22-ц/775/908/2015(м)
Єдиний унікальний номер 265/7395/14-ц
Номер провадження 22-ц/775/908/2015(м)
Головуючий у 1 інстанції Ковтуненко О.В.
Категорія 53 Доповідач Баркова Л.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Баркової Л.Л.,

Биліни Т.І., Сорока Г.П.

при секретарі Зал Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Ейч Ар Гарант» про визнання незаконними наказів, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, про визнання незаконними розпоряджень про вимушений простій та стягнення недотриманого заробітку за час простою

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 липня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що з травня 2011 року працював ТОВ «Ейч Ар Гарант» контролером у виробництві чорних металів 6 розряду прийомки брухту та вогнеупорів на дільницю зовнішньої прийомки відділу технічного контролю, обов'язки виконував до березня 2013 року. За наказом №19 шр від 12 лютого 2013 року весь штат дільниці зовнішньої прийомки відділу технічного контролю (26 одиниць) був скорочений з 13 травня 2013 року, про що його попередили 19.02.2013 року та ознайомили того ж дня з наказом, неодноразово пропонувались існуючи на підприємстві вакансії, які його не влаштовували і від них він відмовлявся, оскільки фактично на підприємстві скорочення штату не відбулось. У зв'язку з тим, що профспілковий комітет не давав згоди на його звільнення за п.1ст.40 КЗпП, відповідач за наказом №70шр від 21 червня 2013 року ввів до штатного розкладу дільницю зовнішньої прийомки ВТК у складі 3 одиниць, у тому числі посаду контролера виробництва чорних металів 6 розряду приймання брухту та вогнеупорів, на якій він продовжив працювати.

Наказом №89 від 22 серпня 2014 року на дільниці, де він працював, з 01 листопада 2014 року відповідач видав наказ ввів зміни умов праці, а саме: доповнив його посадову інструкцію пунктом, за яким він був зобов'язаний за окремим розпорядженням начальника ВТК здійснювати операційний контроль виробництва на визначених дільницях робіт не занятих вакантних посад, перелік яких визначалось Додатком №1 щодо встановлення нового графіку роботи та відпочинку з яким він був ознайомлений, однак оскільки цим наказом порушувались його права, відмовився від продовження роботи.

В період березня 2013 року до жовтня 2014 року за 56 розпорядженнями начальника відділу технічного контролю він перебував у вимушених простоях з оплатою 2/3 частки від заробітку, декілька разів за згодою виконував роботи тимчасово відсутніх працівників, проходив навчання, від пропонованих йому період з 26 серпня до 30 жовтня 2014 року існуючих на підприємстві вакансій відмовлявся з тих самих причин. За наказом № 67 ут від 05 листопада 2014 року на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від продовження роботи в зв'язку зі зміною суттєвих умов праці, був звільнений з роботи.

Вважає, що при прийнятті рішення про скорочення чисельності штату, про направлення його у вимушений простій та про звільнення з роботи відповідач порушив вимоги закону, порушенням трудових прав спричинив йому моральну шкоду, оскільки позбавив можливості отримувати заробіток, премії, доплати, відпустки, обмежив можливості користуватися всіма необхідними життєвими потребами та повноцінно організовувати свій побут.

Тому, з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати незаконними накази № 7шр від 16 січня 2013 року, № 19 шр від 12 лютого 2013 року, № 24 від 19 лютого 2013 року, № 67 ут від 05 листопада 2014 року, № 89 від 22 серпня 2014 року, № 113 від 29 жовтня 2014 року та поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного простою у зв'язку зі звільненням. Також просив визнати незаконними 56 розпоряджень про вимушений простій у період з квітня 2013 року по листопада 2014 року та стягнути недоотриманий заробіток за цей період у розмірі 27842,87 грн., у відшкодування моральної шкоди стягнути 10000 гривен.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 липня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ТОВ «Ейч Ар Гарант» про визнання незаконними наказів, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, про визнання незаконними розпоряджень про вимушений простій та стягнення недотриманого заробітку за час простою, відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення процесуального закону, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, та на невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення позивача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_5, які просили скаргу задовольнити, представника відповідача Романюка А.В., який просив скаргу відхилити, а судове рішення залишити без змін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до положень ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У відповідності із положеннями ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні позову, суд виходив з того, що у ТОВ «Ейч Ар Гарант» мали місце зміни в організації виробництва і праці, у тому числі скорочення чисельності та штату працівників, які викликані економічною необхідністю раціонального використання праці контролерів, досягнення якості та кількості послуг, що надаються за договорами. Оскільки позивач відмовився продовжувати роботу в нових умовах праці, його правомірно було звільнено з роботи на підставі ст. 36 п.6 КЗпП України, на що згоди профкому не вимагається. Направлення позивача у простой за 56 розпорядженнями також є правомірним, оскільки він відмовився від переведення на іншу роботу.

Не погодитися з таким висновком суду не можна, оскільки він відповідає встановленим обставинам справи та положенням закону.

Судом встановлено, що з 05 травня 2011 року ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Ейч Ар Гарант» на посаді контролера у виробництві чорних металів 6 р. прийомки брухту та вогнеупорів дільниці зовнішньої прийомки відділення технічного контролю (т. 1 а.с. 6-7, т. 2 а.с. 66).

Наказом № 7шр від 16 січня 2013 року до відділення технічного контролю введена обтискна дільниця (26 штатних одиниць) та дільниця крупносортного прокату (4 штатні одиниці) (т.1 а.с. 29).

Згідно зі штатним розкладом, запровадженим 16 січня 2013 року, у відділенні технічного контролю (ВТК) діяли, разом з іншими, дільниця зовнішньої прийомки, де працював позивач, та обтискна дільниця (т.2 а.с. 2-10).

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 40, ч. 1 ст. 43 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, у випадку скорочення чисельності або штату працівників може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише за попередньою згодою профспілкового органу, первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Наказом № 19шр від 12 лютого 2013 року «Про зміни в штатному розкладі» у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці у відділенні технічного контролю ТОВ «Ейч Ар Гарант» були скасовані усі 26 посад дільниці зовнішньої прийомки. (т.1 а.с. 31).

З цим наказом ОСОБА_3 був ознайомлений 13 лютого 2013 року (т.1 а.с. 32).

19 лютого 2013 року ТОВ «Ейч Ар Гарант» видано наказ № 24 «Про виконання наказу № 19шр від 12 лютого 2013 року», яким попереджено про майбутнє звільнення 13 травня 2013 року за п.1 ст. 40 КЗпП України працівників дільниці зовнішньої прийомки ВТК, в тому числі і ОСОБА_3 З цим наказом ОСОБА_3 був ознайомлений, але від підпису відмовився (т.1 а.с. 147-149).

Рішенням первинної профспілкової організації ПАТ «МК «Азовсталь» від 10 травня 2013 року (протокол № 197) в наданні згоди на звільнення ОСОБА_3 було відмовлено, оскільки фактичного скорочення чисельності контролерів на виробництві чорних металів на дільниці зовнішньої прийомки ВТК не відбулося.

При повторному розгляді цього питання 21 червня 2013 року профспілкою (протокол № 205) знову було відмовлено у наданні згоди на звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Не отримавши від первинної профспілкової організації дозволу на звільнення ОСОБА_3 за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, відповідач своїм наказом №70 шр від 21 червня 2013 року ввів до штатного розкладу дільницю зовнішньої прийомки з трьома штатними одиницями, в тому числі і посаду позивача (т.1 а.с. 33).

Таким чином не можна вважати, що трудові права позивача були порушені, оскільки фактичного його звільнення за скороченням штату не відбулося і він продовжував займати посаду контролера у виробництві чорних металів 6 розряду прийомки брухту та вогнеупорів на дільниці зовнішньої прийомки відділу технічного контролю. Тому апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги в цій частині безпідставними, такими що не відповідають встановленим обставинам справи.

Відповідно до ст. 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть переводитися за їхньою згодою з урахуванням їхніх спеціальності й кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій же місцевості терміном до 1 місяця.

Таким чином простій як призупинення роботи може бути викликаний будь-якою причиною як об'єктивного, так і суб'єктивного характеру. При цьому переведення працівника за їх згодою на іншу роботу можливе як на тому ж самому підприємстві, так і на інше підприємство, що знаходиться в тій же місцевості.

З матеріалів справи вбачається, що у період з 25 березня 2013 року до 05 листопада 2014 року за розпорядженнями начальника ВТК позивач 56 разів був направлений у вимушений простій з оплатою 2/3 частини від заробітку, оскільки останній відмовився від переведення на іншу роботу та очікуванням вдома повернення на попередню роботу, підтвердив при розгляді справи в апеляційному суді.

Отже, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для зупинення роботи на дільниці зовнішньої прийомки відділу технічного контролю товариства з обмеженою відповідальністю «Ейч Ар Гарант» через зменшення замовлення послуг з операційного контролю якості металолому, а тому не можна погодитися і з доводами скарги щодо неправомірності направлення позивача до простою.

Наказом № 89 від 22 серпня 2014 року «Про зміну умов праці на дільниці зовнішньої прийомки ВТК» відповідач з 01 листопада 2014 року змінив умови праці позивача, доповнивши його посадову інструкцію обов'язком за окремим розпорядженням начальника ВТК здійснювати операційний контроль виробництва на визначених начальником ВТК дільницях робіт тимчасово відсутніх контролерів виробництва чорних металів ВТК, а також на дільницях робіт не зайнятих вакантних посад ВТК, перелік яких визначено у Додатку 1.

Цим же наказом позивачеві встановлений графік № 1 роботи та відпочинку при п'ятиденному робочому тижні з двома днями відпочинку у суботу та неділю на 2014 рік.

З цим наказом ОСОБА_3 був ознайомлений 27 серпня 2014 року, але від підпису відмовився. Останньому було роз'яснено, що наслідком відмови від продовження роботи за новими умовами праці буде слугувати розірвання трудового договору з 31 жовтня 2014 року на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України (т.1 а.с. 103-111).

Наказом № 113 від 29 жовтня 2014 року до наказу № 89 від 22 серпня 2014 року були внесені зміни, за яких для ОСОБА_3 дата зміни суттєвих умов праці була змінена з 31 жовтня 2014 року на 06 листопада 2014 року.

З цим наказом ОСОБА_3 був ознайомлений 31 жовтня 2014 року, але від підпису відмовився (т. 1 а.с. 112-117).

Наказом № 67ут від 05 листопада 2014 року позивач був звільнений на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від продовження роботи у зв'язку зі зміною суттєвих умов праці (т.1 а.с. 19).

Відповідно до п. 6 ст. 36 КЗпП України, підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми та ч.ч. 2, 3 ст. 32 КЗпП України зміна істотних умов праці стосується випадків зміни систем та розмірів оплати праці, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад без зміни трудової функції тощо, тобто змін, які ведуть до звуження чи розширення трудової функції працівника за укладеним з ним трудовим договором, дія якого продовжується.

Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами) роз'яснив, що припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, уведенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

З тексту посадової інструкції позивача (т.1 а.с. 238-239) вбачається, що його істотні умови праці дійсно змінилися, оскільки вищеназваним наказом № 89 від 22 серпня 2014 року його обов'язки доповнено виконанням робіт не тільки на дільниці зовнішньої прийомки, але й на інших дільницях ВТК товариства, які знаходяться на значній відстані від дільниці зовнішньої прийомки, на яку він приймався на роботу та на територіях підприємства з гіршими умовами праці, та зміненням режиму роботи з графіку роботи № 3 на графік № 1.

Тобто відповідачем фактично були розширені трудові функції позивача та змінені істотні умови його праці.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідач ТОВ «Ейч Ар Гарант» є підприємством, яке фактично надає послуги на території і обладнанні свого замовника ПАТ «МК «Азовсталь» та обсяг цих послуг залежить від укладених договорів із замовником на виконання робіт.

03 січня 2013 року ПАТ «МК «Азовсталь» повідомило ТОВ «Ейч Ар Гарант» про заплановане збільшення надходжень у 2013 році металолому на ПАТ «МК «Азовсталь» та з метою посилення цілодобового контролю за якістю сировини звернулося з проханням забезпечити з січня 2013 року виконання додаткових послуг з операційного контролю в об'ємі 4698 людино/годин на місяць (т.2 а.с. 51) в зв'язку з чим і було видано наказ № 7шр від 16 січня 2013 року.

02 лютого 2013 року ПАТ «МК «Азовсталь» повідомило ТОВ «Ейр Ар Гарант» про те, що через надходження металолому невідповідної якості від сторонніх постачальників договірні відносини з останніми розірвані, тобто зменшений обсяг придбання лому. Через це у раніше запланованій кількості послуг з операційного контролю якості від ТОВ «Ейч Ар Гарант» з 01 березня 2013 року не є необхідною і запропоновано зменшити такі послуги на 42282 людино/годин до кінця року (т.2 а.с. 52) та на підставі чого відповідач упразднив та скоротив чисельність робітників відповідно до наказу №19шр від 12.02.2013 року.

Таким чином відповідач з березня 2013 року не міг забезпечувати роботою працівників дільниці зовнішньої прийомки ВТК в зв'язку із чим і виник тривалий простій у роботі цієї дільниці та виникла необхідність у зміні істотних умов праці її працівників.

Оскільки зміна істотних умов праці позивача була обумовлена змінами в організації виробництва та праці, викликаними економічною необхідністю раціонального використання праці контролерів та була спрямована на забезпечення їх зайнятістю в процесі надання підприємством послуг з операційного контролю виробництва, досягнення належної якості та кількості послуг, що надаються замовнику, а також для оптимального розподілу навантаження між працівниками ВТК, апеляційний суд не може погодитися з доводами скарги щодо безпідставності зміни відповідачем істотних умов праці, а також скорочення чисельності штату.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції положень ч. 6 ст. 21 Закону України «Про професійні спілки, гарантії їх діяльності» є також безпідставними, оскільки цією нормою у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, не передбачений обов'язок відповідача узгоджувати питання зміни умов праці робітників з профспілковим органом.

Приведені в апеляційній скарги інші доводи не належать до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість скасування або зміни оскаржуваного рішення, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду, а також не стосуються предмету спору.

Відповідно до положень ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінити докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні належних у справі доказів в їх сукупності. Результати оцінки доказів судом першої інстанції відображені в оскаржуваному рішенні, в якому наведені мотиви їх неприйняття. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307,308 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання чинності безпосередньо до суду касаційної інстанції

Судді