Номер провадження №6/243/101/2015
У Х В А Л А

Іменем України

06 квітня 2015 року Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Старовецького В.І.

при секретарі Фатіховій А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Словянська Донецької області подання старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Словянського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_1 про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України ОСОБА_2, -

В С Т А Н О В И В :

03 квітня 2015 року до Словянського міськрайонного суду надійшло подання старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Словянського міськрайонного управління юстиції, погоджене з начальником виконавчої служби Словянського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_3, про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України.

В обґрунтування подання заявником зазначено, що у відділі державної виконавчої служби Словянського міськрайонного управління юстиції перебуває на виконанні виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 2-др/243/22 від 21.07.2014 року, виданого Словянським міськрайонним судом Донецької області про стягнення аліментів з ОСОБА_2 у розмірі 1/2 частини щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на користь ОСОБА_4

18.08.2014р. державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання виконавчого листа № 2-др/243/22 від 21.07.2014 року, виданого Словянським міськрайонним судом Донецької області, в якій боржнику був наданий строк для самостійного виконання вимоги та копія постанови надіслана для виконання боржникові.

На теперішній час боржником рішення не виконано, заборгованість на загальну суму 7 087 грн. не погашено.

Просить суд тимчасово обмежити право громадянина України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка мешкає за адресою: вул. Мічуріна, буд. 25, с. Дмитрівка Словянського р-ну, на виїзд з території України до виконання зобовязання, встановленого рішенням суду №2-др/243/22/2014, виданого Словянським міськрайонним судом Донецької області 21.07.2014 року, про стягнення аліментів на користь ОСОБА_4 Виконання доручити Адміністрації Державної прикордонної служби України.

В судове засідання старший державний виконавець ВДВС Словянського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_1 не зявилась, надала суду клопотання про розгляд справи у її відсутності, подання просила задовольнити.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного.

Правилами частини 1 ст. 377-1 ЦПК України встановлено, що питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав людини є головним обов'язком держави.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування є фундаментальним правом природно-правового походження та складається із таких основних складових: право фізичної особи на в'їзд і на виїзд з території країни, на якій вона перебуває, право вільного пересування у межах цієї території, у тому числі право на вільний вибір місця проживання. Це конституційне право належить всім фізичним особам: громадянам України, іноземцям та особам без громадянства.

Згідно із ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, окрім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоровя чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і вїзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України».

Приписами частини 2 статті 6 Закону України 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» визначено, що підставою для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон є ухилення громадянина від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням до виконання зобовязань. Частиною 2 цієї статті передбачено, що громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті.

За змістом п.18 ч.3 ст.11 Закону «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням.

Статтею 90 зазначеного Закону передбачена відповідальність за невиконання законних вимог державного виконавця та порушення вимог Закону.

Разом з тим, чинне законодавство не містить визначення поняття «ухилення», практика Конституційного Суду України щодо його офіційного тлумачення відсутня.

У сучасній українській мові слово «ухилення» тлумачиться так: 1) відступати, відхилятися, вивертатися; 2) намагатися не робити чого-небудь, не брати участі у чомусь; уникати; 3) навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше.

Отже, з погляду значення словосполучення «ухилення від виконання зобовязань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п.5 ч.1 ст.6 Закону «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» та у п.18 ч.3 ст.11 Закону «Про виконавче провадження», позначає з обєктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обовязків. У звязку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Особа, яка має невиконані зобовязання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положення ч.2 ст.10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання субєкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобовязання».

Оскільки, відповідно до ч.2 ст.377-1 ЦПК України зазначене подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим паче, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання.

Саме невиконання боржником самостійно зобовязань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обовязків. На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути обєктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

У звязку із цим про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обовязків у виконавчому провадженні може свідчити не виконання ним своїх обовязків, передбачених ч.6 ст.12 Закону «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває у заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Державний виконавець, звертаючись до суду з клопотанням про тимчасове обмеження права боржника на виїзд за межі України, направив до суду подання, копію постанови про відкриття провадження, копію виконавчого листа, копію вимоги, копію акту державного виконавця, копію постанови про арешт майна боржника, довідку ДПС України та УПФУ України, копію інформаційної довідки реєстру прав на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, без надання будь-яких доказів про повідомлення боржника щодо відкриття провадження та ухилення його від виконання зобовязань.

Відповідно до ч.1 ст.31 ЗУ «Про виконавче провадження» копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

З огляду на вищевикладене, суд визнає, що в матеріалах виконавчого провадження відсутні будь-які обєктивні, беззаперечні докази на підтвердження того, що боржник ОСОБА_2 ухиляється від виконання зобовязань, покладених на неї державним органом, у звязку з чим вважає, що відсутні достатні законні підстави для задоволення подання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Словянського міськрайонного управління юстиції щодо обмеження конституційних прав громадянина України.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтею 5, п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», ст. ст. 217, 209, 210, 377-1 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні подання старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Словянського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_1 про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України ОСОБА_2 - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається в Апеляційний суд Запорізької області через Словянський міськрайонний суд протягом пяти днів з дня її проголошення. Особи, які брали участь у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення ухвали, можуть подати апеляційну скаргу протягом пяти днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя

Слов'янського міськрайонного суду ОСОБА_5