Справа № 569/2667/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2015 року Рівненський міський суд Рівненської області

в особі судді - Музичук Н.Ю.

при секретарі - Кулінець С.В.

за участю

представника позивача-відповідача - ОСОБА_1

відповідача-позивача - ОСОБА_2

представника відповідача-позивача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Наумець Лідія Костянтинівна про визнання заповіту недійсним, та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Наумець Лідія Костянтинівна, про усунення від права на спадкування, -

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, просить визнати заповіт від 27 серпня 2013 року вчинений ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 на ім'я ОСОБА_2 недійсним з підстав, передбачених ст.ст. 203,215,225 ЦК України.

В квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, яким просить усунути ОСОБА_4 від права на спадкування за законом після смерті бабусі ОСОБА_6 з підстав, передбачених ст. 1224 ЦК України.

В судовому засіданні представник позивача-відповідача ОСОБА_4 позов підтримала повністю, проти зустрічного позову заперечила, суду пояснила, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6, бабуся ОСОБА_4. 29.10.2014 року ОСОБА_4 звернувся із заявою про прийняття спадщини до першої державної нотаріальної контори м. Рівне. Державний нотаріус повідомила, що вже заведена спадкова справа приватним нотаріусом Онищуком І.М. за заповітом ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_2, який складений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Наумець Л.К. Вказує, що 19 квітня 2013 року ОСОБА_6 склала заповіт на ОСОБА_4, який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Цвіркун Л.В. та зареєстрований в реєстрі за №382. Зазначає, що на прохання ОСОБА_4 за бабусею стали доглядати та допомагати сусіди, зокрема ОСОБА_9 та ОСОБА_2. ОСОБА_4 періодично висилав кошти ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_6, як плату за її догляд. Після смерті сина ОСОБА_6 почала вчиняти безглузді речі, мала неадекватну поведінку, у зв'язку з чим ОСОБА_4 в січні 2014 року звернувся до Рівненського міського суду із заявою про визнання недієздатною ОСОБА_6 та призначення його опікуном ОСОБА_6 Вважає, що заповіт від 27 серпня 2013 року на ім'я ОСОБА_2 був складений ОСОБА_6 в стані, коли вона не розуміла значення своїх дій, а тому заповіт підлягає визнанню недійсним.

Відповідач-позивач ОСОБА_2 та її представник проти позовних вимог ОСОБА_4 заперечили, зустрічний позов підтримали повністю. Зазначили, що з ОСОБА_6 відповідач-позивач ОСОБА_2 була знайома з дитинства, оскільки вони були сусідами. Між ОСОБА_6 та родиною ОСОБА_2 склалися досить дружні відносини і вони роками спілкувалися, підтримували один одного, до відповідача-позивача ОСОБА_6 відносилася як до рідної внучки, оскільки її родичів близько не було: єдиний син проживав за кордоном, із невісткою, з якою він розлучився і від якої в нього був син ОСОБА_4, ОСОБА_6 не спілкувалася, а тому із внуком ОСОБА_4 практично не мала зв'язку і ніколи про нього не згадувала. У 2008 році до ОСОБА_6 приїхав син із новою цивільною дружиною, але він у березні 2013 року помер. У 2013 році ОСОБА_6 було уже повних 84 роки, а тому їй потрібна була допомога по господарству. Відразу після смерті батька ОСОБА_4 зажадав, щоб бабуся написала на нього заповіт. Будучи в шоковому стані після смерті єдиного сина, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, 19 квітня 2013 року ОСОБА_6 під впливом вмовлянь внука, що той буде жити біля неї і їй допомагати, склала заповіт на користь ОСОБА_4 Проте відразу після складення заповіту ОСОБА_4 бабусю залишив і поїхав додому. Тоді ОСОБА_6 просила ОСОБА_2 здійснювати за нею догляд, оскільки вона й раніше їй допомагала. Відповідач-позивач готувала ОСОБА_6 їсти, приносила продукти, ліки, при необхідності викликала лікарів, прибирала в квартирі, прала одяг, тощо. Побачивши, відношення відповідача-позивача до неї, ОСОБА_6 наполягла написати заповіт на ОСОБА_2. А тому 27 серпня 2013 року ОСОБА_6 заповіла на користь ОСОБА_2 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується заповітом, посвідченим 27.08.2013 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Наумець Л.К., зареєстрованим в реєстрі за №831.

Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Наумець Лідія Костянтинівна пояснила, що ОСОБА_6 27 серпня 2013 року самостійно прийшла до неї і сама повідомила, що хоче скласти заповіт на користь ОСОБА_2 При цьому була присутня мама ОСОБА_2 і ОСОБА_2. Бабуся не заперечувала, щоб вони були присутні. Вона позитивно про них відгукувалася. Під час складання заповіту ОСОБА_6 згадала, що в неї є раніше складений заповіт на внука, але внук далеко і вона не хоче, щоб він її доглядав. При цьому ОСОБА_6 адекватно реагувала на запитання і відповідала, самостійно до підписання прочитала заповіт і поставила під ним свій підпис.

Заслухавши представника позивача-відповідача, відповідача-позивача, представника відповідача-позивача, третю особу без самостійних вимог, дослідивши покази свідків, матеріали справи, оцінюючи досліджені докази і встановлені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 не підлягають до задоволення, а зустрічний позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 27 серпня 2013 року ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Наумець Л.К., зареєстрований в реєстрі за №831, за яким заповіла ОСОБА_2 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданим 27.08.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції.

03 вересня 2014 року ОСОБА_2 подала приватному нотаріусу Рівненського міського нотаріального округу Онищуку І.М. заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6

29 жовтня 2014 року приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Онищук І.М. отримав заяву від ОСОБА_4 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, що підтверджується листом №52/02-14 від 09.12.2014 року.

Дослідженими в судовому засіданнями доказами, в тому числі показами свідків ОСОБА_10., ОСОБА_9, ОСОБА_11., допитаної в якості свідка ОСОБА_2, було підтверджено, що з ОСОБА_6 ОСОБА_2 була знайома з дитинства, оскільки вони були сусідами. Між ОСОБА_6 та родиною ОСОБА_2 склалися дружні відносини, вони багато років спілкувалися, до відповідача-позивача ОСОБА_6 відносилася як до внучки.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер син ОСОБА_6 - батько позивача-відповідача.

Відразу після смерті сина /батька позивача-відповідача ОСОБА_4/ 19 квітня 2013 року ОСОБА_6 склала заповіт на користь ОСОБА_4

Проте відразу після складення заповіту позивач-відповідач залишив ОСОБА_6 і поїхав додому, жодної допомоги ОСОБА_6 він не надавав. Знаючи, що родина ОСОБА_2 спілкується із ОСОБА_6 він взяв в відповідача-позивача номер телефону. Коли через деякий час він спробував додзвонитися до ОСОБА_6, в неї не працював телефон, він зателефонував до ОСОБА_2 і вимагав оплатити телефонні витрати. Проте ОСОБА_2 повідомила, що ОСОБА_6 не мала наміру оплачувати витрати за телефонний зв'язок, оскільки не хоче витрачати даремно кошти. Після цього позивач-відповідач надіслав ОСОБА_2 кошти для погашення заборгованості за телефонний зв'язок і попросив, щоб вона надалі його оплачувала. ОСОБА_2 прохання ОСОБА_4 виконала, що сторонами в судовому засіданні не заперечувалося.

З часом ОСОБА_6 просила ОСОБА_2 здійснювати за нею догляд, оскільки ОСОБА_2 й раніше їй допомагала.

27 Серпня 2013 року ОСОБА_6 заповіла на користь ОСОБА_2 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується заповітом, посвідченим 27.08.2013 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Наумець Л.К., зареєстрованим в реєстрі за №831.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10. повідомила, що бабушка ОСОБА_6 приходила до неї і казала, що хоче, щоб її доглядали, а ОСОБА_4 немає на Україні. Тому вона хоче переписати квартиру на ОСОБА_2, щоб ОСОБА_2 за нею дивилася. Це було приблизно за місяць до того як ОСОБА_6 змінила заповіт.

Свідок ОСОБА_9 показала, що до складення заповіту ОСОБА_6 завжди казала на її дітей, що оце мої внучки. ОСОБА_6 сама повідомила, що хоче скласти заповіт на ОСОБА_2 та просила поїхати з нею до нотаріуса для складення заповіту. ОСОБА_6 казала, що «я давно хотіла на ОСОБА_2, но почему я написала на ОСОБА_4 я не знаю». Їй ОСОБА_2 подобалася з того часу, коли ОСОБА_6 переїхала в їх будинок.

Допитана в судовому засіданні лікар - дільничий терапевт поліклініки «Північна» ОСОБА_12. в якості свідка пояснила, що з 2011 року спостерігала ОСОБА_6 Жінка хворіла по віку. На протязі 2013 року її стан став гіршати. Майже завжди при викликах була присутня ОСОБА_2. Бабуся її просила, щоб ОСОБА_2 купила ліки, продукти, поприбирала. ОСОБА_2 її викликала. У ОСОБА_6 вік був солідний, перед смертю з»явилися пролежні, вона була важка, лежача. ОСОБА_2 дзвонила до неї в поліклініку, питала як що купити або викликала додому. Ліки виписувалися для лікування деформуючих артрозів, для покращення кровообігу. В ОСОБА_6 були головокружіння, кризів не було. ОСОБА_6 говорила, що її доглядає ОСОБА_2, сусідка.

Допитана в судовому засіданні, за її згодою в якості свідка, ОСОБА_2 показала, що про погіршення стану здоров'я бабусі вона повідомила внука ОСОБА_6 - ОСОБА_4 І той заявив, що тепер сам буде доглядати бабусю. Хоча до цього моменту проти того, щоб ОСОБА_2 здійснювала догляд за бабусею не заперечував. Почувши про це ОСОБА_2 подумала, що так буде краще, оскільки він є єдиним рідним її онуком. Після цього ОСОБА_4 заявив, що йому необхідно оформити над бабусею опіку, оскільки він іноземний громадянин, а для цього необхідно визнати її недієздатною. Тому він переконав її надати свідчення адвокату для суду, але в перебільшеній формі, щоб в суді не виникало ніяких проблем, незважаючи на те, що бабуся була в цей час цілком адекватною. Як пізніше виявилося, ОСОБА_4 ніякого наміру жити з бабусею та доглядати її не мав, а намагався передати її в будинок для людей похилого віку, де б її утримували за рахунок її пенсії, в квартиру тимчасово вселити квартирантів, а після смерті бабусі - продати. Як жалілася ОСОБА_6, ОСОБА_4 їй сказав: «Лишние деньги нам с мамой не помешают», на що бабуся дуже ображалася і часто згадувала. При цьому його не турбувало жодним чином здоров'я та благополуччя бабусі.

Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний недійсним за позовом цієї особи, а в разі смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У відповідності до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Оглянутими в судовому засіданні матеріалами цивільної справи №569/2148/14-ц за заявою ОСОБА_4, заінтересована особа Орган опіки та піклування Рівненської міської ради про визнання особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна, що перебувала у провадженні Рівненського міського суду, не встановлено доказів перебування ОСОБА_6 в стані, коли вона не розуміла значення своїх дій або не могла керувати ними. Провадження у вказаній справі ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 03.10.2014 року закрито на підставі ст. 205 ч. 1 п. 6 ЦПК України. Суд також звертає увагу на те, що заява про визнання ОСОБА_6 недієздатною та встановлення над нею опіки ОСОБА_4 була подана до суду уже після складення оспорюваного заповіту.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем-відповідачем не надано належних допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_6 в момент посвідчення заповіту перебувала на обліку з приводу психічного розладу чи психічного захворювання. Як встановлено судом, ОСОБА_6 не часто зверталася до лікарів, мала вікові захворювання.

Покликання позивача-відповідача на те, що 30 вересня 2013 року ОСОБА_6 вела себе неадекватно суд оцінює критично, оскільки позивачем-відповідачем не надано доказів про те, що ОСОБА_6 у зв'язку з цим потребувала госпіталізації або її було поставлено на облік до лікаря-психіатра.

Суд приймає до уваги, що допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_13., ОСОБА_9, ОСОБА_12. вказали, що стан бабусі значно погіршився тільки за два місяці до смерті, що було майже через рік після складання заповіту.

Тому суд приходить до висновку, що позивач-відповідач не довів належними та допустимими доказами, що в момент складення та посвідчення заповіту ОСОБА_6 перебувала в психічно-хворобливому стані, коли не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Суд на підставі досліджених доказів також приходить до висновку, що позивача-відповідача жодним чином не цікавило життя та здоров'я ОСОБА_6, а лише питання швидкості оформлення опіки над нею. ОСОБА_2 з допомогою своїх родичів здійснювала догляд за ОСОБА_6, повністю займалася похованням.

Обіцяння ОСОБА_4 у телефонних повідомленнях, адресованих ОСОБА_2, вислати кошти, не були реалізовані, а поради щодо догляду за хворою бабусею «включи ей мультики», «пусть мучается, но живет» суд розцінює критично.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 також зазначила, що ОСОБА_4 нічого не зробив, щоб допомогти для бабусі, нічого він не надавав, а за два місяці до смерті він знав, що бабуся злягла і була в тяжкому стані.

Свідок ОСОБА_14 повідомила, що внука ОСОБА_4 не бачила, хоча постійно приходила в гості до сестри на АДРЕСА_1.

Свідок ОСОБА_15 також повідомив суду, що він знав ОСОБА_2 з травня 2014 року. ОСОБА_6 він я бачив, коли вона лежала. Він зразу знав, що ОСОБА_2 ходить доглядає за бабусею.

Допитана в якості свідка, за її згодою, ОСОБА_2 повідомила суду, що ОСОБА_6 була лежачою перед смертю 1,5 місяці, в неї були пролежні, двічі на день її необхідно було мити, прибирати за нею, годувати і ОСОБА_4 про це знав.

Суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 знав про важкий стан бабусі, про що свідчить його переписка по телефону з ОСОБА_2, де він обіцяв надіслати кошти на лікування бабусі, але не надсилав, пропонував включити хворій мультики, зазначав, що «пусть мучится, но живет», просив підшукати для бабусі будинок для престарілих.

Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Згідно із ч. 6 ст. 1224 ЦК України положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов'язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Виходячи з досліджених в судовому засіданні доказів, суд в даному випадку приходить до висновку, що ОСОБА_4 знав про похилий вік своєї бабусі ОСОБА_6, про те, що вона перед смертю була лежачою, перебувала у зв'язку з цим у безпорадному стані, проте ухилявся від надання їй допомоги. Тому ОСОБА_4 підлягає усуненню від права на спадкування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 208, 209, 212-215, 218, 223, 292, 294 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту, вчиненого 27 серпня 2013 року ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Наумець Лідією Костянтинівною за реєстровим №831, відмовити за недоведеністю вимог.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 задовольнити.

Усунути ОСОБА_4 від права на спадкування за законом щодо майна спадкодавця ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Рівне.

Ухвалу Рівненського міського суду від 23 лютого 2015 року про забезпечення позову шляхом заборони приватному нотаріусу Рівненського міського нотаріального округу Онищуку І.М. у видачі свідоцтва про права на спадщину по оспореному заповіту на ім'я ОСОБА_2 в спадковій справі на майно ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Рівне, скасувати.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через місцевий суд поданням апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення, а для осіб які брали участь у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Рівненського міського суду Н.Ю.Музичук