Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 43 Доповідач Косигіна Л. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області

в складі: головуючої судді Косигіної Л.М.

суддів: Талько О.Б., Худякова А.М.

при секретарі Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Житомирської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням

за апеляційною скаргою Житомирської міської ради

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 17 липня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право користування житловим приміщенням - двокімнатною квартирою АДРЕСА_1. В обґрунтування позову посилалася на те, що з 1994 року вона проживала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2. З цього ж часу вона проживає у спірній квартирі як член сім'ї наймача. 30.04.2004 вони одружилися. У березні 2014 року чоловік помер, вона його поховала. За кілька місяців до смерті чоловік почав готувати документи на приватизацію житла, проте не встиг цього зробити, оскільки захворів. Весь цей час вона проживала у квартирі як член сім'ї наймача, брала участь у витратах, пов'язаних з утриманням квартири, в якій залишилася проживати після смерті чоловіка. Відтак, просила задовольнити її позов на підставі ст. ст. 64,65 ЖК України.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 17 липня 2015 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі Житомирська міська рада, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати, ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Апелянт зазначив, що під час розгляду справи було встановлено, що чоловік позивачки не надавав згоду на її вселення та реєстрацію у спірному помешканні, а відтак у суду не було підстав для задоволення позову. Крім того, наймач мав намір одноособово приватизувати квартиру, однак у зв'язку з хворобою не встиг оформити всі документи. Також, судом проігноровано наявність у позивачки іншого житла, яке вона отримала у спадщину і в якому зареєстрована до цього часу.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

З роз'яснень викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 вбачається, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Пленум Верховного Суду України у п. 15 постанови від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» також роз'яснив, що наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак, відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 був наймачем квартири АДРЕСА_1, в якій зареєстрований з 11.10.1979 року (а.с. 5, 7-8, 28, 29).

З 1996 року по даний час в даній квартирі з дозволу квартиронаймача без реєстрації проживає ОСОБА_1, що підтверджується довідками КП «ВЖРЕП № 1» Житомирської міської ради та показами свідків (а.с. 4, 6).

У листопаді 2001 року в поліклініці ТМО № 2 на ім'я позивачки заведено медичну картку, у зв'язку із необхідністю звернення до лікаря. У картці зазначено, що ОСОБА_1 проживає у АДРЕСА_1 (а.с. 61).

30.04.2004 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб (а.с. 10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер (а.с. 60).

Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_3 (сусідка), ОСОБА_4 (сусідка) та ОСОБА_5 (мати померлого) пояснили, що позивачка проживала у спірному житлі з 1996 року однією сім'єю з ОСОБА_2 Вони вели спільне господарство, купували речі тощо. ОСОБА_1 вселилася у квартиру за згодою квартиронаймача. У 2004 році вони одружилися та продовжували жити у цій квартирі. Позивачка не реєструвалася за адресою: АДРЕСА_1 тому, що займалася оформленням спадщини.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила, що вона з 1996 року проживала однією сім'єю з ОСОБА_2, з яким у 2004 році одружилася. У квартиру вселилася з дозволу чоловіка, а не зареєструвалася, так як займалася оформленням спадщини після смерті матері. В подальшому спадковий будинок згорів, жити в ньому неможливо, тому спірна квартира є єдиним її житлом.

Зі справи вбачається, що 01.02.2012 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину жилого будинку АДРЕСА_2, де вона була зареєстрована з 10.04.1975 року по 22.07.2014 року.

Згідно довідки ДСНС України у Житомирській області від 27.08.2015 року № 11/02-17-1250, 10.09.2014 року у вищевказаному будинку сталася пожежа.

27.08.2015 року комісією в складі інженера та двох майстрів КП «ВЖРЕП № 1» Житомирської міської ради складено акт про те, що при обстеженні будинку АДРЕСА_2 виявлено, що даний будинок внаслідок пожежі знаходиться в аварійному стані (без даху, дверей, вікон, підлоги тощо), не придатний для проживання, що підтверджується фотокартками помешкання.

Крім того, на підтвердження факту постійного проживання позивачки у квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_1 надано договори № 810 від 27.09.2007 року, №3323 від 15.11.2010 року, накладні та акти виконаних робіт, оформлені на ім'я позивачки на встановлення вікон у спірній квартирі.

Також, у 2006, 2009, 2010 та 2011 роках ОСОБА_1 укладала з банками кредитні договори з обслуговуванням кредитної картки, в яких зазначала місцем свого фактичного проживання: квартира АДРЕСА_1. За вказаною адресою Банком направлялися позивачці рахунки-виписки.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 1996 року проживали однією сім'єю в квартирі АДРЕСА_1, мали спільний побут та вели спільне господарство, а після реєстрації шлюбу у 2004 році продовжували проживати разом. ОСОБА_1 вселилася у квартиру з дозволу квартиронаймача. При цьому, відсутність прописки сама по собі не є підставою для відмови у визнанні права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилася та проживала там як член сім'ї наймача приміщення з його дозволу.

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_2 мав намір тільки на себе приватизувати житло та не надавав згоду на вселення позивачки є голослівними, нічим не підтверджуються та суперечать матеріалам справи. Іншого місця проживання у ОСОБА_1 немає, спадковий будинок, в якому вона була зареєстрована до липня 2014 року згорів і не придатний до проживання. На даний час позивачка ніде не зареєстрована, немає іншого житла.

За таких обставин, суд правильно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1, доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, підстав для скасування рішення суду немає.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Житомирської міської ради відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 17 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча Судді