Справа № 462/8501/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

26 березня 2015 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого - судді Колодяжного С.Ю.

при секретарі Обертас Н.М.

з участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житлом та виселення,

встановив:

Позивачі звернулися з позовом в суд про зобов'язання ОСОБА_4 не чинити перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та виселення відпоідача з зазначеної квартири без надання іншого житлового приміщення. Свої позовні вимоги мотивують тим, що вони є співвласниками вказаної квартири, зокрема, ОСОБА_2 належить 2/3 ідеальних часток такої, а ОСОБА_3 - 1/3 частка квартири. ОСОБА_2 є інвалідом з дитинства, потребує стороннього догляду, а тому виїхала на тимчасове проживання до рідної тітки ОСОБА_3 в м.Білгород-Дністровський Одеської області. Однак, коли вони в листопаді 2014 року повернулись у м.Львів, то не змогли потрапити у належну їм квартиру, оскільки виявили, що замки на вхідних дверях змінені, відповідач самовільно, без будь-якого дозволу вселилась у їхню квартиру, відмовляється їх впускати у помешкання, добровільно виселитись із квартири відмовляється. З цього приводу вони зверталися в Залізничний РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області. Зазначають, що проживання відповідача в даній квартирі порушує їхні права як власників, у зв'язку із незаконним зайняттям помешкання вони позбавлені можливості володіти та розпоряджатися своєю власністю.

В судовому засіданні представник позивачів позов підтримав, покликаючись на мотиви такого, та доповнив, що його довірительки неодноразово протягом тривалого часу зверталися до відповідача з проханням, а в подальшому - з вимогами виселитись з квартири, однак вона відмовляється це зробити, хоча не має законних підстав на проживання у спірному житлі, категорично відмовляється навіть впускати їх в житло. Просить позов задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з'явилася, заяви про розгляд справи за її відсутності не подала, про причини неявки суд не повідомила, хоча належно була повідомлена про день, час та місце розгляду справи.

За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень представника позивачів проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 24.03.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. (а.с.4-5), належала в рівних частках квартира АДРЕСА_1, що також стверджується витягами №4045104 від 05.07.2004 року та №4045192 від 05.07.2004 року про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.8, 9).

ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 помер (а.с.6), після його смерті належну йому 1/3 частку квартири, як видно із свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.03.2010 року (а.с. 7), успадкувала донька ОСОБА_2

Таким чином, позивачі є співвласниками вказаної квартири, зокрема, ОСОБА_2 належить 2/3 ідеальних часток такої, а ОСОБА_3 - 1/3 частка квартири.

Згідно даних будинкової книги по квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 11-14) та довідки від 17.11.2014 року Житлово-комунальної дільниці БУ-6 (а.с. 10), у вказаній квартирі з 09.08.2004 року були зареєстровані ОСОБА_2 і ОСОБА_5, останній знятий з реєстрації у зв'язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_3. Інші особи зареєстрованими в цьому житловому приміщенні не значаться.

Також судом встановлено, що після смерті батька ОСОБА_2, яка є інвалідом з дитинства і потребує стороннього догляду, тимчасово проживала у рідної тітки ОСОБА_3 в м.Білгород-Дністровський Одеської області.

Із позовної заяви, пояснень представника позивачів, а також спільного повідомлення ОСОБА_2 і ОСОБА_3 від 10.12.2014 року про скоєння кримінального правопорушення (а.с.15-16) вбачається, що, приїхавши в листопаді 2014 року в м.Львів, позивачі не могли потрапити в належну їм квартиру, так як виявили, що таку самовільно зайняла стороння особа - ОСОБА_4, яка ніякого відношення чи будь-яких прав на квартиру не має, однак поміняла замки вхідних дверей і відмовилась впустити їх у квартиру.

Згідно наданих суду відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України у Львівській області відповідач ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.19).

Отже, як безспірно встановлено судом, ОСОБА_4 не зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1, не є членом сім'ї власників цієї квартири, зайняла житло і користується таким самовільно, без згоди позивачів, як власників квартири, котрі заперечують право відповідача на користування даною квартирою, жодних договірних відносин між сторонами щодо проживання відповідача у квартирі не встановлено, а відтак будь-які законні підстави для вселення і користування ОСОБА_4 квартирою відсутні.

Конституцією України в ст.41 та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності невпливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Права власника житлового будинку чи квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Крім цього, вирішуючи даний спір, суд бере до уваги, що гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Так, у відповідності до ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК Української РСР підстави для позбавлення права на житло.

Відповідно до положень ч.3 ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (ч.1 ст.109 ЖК Української РСР).

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.35 постанови від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов'язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача.

Враховуючи викладене, суд вважає, що права позивачів, як власників квартири АДРЕСА_1 порушені, що відповідно до правил ст.391 ЦК України є підставою для усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном за обраним ними способом захисту порушеного права.

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з наведеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_2 і ОСОБА_3 щодо усунення перешкод в користуванні спірною квартирою та виселення відповідача із цієї квартири є підставними, грунтуються на законі, а відтак підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачів 243,60 грн. сплаченого судового збору (а.с.1).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України, ст.ст. 9, 109, 150 ЖК Української РСР, суд -

вирішив:

Позов задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4 з даної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути із ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_3 і ОСОБА_2 243,60 грн. судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене позивачами в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м.Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: Колодяжний С.Ю.