Справа № 445/815/14 Головуючий у 1 інстанції: Постигач Б.А.
Провадження № 22-ц/783/1171/15 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.,

секретар: Глинський О.А.,

за участі представника позивача ПАТ "ВіЕС Банк" - Очича Т.М., відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "ВіЕс Банк" на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 12 вересня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "ВіЕс Банк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором кредиту та за позовом Публічного акціонерного товариства "ВіЕс Банк" до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 12 вересня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства "ВіЕс Банк" 33375,87грн. заборгованості по кредиту. Вирішено питання судових витрат. В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "ВіЕс Банк" в частині звернення стягнення на квартиру ОСОБА_4 в АДРЕСА_1 відмовлено.

Вказане рішення оскаржило ПАТ "ВіЕс Банк".

В своїй апеляційній скарзі просять рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги ПАТ "ВіЕс Банк" в повному обсязі. Вважають, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки з підстав порушення принципу розумності та справедливості. Зазначають, що даним рішенням позбавлено Банк права на погашення існуючої заборгованості за рахунок іпотечного майна, чим порушено принципи справедливості розгляду справи та їх права як іпотекодержателя на отримання задоволення невиконаного боргового зобов'язання за рахунок реалізації іпотечного майна.

У судове засідання відповідач ОСОБА_4 не з'явилася, причин неявки не повідомила, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у її відсутності, зважаючи на те, що вказана особа належним чином повідомлялась про час та місце судового розгляду, клопотань про відкладення розгляду справи від неї до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача на підтримання апеляційної скарги, відповідача ОСОБА_3 в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення суд першої інстанції задовольняючи частково позов ПАТ "ВіЕс Банк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, виходив з того, що вказаний відповідач отримала від позивача кредит в розмірі 130000 грн. зі сплатою відсотків за користування ним у розмірі 19,5 % річних, однак внаслідок неналежного виконання нею умов укладеного договору допустила заборгованість, яка на день розгляду справи становить 30375,87 грн. (оскільки протягом розгляду справи відповідач сплатила 63000 грн. боргу), а тому таку суму і слід стягнути з неї на користь Банку.

Відмовляючи ж у позові ПАТ "ВіЕс Банк" до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, якою, відповідно до укладеного договору іпотеки, було забезпечено виконання зобов'язання ОСОБА_3 за згаданим договором кредиту, суд виходив з такого. Так, на час розгляду справи, ОСОБА_3 погасила значну частину боргу, непогашеною залишилось біля 30 тис. грн., вартість квартири є значно більшою від цієї суми залишкового боргу, а тому звернення стягнення на квартиру для погашення боргу в сумі 33357,87 грн. буде суперечити принципу розумності та справедливості.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції обґрунтованими, такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, доводи ж апеляційної скарги - безпідставними.

Дійсно, відповідно до змісту ст. 1 Закону України "Про іпотеку", іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до змісту ст. 33 вказаного Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 572 ЦК України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Однак, згідно п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно ст. 39 Закону України "Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Відстрочка виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не допускається у разі, якщо: іпотеку включено до іпотечного пулу; відстрочка може призвести до істотного погіршення фінансового стану іпотекодержателя; проти іпотекодавця чи іпотекодержателя порушено справу про банкрутство.

Відповідно ж до п. 41 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК).

Як вбачається із матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось 13.10.2008 року між ВАТ "Фолькс Банк", правонаступником якого є позивач та відповідачем ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №KF53016, за яким вказана відповідач отримала 130000 грн. строком на 15 років, тобто до 13.10.2023 року та зобов'язувалась сплачувати відсотки за користування вказаними коштами у розмірі 19,5% річних. В забезпечення виконання вказаного договору відповідачем між згаданим Банком та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, згідно якого остання передала в забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов'язань за договором кредиту належну їй квартиру АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_3 станом на час подання позову Банку до неї своїх обов'язків за договором кредиту належним чином не виконувала внаслідок чого у неї перед банком виникла заборгованість, що станом на 1.04.2013 року складала 4125,76 грн. простроченої заборгованості по сплаті тіла кредиту, 6103,96 грн. заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом, 141,15 грн. пені, крім цього Банк просив про стягнення достроково 83005 грн. тіла кредиту час сплати якого ще не настав (п. 5.2.9, 5.3.1 Кредитного договору), а всього: 93375,87 грн. За час розгляду справи більша частина вказаної суми сплачена, а саме 63000 грн. (квитанції про сплату а.с. 66-69, 75-78, 82) та несплаченою залишилась заборгованість, що становить 30375,87 грн., а тому судом вірно стягнуто саме таку суму заборгованості з відповідача ОСОБА_3 на користь Банку, чим частково задоволено позов до неї, що відповідає також вимогам ст.ст. 526, 530, 1054, 1046, 1048-1050 ЦК України.

Що стосується позову Банку до іпотекодавця ОСОБА_4, то висновки суду про відмову у задоволенні даного позову знову ж відповідають вимогам закону з врахуванням такого.

На час подання позову (10.04.2014 року) поточна заборгованість ОСОБА_3 становила 10370,87 грн. (4125,76 грн. простроченої заборгованості по сплаті тіла кредиту, 6103,96 грн. заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом, 141,15 грн. пеня) розрахунок заборгованості а.с. 5, 24); заборгованість почала виникати з жовтня 2013 року, до цього протягом п'яти років позичальник ОСОБА_3 належним чином виконувала умови укладеного договору (розрахунок заборгованості а.с. 5, 24); дія договору відповідно до його умов закінчується у жовтні 2023 року; за час розгляду справи позичальником сплачено поточну заборгованість та задоволено більшу частину вимоги про стягнення достроково суми тіла кредиту, що повинна була бути сплаченою до 2023 року, а саме з 83005 грн., несплаченою залишилась 30375,87 грн.; крім цього, вартість предмета іпотеки, про звернення стягнення на який Банком заявлено вимоги визначено сторонами у 188109 грн., що явно не є співмірним із наявною заборгованістю ОСОБА_3 на час розгляду справи, на погашення якої Банк просить звернути стягнення на предмет іпотеки.

Зважаючи на вказане, а саме виконання ОСОБА_3 умов договору протягом тривалого періоду часу добросовісно; тривалий термін на який був укладений договір; погашення позичальником поточної заборгованості та більшої частини заборгованості, час виконання якої згідно з першочерговими умовами укладеного договору, не настав; не співмірність залишкової заборгованості та вартості предмета іпотеки, на який просить звернути стягнення Банк, - рішення суду про відмову в задоволенні даного позову через те, що задоволення такого буде суперечити принципам розумності та справедливості слід вважати законним та обґрунтованим.

Зважаючи на вказане доводи апеляційної скарги слід вважати необґрунтованими та таку відхилити, рішення ж суду першої інстанції в цілому слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ВіЕс Банк"- відхилити.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 12 вересня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: В.Я. Бакус

Т.А. Гірник