Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2015 рокуМ. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів: Гвоздика П.О., Писаної Т.О.,Дербенцевої Т.П., Ступак О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 19 червня 2004 року по 06 лютого 2012 року, за цей час ними були придбані: у 2004 року квартира АДРЕСА_1, ринк <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_281/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1>овою вартістю 396 500 грн та у 2008 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2100/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> році автомобіль марки Lexus модель LX 470, р.н. НОМЕР_1, 2004 року випуску, ринковою вартістю 355 тис. грн.

Крім того, під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який є <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_312/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1> засновником ТОВ «Алʼянс Плюс» був здійснений внесок до статутного капіталу цього товариства у розмірі 41 500 грн.

На підставі вказаного, позивач з урахуванням уточнень просила виділити та визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1, ринковою вартістю 396 500 грн; виділити та визнати за ОСОБА_7 право власності на кошти у розмірі 41 500 грн, які були внесені ОСОБА_7 як вклад до статутного капіталу ТОВ «Алʼянс Плюс»; відступити від засад рівності часток подружжя та стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 грошову компенсацію у розмірі 177 500 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про поділ автомобіля скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 грошову компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля у розмірі 100 тис. грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить вказані судові рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог і передати справу в цій частині на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскільки ухвалені у справі судові рішення оскаржуються лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог, то у решті ці судові рішення відповідно до ст. 335 ЦПК України не переглядаються.

'Судами встановлено, що з 19 червня 2004 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2012 року розірвано і зазначено, що сторони припинили проживання однією сімєю з травня 2011 року (а.с.9). <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2007_12_21/pravo1/VS07651.html?pravo=1>

За час перебування сторін у шлюбі ними було придбано наступне майно:

- 25 серпня 2004 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 4-3852, ОСОБА_7 придбав квартиру АДРЕСА_1;

- 17 червня 2008 року на імʼя ОСОБА_7 було зареєстровано автомобіль марки Lexus модель LX 470, р.н. НОМЕР_1, який 28 серпня 2014 року був знятий з реєстраційного обліку на реалізацію.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 10 липня 2014 року, ОСОБА_7 є засновником (учасником) ТОВ «Алʼянс Плюс», що зареєстровано як юридична особа 11 липня 2003 року, та розмір його внеску до статутного капіталу цього товариства становить 41 500 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання обʼєктом спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_1, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ця квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_7, оскільки це майно хоч і набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. Крім того, суди дійшли висновку, що кошти у розмірі 41 500 грн не підлягають поділу, оскільки внесок до статутного капіталу ТОВ «Алʼянс Плюс» було здійснено до шлюбу.

Однак повністю з такими висновками погодитись не можна.

Так, норми Сімейного кодексу України <nau://ukr/2947-14> у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України <nau://ukr/2947-14> містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України <nau://ukr/2947-14|st57> особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у ст. 60 СК України <nau://ukr/2947-14|st60>.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування ст. 60 СК України <nau://ukr/2947-14|st60> та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Установивши, що до придбання спірної квартири сторони перебували у шлюбі протягом двох місяців, та відповідачем для придбання цієї квартири було отримано позику на підставі відповідної розписки, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, застосовуючи норми статей 57 <nau://ukr/2947-14|st57>, 60 СК України <nau://ukr/2947-14|st60>, дійшов висновку про придбання спірної квартири за особисті кошти ОСОБА_7

Згідно з розпискою від 14 квітня 2004 року, написаною ОСОБА_7, відповідач отримав від ОСОБА_10 позику в розмірі 60 тис. дол. США, на придбання житла і автомобіля. Позичальник зобов'язується повернути позику протягом десяти років.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

З матеріалів справи вбачається, що придбання і спірної квартири і автомобіля відбулося у період перебування подружжя у шлюбі. У жодному з правочинів не зазначено, що це майно є особистою власністю відповідача.

Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання прав ОСОБА_6 на спірну квартиру, суди не звернули уваги на те, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу) (ст. 65 СК України). Суди не дали оцінку обставинам, чи проживало подружжя під час шлюбу в спірній квартирі, тобто чи придбавалось житло для використання в інтересах сімʼї.

Визнаючи майно особистою власністю одного із подружжя, суд дійшов до висновку про придбання квартири за гроші відповідача, у тому числі за мотивів нетривалого часу перебування сторін у шлюбі до придбання квартири та відсутності відповідних доходів у позивача.

При цьому суд не врахував, що правовий режим спільності майна подружжя презюмується, і тільки у тому разі, коли один із подружжя доведе, що майно придбано за його особисті кошти, воно може бути визнано особистою власністю одного із подружжя. Так, згідно з наявними в матеріалах справи довідок про доходи сторін на час придбання спірної квартири вбачається, що подружжя мали фактично однаковий незначний дохід.

Перевіряючи законність рішення суду першої інстанції та залишаючи його без змін, апеляційний суд на зазначене також уваги не звернув, на порушення вимог статей 315, 316 ЦПК України не усунув допущені порушення суду першої інстанції.

Також колегія суддів не може погодитись з висновком судів про відмову у задоволенні позовних вимог про поділ коштів у розмірі 41 500 грн (внесок до статутного фонду товариства ТОВ «Алʼянс Плюс»), з тих підстав, що вказане товариство було зареєстровано 11 липня 2003 року, шлюб між сторонами укладений 19 червня 2004 року, а позивач не надала доказів внесені спірної суми коштів саме у період шлюбу. Відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається із матеріалів справи, позивач наполягала на тому, що спірні кошти були внесені відповідачем до статутного фонду товариства у період шлюбу. Суди не встановивши фактичної дати здійснення відповідачем вказаної дії не зазначили обставин, на підставі яких звільнили відповідача від доведення належними та допустимими доказами своїх заперечень.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалюючи оскаржувані судові рішення (в частині, що була предметом касаційного перегляду), суди фактичних обставин справи не встановили, у зв'язку з чим з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не визначилися, у результаті чого ухвалили судові рішення, які не можуть бути законні і обґрунтовані.

З урахуванням наведеного, оскаржувані рішення з підстав, визначених ст. 338 ЦПК України, підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 337, 345 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2011_03_09/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2015 року в не скасованій частині та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: П.О. Гвоздик
Т.П. Дербенцева
Т.О. Писана
О.В. Ступак