Справа № 345/488/13- ц
Провадження № 22-ц/779/1956/2015
Головуючий у 1 інстанції Гринів М. А.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.

секретаря Турів О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору служба у справах дітей Калуської міської ради, орган, якому надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб Калуська міжрайонна прокуратура про втрату права на житло за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду від 23 липня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

В січні 2013 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання втрати права на житло.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 22 лютого 2013 року в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору залучено службу у справах дітей Калуської міської ради.

В звязку із поданням представником позивача заяви ухвалою Калуського міськрайонного суду від 05 березня 2013 року позовну заяву ОСОБА_2 в частині визнання втрати права на житло ОСОБА_4 залишено без розгляду.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 23 липня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

На рішення суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Апелянт вказує, що в судовому засіданні здобуто достатньо доказів, які підтверджують її позовні вимоги. Зокрема, що відповідач з 2006 року (часу одруження) не проживає у спірному будинку, оскільки разом із дружиною та малолітньою дитиною проживає в іншому житлі. Цю обставину ствердили свідки та не заперечив сам ОСОБА_3 Крім того, судом не дано правильної юридичної оцінки довідці поліклініки щодо виклику 09.12.2011 року дільничного терапевта на адресу спірного будинку та взагалі не досліджено питання щодо викликів впродовж всього періоду на конкретну адресу дитячого дільничного терапевта до ОСОБА_5 Не спростовано судом також акт обстеження матеріально-побутових умов від 18.02.2013 року, який містить дані щодо перебування ОСОБА_5 з 2012 року у ДНЗ «Ластівка». В той же час ця обставина підтверджує, що дитина понад три роки не проживає з батьком у спірному будинку. Разом з тим, суд передчасно вважав, що відповідач не проживає в будинку з поважних причин, оскільки при цьому не зясував всебічно цих причин. Натомість, конфлікти, які мали місце між нею та матірю відповідача, неодноразово виникали саме з вини останньої, внаслідок цього, а також намірів помістити її в психіатричну лікарню, позивач змушена була тимчасово перейти проживати до іншої доньки. Не враховано судом також і того, що у власності сімї ОСОБА_3 є дві квартири, відтак визнання втрати права на житло в спірному будинку його та його малолітньої дитини не буде жодним чином порушувати її інтереси. Апелянт зазначала, що оскільки відповідач не вжив будь-яких заходів щодо повернення у спірний будинок з метою використання його для проживання, не намагався нормалізувати стосунки в родині, доказів того, що йому чинилися перешкоди в користуванні спірним житлом суду не представив, з позовом про усунення таких перешкод не звертався, тим самим втратив право на користування житловим приміщенням в цьому будинку.

З цих підстав просила рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_6 доводи скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_7, представник Івано-Франківської обласної прокуратури доводів скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Представник служби у справах дітей Калуської міської ради в судове засідання не зявився будучи належним чином повідомленим, що не перешкоджає розгляду справи у його відсутності.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія

суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що непроживання ОСОБА_3 та його доньки ОСОБА_5, місце проживання якої визначено за згодою батьків, у спірному будинку було зумовлено поважними причинами. Відтак, відсутні передбачені ст. 405 ЦК України підстави для визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням у цьому будинку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду, оскільки він ґрунтується на нормах матеріального права та узгоджується з матеріалами справи виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_2 на праві приватної власності належить домоволодіння по вул. Польова, 25 (раніше вул. Височанка,138) в м. Калуші, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.04.2010 року (а.с.5-7 т.1).

Встановлено, що у даному домоволодінні, крім позивача, зареєстровані також ОСОБА_8 (дочка), ОСОБА_9 (онука), ОСОБА_3 (онук) та його неповнолітня дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8 т.1).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_2 зазначала, що її онук після одруження, 21 січня 2006 року у спірному домоволодінні не проживає, витрат по його утриманню не здійснює, а проживає разом з дружиною та малолітньою дочкою за адресою вул. Хіміків, 8/130 в м. Калуші. Тому на підставі вимог ст. ст. 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України просила визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

Як передбачено ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство.

Як ствердила у засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 зареєстрований та проживав у спірному домоволодінні як член сімї позивача, тому саме з посиланням на норми ст. 405 ЦК України нею обрано спосіб захисту порушеного права.

Відповідно до положень ч. 3 ст.10, ч. 2 ст.59, ст. 60 ЦПК України ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається із матеріалів справи між позивачем та дочкою ОСОБА_8 неодноразово виникали конфлікти з приводу користування та власності спірного будинку, що не заперечується ОСОБА_2 та її представником (а.с. 82-93 т.1, 118-123 т.2).

Зясовано, що саме внаслідок конфліктних ситуацій та створення в звязку із цим негативної атмосфери, несприятливого впливу її на виховання та розвиток малолітньої дитини, відповідач вимушений був періодично залишати спірне приміщення. Однак, інтерес до нього не втратив, що, зокрема, також підтверджується сплатою ним комунальних послуг (129-152 т.2).

Крім того, з весни 2013 року (коли позивач перейшла проживати до своєї дочки ОСОБА_10І.) відповідач з дочкою постійно, безперешкодно проживають у спірному житлі.

За таких обставин колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що ОСОБА_2 на підтвердження своїх позовних вимог та відсутності відповідача з малолітньою дочкою у спірному будинку понад один рік без поважних причин належних та допустимих доказів не представила.

При цьому судом обґрунтовано критично оцінено пояснення свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13І та ОСОБА_14, оскільки такі спростовуються письмовими доказами.

Посилання апелянта про ненадання судом належної оцінки акту обстеження матеріально-побутових умов сімї від 18.02.2013 року, згідно якого ОСОБА_5 з 2012 року перебуває у ДНЗ «Ластівка» та відповідно підтверджує факт не проживання дитини з батьком у спірному будинку не заслуговує на увагу.

Як вбачається із акту обстеження матеріально-побутових умов сімї від 13.03.2014 року (а.с.144 т.1) спеціалістами служби у справах дітей Калуської міської ради встановлено, що в житловому будинку по вул. Польова, 25 в м. Калуші наявні одяг, взуття, іграшки, місце для сну та відпочинку малолітньої ОСОБА_5 Факт проживання на момент перевірки відповідача та його дочки підтверджується також актом обстеження матеріально-побутових умов і сімейних обставин від 06.12.2014 року (а.с. 105 т.2).

В звязку із цим суд правильно критично оцінив також акт обстеження матеріально-побутових умов від 30.11.2011 року (а.с.18 т.1), долучений до позовної заяви, оскільки він підтверджує відсутність відповідача з дочкою в будинку тільки на момент складання акту та не містить жодної інформації з приводу не проживання їх більше одного року. Відповідні пояснення дав в судовому засіданні також свідок ОСОБА_15 - депутат міської ради, за участі якого складалися акти обстеження матеріально-побутових умов спірного будинку.

Не заслуговують на увагу і доводи апелянта про те, що судом не враховано факт наявності у власності сімї відповідача двох квартир, а звідси можливості вирішення спору без порушення інтересів дитини. Наявність у власності ОСОБА_3 іншого житла, за умови визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років, за згодою батьків, у відповідності до вимог ст.160 СК України, не позбавляє дитини права на проживання у спірному домоволодінні. Аналогічно як і його, зважаючи на право вільного вибору місця свого проживання.

Крім того, відповідно до висновку комісії з питань захисту прав дитини щодо можливості перереєстрації малолітньої дочки відповідача від 15.07.2014 року комісія вважає, що враховуючи житлові, майнові, законні права, та інтереси малолітньої, за бажанням та письмовою згодою обох батьків малолітня ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 може бути перереєстрована за адресою: вул. Білана і Данилишина 4/49, м. Калуш. Однак, батьки такої згоди не надали.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції зясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційні скарги не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Калуського міськрайонного суду від 23 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

ОСОБА_16