Справа № 0907/2059/2012
Провадження № 22-ц/779/1198/2015
Головуючий у 1 інстанції Барашков В.В.
Суддя-доповідач Ковалюк Я.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Ковалюка Я.Ю.

суддів: Максюти І.О., Фединяка В.Д. секретаря Капущак С.В.

з участю представників: апелянта - Рокетської С.В., відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» - Шуліки Аліни Володимирівни на рішення Івано-Франківського міського суду від 25 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_5 про звернення стягнення на заставне майно, -

в с т а н о в и л а :

Позивач у лютому 2012 року звернувся в суд із зазначеним позовом, посилаючись на те, що згідно договору від 07.09.2007 року ОСОБА_5 отримав у банку кредит в розмірі 18615,03 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом 10,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим погашенням 05.09.2014 року. Зобов'язання відповідача забезпечувалось заставою транспортного засобу - автомобіля «Хюндай Гетс», 2007 р.в., д.н.з. НОМЕР_1. Внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору утворилась заборгованість у розмірі 18291,95 доларів США. Просив звернути стягнення на вищезазначений транспортний засіб.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 лютого 2015 в задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення ПАТ КБ «Приватбанк» - Шуліка А.В. подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що оскільки не отримала повного тексту рішення, тому подає коротку апеляційну скаргу, пояснення до якої надасть апеляційному суду пізніше, після отримання копії повного тексту оскаржуваного рішення. Однак станом на 27.05.2015 року пояснення до апеляційної скарги не подала.

Апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримала з мотивів поданих у апеляційній скарзі, просила про їх задоволення.

Представник відповідача доводи апеляційної скарги заперечив, вважаючи, що суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову. Вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги немає, тому просить рішення в даній справі залишити без змін.

Вислухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок невідповідності частини умов кредитного договору, банк помилково нарахував відповідачу заборгованість за невиконання кредитних зобов'язань.

З такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна, оскільки до цих висновків суд дійшов при неповному з'ясуванні обставин, які мають значення для справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що 07.09.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_5 укладено кредитний договір, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 18615,03 доларів США зі сплатою 10.08 % на рік за користування кредитом з кінцевим терміном повернення - 05.09.2014 року для придбання автомобіля, а також у розмірі 5673,65 доларів США на сплату страхових платежів, передбачених п.п. 2.1.3 і 2.2.7 даного договору. В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 07.09.2007 року сторони уклали договір застави рухомого майна - автомобіля «Хюндай Гетс», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, що належить ОСОБА_5 на праві власності.

Згідно п. 2.1.3 кредитного договору, позичальник звертається до банку з проханням про надання йому кредиту на оплату чергових страхових платежів, згідно договорів страхування, укладених відповідно п. 2.2.7 цього договору і доручає банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно з договором страхування.

У зв'язку з порушенням відповідача своїх зобов'язань по кредитному договору, станом на 13.09.2011 рік утворилась заборгованість 18291,95 доларів США, з яких: 12086,36 доларів США - заборгованість за кредитом; 3535,04 доларів США - заборгованість по процентах за користування кредитом; 471,12 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 2199,43 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідача є заборгованість перед банком, яка не спростована ним в суді першої інстанції ні в засіданні апеляційного суду. Його твердження, що банком помилково нарахована заборгованість, оскільки з нього незаконно стягувались витрати на страхові дії, що і було помилково взято за основу судом першої інстанції при ухваленні рішення, колегія суддів відхиляє.

Так, в засіданні апеляційного суду представник апелянта представила копію заяви ОСОБА_5 до ЗАТ СК «Інгосстрах» від 07.09.2007 року про укладення договору страхування наземного транспорту і копію договору страхування наземного транспортного засобу від 07.09.2007 року між ОСОБА_5 та ЗАТ СК «Інгосстрах», що свідчить про те, що він ознайомлений з умовами договору та його добровільний вибір страхової компанії.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З викладено випливає те, що відповідачем було істотно порушено зобов'язання за кредитним договором, однак суд першої інстанції наведеного не врахував, не перевірив належним чином письмові докази, що є в матеріалах справи та дійшов помилкового висновку щодо помилковості нарахування банком заборгованості відповідача.

Встановлено, що згідно умов договору застави, укладеним між сторонами, у випадку порушення заставодавцем(позичальником) зобов'язань за кредитним договором або договором застави, заставодавець зобов'язаний передати предмет застави заставодержателю в заклад.

Згідно з вимогами ст. 19, 20 ЗУ «Про заставу», за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави.

Згідно умов договору застави, звернення стягнення та реалізація предмету застави здійснюється шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю з правом укладення заставодержателем договору купівлі-продажу предмету застави від імені заставодавця.

Отже, колегія суддів, дослідивши письмові докази в їх сукупності, приходить до висновку, що законом, а також умовами укладеного сторонами договору передбачено обов'язок відповідача передати предмет застави в заклад заставодержателя - ПАТ КБ «Приватбанк». Однак, в порушення вищезазначених вимог закону та умов договору, відповідач зобов'язання за кредитним договором не виконав, предмет застави в заклад банку не передав. Суд першої інстанції на зазначені порушення уваги не звернув.

У відповідності до ч.1 ст.590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду.

Приймаючи до уваги вище наведене, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення не може бути залишене в силі, оскільки не є законним і обґрунтованим. По даній справі є правові підстави для ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог банку.

Згідно вимог ст. 88 ЦПК України на користь позивача з відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2187.43грн.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313,314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства - Шуліки Аліни Володимирівни - задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 25 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_5 про звернення стягнення на заставне майно задовольнити.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №SUС2АК00030012 від 07.09.2007 року в сумі 18291.95 дол. США звернути стягнення на предмет застави-автомобіль Hyuhdai, модель Getz, 2007 року випуску, тип-ТЗ, легковий автомобіль-В, № кузова/шасі НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_2, що належить на прві власності ОСОБА_5, шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 2187.43грн. понесених судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Я.Ю. Ковалюк

Судді: І.О. Максюта

В.Д. Фединяк