БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
Справа №730/17/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" березня 2015 р. м.Борзна

Борзнянський районний суд Чернігівської області в складі -

головуючого судді Тіслюка І.І.

секретар Циліцька Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Борзни цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, в якому просить винести рішення про стягнення на його користь з кожної відповідачки 10216,43 грн., та судові витрати в розмірі 243,60 грн.

В своїх доводах в обґрунтування позову він вказує, що 20.05.2014 року ним, як особою, яка використовує найману працю, з ОСОБА_2 був укладений трудовий договір, згідно з яким вона виконувала обов`язки продавця продовольчих товарів в магазині, розташованому в с. Красносільське Борзнянського району. Того ж дня між ним та ОСОБА_2 був укладений договір про повну матеріальну відповідальність.

25.06.2014 року ним, як особою, яка використовує найману працю, з ОСОБА_3 був укладений трудовий договір, згідно з яким вона виконувала обов`язки продавця продовольчих товарів в магазині, розташованому в с. Красносільське Борзнянського району. Договір про повну матеріальну відповідальність з нею не укладався.

22.09.2014 року в магазині, де працювали вказані продавці, була проведена ревізія, за результатами якої виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностей на суму 20432 грн. 86 коп., що підтверджується доданою до заяви копією інвентаризаційної відомості.

Причини нестачі товарів на вказану суму ОСОБА_2 та ОСОБА_3 пояснити не змогли. Ними були написані на його вимогу розписки, в яких вони зобов`язувалися погасити виявлену нестачу ТМЦ в розмірі 20432,86 грн. в строк до 23.09.2014 року, але свої зобов`язання не виконали, що й спонукало його звернутись спочатку до районного відділу міліції, а коли слідчий відмовив у порушенні кримінального провадження за відсутністю складу правопорушення, він вирішив звернутись до суду за захистом своїх законних прав та інтересів.

В судовому засіданні позивач позов підтримав.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позов не визнали в повному обсязі заявлених вимог. Таке ставлення вони обґрунтовують тим, що вважають дії ОСОБА_1 заздалегідь спланованими і розрахованими на їх недостатній досвід у питаннях, пов`язаних з обліком товару. Під час проведення ревізії вони відчували психологічний тиск з боку ОСОБА_1 та від кількох інших осіб, що допомогали йому проводити ревізію, і тому були змушені написати розписки, в яких зобов`язувались сплатити вартість нестачі товару.

З метою відшкодування нестачі вони зверталися до мешканців с.Красносільське, яким раніше передавали товари за умовою відстроченої на певний строк сплати грошей за них, і просили їх терміново сплатити гроші. Вони були змушені компенсувати за свій рахунок решту боргів мешканців. Торгівля в такий спосіб була узгоджена з ОСОБА_1 Таким чином вони змогли компенсувати близько 2000 грн. На їх думку, оскільки під час перевірки на них чинився психічний тиск, ОСОБА_1 відразу визначив вартість нестачі, що потім дійсно була визначена в акті ревізором, і що з незрозумілих причин товар з магазину був вивезений. На їх думку, це все вказує на заплановий характер дій позивача. Тому просили суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 в показаннях пояснила, що вона є дипломованим спеціалістом з питання ведення бухгалтерського обліку і неодноразово приймала участь у проведенні ревізійних перевірок в магазинах торгівельної мережі Борзнянського району. Під час проведення ревізії в магазині в с. Красносільське там знаходився ОСОБА_1, продавці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Вона користувалась наданимими їй товарними накладними, товарно-грошовими звітами. Проводився переоблік наявного в магазині товару. За результатами перевірки вона встановила, що на момент початку інвентаризаційної перевірки товарів у магазині згідно з обліковими документами вартість усіх прийнятих магазином ТМЦ складала 77787,21 грн. Водночас в наявності було виявлено ТМЦ на суму 53653,68 грн. Тобто була виявлена нестача ТМЦ на суму 24133,53 грн.

Продавці написали розписки про те, що повернуть грошові кошти на вказану суму.

Заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши документи, долучені позивачем до позову, з'ясувавши наведені сторонами під час судового слідства фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються їхні вимоги та правові оцінки, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правові відносини.

Відповідно до наданих суду позивачем документів 20.05.2014 року ним, як особою, яка використовує найману працю, з ОСОБА_2 був укладений трудовий договір, згідно з яким вона виконувала обов`язки продавця продовольчих товарів в магазині, розташованому в с. Красносільське Борзнянського району. Того ж дня між ним та ОСОБА_2 був укладений договір про повну матеріальну відповідальність.

25.06.2014 року ним, як особою, яка використовує найману працю, з ОСОБА_3 був укладений трудовий договір, згідно з яким вона виконувала обов`язки продавця продовольчих товарів в магазині, розташованому в с. Красносільське Борзнянського району. Договір про повну матеріальну відповідальність з нею не укладався.

22.09.2014 року в магазині, де працювали вказані продавці, була проведена ревізія, за результатами якої виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностей на суму 20432 грн. 86 коп., з урахуванням частково відшкодованої шкоди, що підтверджується доданою до заяви копією інвентаризаційної відомості.

Причини нестачі товарів на вказану суму ОСОБА_2 та ОСОБА_3 пояснити не змогли. Ними були написані на його вимогу розписки, в яких вони зобов`язувалися погасити виявлену нестачу ТМЦ в розмірі 20432,86 грн. в строк до 23.09.2014 року, але свої зобов`язання не виконали.

Вказані факти не заперечувались відповідачками, однак вони не визнали своєї вини у виникненні заборгованості на вказану суму, вважаючи, що ревізія ТМЦ в магазині була проведена необ`єктивно з метою нечесного стягнення з них грошових коштів.

Також під час судового слідства ними були оглянуті документи, що були складені 22.09.2014 року за результатами ревізії й підписані ними, а саме: інвентаризаційний опис від 22.09.2014 року, товарно-грошовий звіт за період з 16.09.2014 року по 22.09.2014 року та аналогічні звіти за весь період роботи відповідачів в магазині.

З пояснень ОСОБА_1 вбачається, що наданий ним на вимогу відповідачів інвентаризаційний опис ТМЦ, що складався перед тим, як були прийняті на роботу відповідачки, він не виявляв суттєвих розбіжностей в сумах прийнятого та реалізованого товару. Особа, яка здіснювала ревізійну перевірку за його проханням - ОСОБА_4, має достатній досвід та відповідну освіту. Раніше вона, працюючи в Борзнянській райспоживспілці, неодноразово приймала участь у ревізійних перевірках і не має зауважень по роботі.

Відповідно до постанови слідчого СВ Борзнянського РВ УМВС України від 28.11.2014 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000327 від 01.10.2014 року, дане кримінальне провадження закрито з підстав відсутності в діях ОСОБА_2 та ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.191 ч.1 КК України, у вчиненні якого вони підозрювалися.

Представник відповідача ОСОБА_2 та інші учасники судового процесу, констатуючи необхідність експертної оцінки наданих суду фінансово-облікових документів з метою виявлення причини виникнення значної суми нестачі товарно-матеріальних цінностей під час роботи в магазині продавців ОСОБА_2 та ОСОБА_3, водночас клопотань про витребування інших офіційних документів стосовно ведення обліку ТМЦ, а також і про призначення експертної оцінки наданих суду документів не заявляли.

Відповідно до ст.134 п.1 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст.135-1 КЗпП укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Стаття 135-1 КЗпП України встановлює, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

Як вбачається з встановлених судом фактів, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 під час прийняття їх ФОП ОСОБА_1 на роботу продавцями уклали типові трудові договори й були попереджені про матеріальну відповідальність за товарно-матеріальні цінності в межах їх трудових обов`язків.

Договір про повну матеріальну відповідальність між підприємцем був укладений лише з ОСОБА_2

Під час виконання обов`язків ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як це вбачається з їх пояснень, передавали товари відвідувачам магазину без отримання від них грошових коштів з розстрочкою їх сплати. Відомості про такі факти кожний з продавців фіксував у спеціальному зошиті.

Позивач не заперечував того, що він був обізнаний про вказані дії продавців, однак пояснив, що це не може сприйматись як поважна причина у заподіянні йому нестачі ТМЦ.

Відповідно до ст.130 КЗпП працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

Матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Згідно з ст.134 працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами.

Пленум Верховного Суду України в п. 8 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29.12.1992 року № 14 роз'яснив, що, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст.135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність.

Розмір шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і меж матеріальної відповідальності.

Згiдно з ст.1166 ч.1 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомiрними рiшеннями, дiями чи бездiяльнiстю особистим немайновим правам фiзичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фiзичної або юридичної особи, вiдшкодовується в повному обсязi особою, яка її завдала.

Відповідно до п.п.2, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України вiд 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивiльних справ за позовами про вiдшкодування шкоди», шкода, заподiяна особi й майну громадянина, або заподiяна майну юридичної особи, пiдлягає вiдшкодуванню в повному обсязi особою, яка її заподiяла, за умови, що дiї останньої були неправомiрними, мiж ними й шкодою є безпосереднiй причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Доводи відповідачів про невизнання ними позову ніякими належними доказами не були ними обґрунтовані. Водночас вони визнали факти продажу товарів в магазині мешканцям с. Красносільське з ростроченням платежу, про що робили записи в зошитах. Після проведеної 22.09.2014 року ревізії вони змушені були звертатись особисто до кожного з боржників і витребовувати негайного повернення грошових коштів, оскільки останні не виконували обов`язків по сплаті грошів у встановлені терміни.

Визнаючи свою відповідальність за нестачу ТМЦ в магазині, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 частково відшкодували вартість відсутніх ТМЦ.

Доводи відповідачів про те, що на них чинився психічний тиск під час проведення ревізії, та що відібрані зошити з записами боржників, за відсутності ініціювання проведення у справі перевірки бухгалтерських документів, суд розцінює як спосіб самозахисту від відповідальності.

Розглядаючи дану справу, судом перевірено приналежність відповідачів до категорії працівників, з якими відповідно до ст.135-1 КЗпП може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність згідно з Постановою ГК Ради міністрів СРСР по праці та соціальних питаннях № 447/24 від 28.12.1977 року.

Суд вважає, що даний позов підлягає частковому задоволенню в частині вимог, які стосуються відповідача ОСОБА_2, з якою був укладений 20.05.2014 року договір про повну матеріальну відповідальність, оскільки конкретні докази в частині вимог щодо ОСОБА_3 суду не надані.

Позивач своїм правом на зміну заявленої ним вимоги щодо способу відшкодування завданих йому збитків, розділивши їх на рівні частини, заміною на інший спосіб не скористався, а тому, за відсутності договору між ним та ОСОБА_3 про повну матеріальну відповідальність, обов`язку у останньої на відшкодування збитків в частині заявлених щодо неї вимог не виникло.

Суд, з урахуванням положень ст. 60 ЦПК України щодо обов`язку доказування і подання доказів кожною стороною у справі, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню лише частково.

Керуючись ст.ст.130 ч.1, 134 ч.1 п.1, 135-1, 136 ч.3, 232 ч.1 п.4 КЗпП, ст.1166 ч.1 ЦК України, ст.ст. 60, 208, 209, 214, 215 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану під час виконання трудових обов`язків, в сумі 10216,43 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір в розмірі 121,80 грн.

У задоволенні решти заявлених вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернігівської області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя

Борзнянського районного суду І.І. Тіслюк