№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4978/15
Головуючий у суді першої інстанції: Панченко О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Шкоріна О.І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого-судді Шкоріної О.І.,

суддів: Стрижеуса А.М., Антоненко Н.О.,

при секретарі: Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка діє на підстав довіреності в інтересах ОСОБА_4 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу.

В судовому засіданні 16 лютого 2015 року позивач подав суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на садовий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, що належить відповідачу по справі ОСОБА_4

Свою заяву обґрунтовував тим, що невжиття заходів забезпечення позову зробить неможливим виконання можливого рішення суду, оскільки у позивача є припущення, що відповідач з метою недопущення втрати майна може відчужити вказаний садовий будинок на користь третіх осіб.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року клопотання позивача ОСОБА_5 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, задоволено.

Накладено арешт на садовий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_2) на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_3 від 01.06.2011 року.

Не погоджуючись з значеною ухвалою, представник відповідача ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати і постановити нову, якою в задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову відмовити, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права без врахування фактичних обставин справи.

В апеляційній скарзі зазначила, що відповідно до договору дарування від 23 квітня 2012 року відповідач ОСОБА_4 не є власником садового будинка на яке судом накладено арешт.

Отже, вказує на те, що судом першої інстанції при постановленні ухвали суду про забезпечення позову шляхом накладення арешту на садовий будинок не достатнім чином було досліджено всі наявні обставини для постановлення такої ухвали та порушені права третіх осіб, які не є учасниками цивільного процесу в межах розгляду даної справи.

В судове засідання сторони не з'явилися будучи у встановленому законом порядку повідомленими про день та час розгляду справи /а.с. 36,37/, про причини своєї неявки суд не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розглянути справу за їх відсутності згідно вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з такого.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Як роз'яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Цивільний процесуальний закон не зобов'язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Згідно ч. 3 ст. 152 ЦПК України, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, обраний спосіб забезпечення позову, забезпечить належне виконання судового рішення у разі його задоволення.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він є передчасним та не в повній мірі відповідає положенням закону виходячи з наступного.

Оскільки, позивачем не надано суду достатніх та допустимих доказів того, що заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на садовий будинок є співмірні із заявленими позовними вимогами про стягнення боргу. Тобто, позивач не довів можливості реальної загрози невиконання рішення суду та просив застосувати заходи забезпечення позову неспвмірні із заявленими позовними вимогами.

Мотиви задоволення заяви про забезпечення позову, окрім тих, що заява є обґрунтованою, оскільки відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження, об'єктів нерухомого майна від 13.02.2015 року у власності відповідача знаходиться садовий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Разом з тим, судом першої інстанції не взято до уваги того факту, що садовий будинок на який позивач просив накласти на час постановлення ухвали не належав відповідачу ОСОБА_4, що підтверджується договором дарування від 23 квітня 2012 року.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції дійшов до передчасного висновку про можливість задоволення заяви.

Доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, і відповідно, підлягають задоволенню.

Згідно п. 2, ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд змінює або скасовує ухвалу суду першої інстанції і постановляє нову ухвалу з цього питання, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права або при правильному вирішенню було помилково сформульовано суть процесуальної дії чи підстави її застосування.

Керуючись ст.ст. 151-153, 303, 307, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4 - задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду м.Києва від 16 лютого 2015 року - скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_5 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на садовий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1) на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_3 від 01.06.2011 року, відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: