14.04.2014 року в сумі 7 320,70 грн. (21 000 доларів США х 7,99 грн. за 1 долар США х 6,5 облікова ставка НБУ : 365 : 100 х 245 кількість днів прострочення); за період з 15.04.2014 року по 16.07.2014 року в сумі 6 292,94 грн. (21 000 доларів США х 12,38 грн. за 1 долар США х 9,5 облікова ставка НБУ : 365 : 100 х 93 кількість днів прострочення); за період з 17.07.2014 року по 12.11.2014 року в сумі 10 021,67 грн. (21 000 доларів США х 11,71 грн. за 1 долар США х 12,5 облікова ставка НБУ : 365 : 100 х 119 кількість днів прострочення); за період з 13.11.2014 року по 15.12.2014 року в сумі 4 135,97 грн. (21 000 доларів США х 15,56 грн. за 1 долар США х 14 облікова ставка НБУ : 365 : 100 х 33 кількість днів прострочення).

Суд 1-ї інстанції, прийшовши до вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за договором позики від 27.09.2011 року, не звернув уваги на вказані вище обставини, та безпідставно нарахував проценти на заборгованість в сумі 167 370 грн., врахувавши лише періоди зміни облікової ставки Національного банку України, при цьому не врахував зміну курсу долара США, та прийшов до помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 процентів за договором позики від 27.09.2011 року в сумі 43 87,37 грн.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 за договором позики від 27.09.2011 року необхідно стягнути проценти в розмірі 51 409,65 грн.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановленні договором або законом.

З аналізу ст.625 ЦК України вбачається, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу й три проценти річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання. Беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст. 625 ЦК, як особливої міри відповідальності, то вони стягуються виключно в національній валюті Україні - гривні.

Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог.

Оскільки факт невиконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань за договором позики від 27.09.2011 року достовірно встановлено, то судом 1-ї інстанції правомірно стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 3% річних за період з 05.05.2012 року по 15.12.2014 року в сумі 25 950,89 грн. в межах заявлених нею позовних вимог.

Оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Подільського районного суду міста Києва від 28 січня 2015 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 основної суми боргу в розмірі 21 000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 28.01.2015 року еквівалентно 333 060 грн.,відсотків в розмірі 51 409,65 грн., 3% річних в розмірі 25 950,89 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що договір позики, укладений між нею та позивачем є удаваним правочином, укладеним для приховання іншого правочину, а саме: договору підряду, укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Стандарт Плюс», колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на таке.

Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

З системного аналізу вказаної норми права вбачається, що удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Особа, яка стверджує про укладення правочину з метою приховати інший правочин, повинна довести, що правочин укладений з такою метою. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, за удаваним правочином настають інші права та обов'язки, ніж ті, що передбачені правочином, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

З договору позики від 27.09.2011 року, вбачається, що він підписаний відповідачем без будь-яких застережень та зауважень, що свідчить про вільне волевиявлення відповідача при його укладанні. Належних та допустимих доказів того, що в момент написання розписки від 27.09.2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мали на меті укласти договір підряду, матеріали справи не містять, а тому правових підстав вважати, що між сторонами виникли інші правовідносини ніж ті, які випливають з договору позики, немає.

Доводи апеляційної скарги про те, що розписка про отримання грошових коштів була написана ОСОБА_3 під впливом обману, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до роз'яснень п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях сторони, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину немає істотного значення.

Відповідач не зверталась до суду з позовом про визнання договору позики недійсним з тих підстав, що він був укладений між сторонами під впливом обману, даний договір є дійсним і повинен виконуватись сторонами.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що свідки можуть підтвердити той факт, що між нею та ОСОБА_4 договір позики не укладався, а кошти позивачем були їй передані на оплату вартості модульних споруд за договором, укладеним 25.09.2011 року з Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Стандарт Плюс», колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст.58, 59 ЦПК України, докази повинні бути належними та допустимими. При цьому, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 2 статті 218 ЦК України встановлено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до роз'яснень п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року за №9, не може доводитися свідченнями свідків заперечення факту вчинення між сторонами правочину, який належить вчиняти у письмовій формі, а також оспорювати виконання зобов'язань, що виникли з цього правочину.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Оскільки факт передачі ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 21 000 доларів США ОСОБА_3 підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою, то даний факт не може бути спростований показами свідків.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 3654 грн.

Керуючись ст.ст. 192, 533, 625, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, ст.ст. 11, 88, 303, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 28 січня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) основну суму боргу в розмірі 21 000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 28.01.2015 року еквівалентно 333 060 грн., відсотки в розмірі 51 409,65 грн., 3% річних в розмірі 25 950,89 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 3654 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: