Справа № 323/1984/15-ц
08.09.2015 м. Оріхів
Оріхівський районний суд Запорізької області у складі
головуючого - судді Мінаєва М.М.,
при секретарі - Тахтаул А.Л.,
позивача - ОСОБА_1.,
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Оріхівський РС УДМС України в Запорізькій області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
У червні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим будинком, розташованим за адресою АДРЕСА_1, частина якого належить позивачу на праві власності.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач ОСОБА_2 з 08.04.2010 року зареєстрований за місцем проживання у вказаному будинку, частина якого належить позивачу на праві власності на підставі свідоцтва про права на спадщину за законом від 03.12.2002 року. Відповідач за вказаною адресою фактично не проживає більше одного року, жилим будинком не користується, фактично проживає за іншою адресою, речей відповідача у будинку немає. Посилаючись на ст. 41, 124 Конституції України, ст.ст. 319, 321 ЦК України, ст. ст. 71. 72 ЖК України, позивач просив визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаним будинком.
У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з посиланням на факти та норми права, зазначені у позовній заяві.
Відповідач повідомлявся про час і місце розгляду справи шляхом направлення судового виклику за місцем реєстрації адреси проживання в порядку ч. 5 ст. 74 ЦПК України, однак у судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, у зв'язку з чим вважається повідомленим про час і місце розгляду справи належним чином.
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки відповідач про причини своєї неявки не повідомив, підстав визнавати його неявку з поважних причин немає, у зв'язку з чим суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивач є власником частини жилого будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про права на спадщину за законом від 03.12.2002 року.
08.04.2010 року за вказаною адресою за згодою позивача був зареєстрований відповідач, і залишається зареєстрованим за цією адресою на час розгляду справи, однак фактично не проживає і не користується цим житлом більше одного року, що підтверджується записами у домовій книзі, довідкою Димитрівської селищної ради Запорізької області.
Таким чином, із змісту позовних вимог випливає, що станом на час розгляду справи позивач не вважає відповідача членом своєї сім'ї, а наявності поважних причин відсутності відповідача за адресою проживання позивача понад один рік з матеріалів справи не вбачається.
Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Суд вбачає, що між сторонами виникли відносини, що регулюються главою 32 ЦК України.
Так, відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.
Відповідно до ст. 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, що належить позивача.
Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 317, 321, 391, 405 ЦК України, керуючись ст. ст. 4, 11, 213-215, 224-226 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Оріхівський РС УДМС України в Запорізькій області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_1.
Копію заочного рішення надіслати відповідачу не пізніше трьох днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Оріхівського районного суду

Запорізької області М.М. Мінаєв