Номер провадження: 22-ц/785/7210/15
Головуючий у першій інстанції Швець В. М.
Доповідач Процик М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.09.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: Головуючої судді Процик М.В.,

суддів Сєвєрової Є.С., Дрішлюка А.І.,

при секретарі Решетник М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, відділу Держземагенства в Ізмаїльському районі Одеської області про визнання договорів купівлі-продажу житлового будинку дійсними, визнання недійсним державного акту, визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про усунення перешкод та виселення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 червня 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 і Відділу Держземагенства в Ізмаїльському районі Одеської області. Уточнивши свої позовні вимоги в процесі розгляду справи, позивач просила визнати дійсним договір купівлі-продажу 2/3 частин житлового будинку АДРЕСА_1 Ізмаїльського району Одеської області, укладений між нею з одного боку та ОСОБА_3 з іншого; визнати дійсним договір купівлі - продажу 1/3 частин житлового будинку за вказаною адресою, укладений між нею з одного боку та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з іншого; визнати за нею право власності на увесь будинок № 34 за вищевказаною адресою; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, зареєстрований за № 70 від 25 вересня 2006 року на імя ОСОБА_3; визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,3560 га, розташовану на території Старонекрасівської сільської ради за адресою: АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).

В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилалась на те, що 2 жовтня 2008 року вона передала відповідачам ОСОБА_3 500 доларів США, а ОСОБА_4 та ОСОБА_5 300 доларів США в рахунок придбання у них, відповідно 2/3 та 1/3 частини спірного будинку і це підтверджується розписками відповідачів; що у спірному будинку вона мешкає разом з сином ОСОБА_6 з 2006 року; обробляє земельну ділянку при будинку; у вересні 2012 року дізналася, що потрібне нотаріальне оформлення договорів купівлі - продажу, у зв'язку з чим звернулася до продавців, але ОСОБА_3 відмовився укладати нотаріально посвідчений договір, вимагав сплати додаткових коштів.

ОСОБА_3 та його представнитк позов не визнали і 15.11.2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_6 про усунення йому перешкод у здійсненні права власності на 2/3 частини спірного будинку і про виселення, посилаючись на наявність у нього права власності та небажання вказаних осіб добровільно звільнити 2/3 частини вказаного житлового будинку.

Відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_5 подали до суду заяви, в яких вимоги ОСОБА_2 визнали повністю, просили розглядати справу за їх відсутності.

Представник відділу Держземагентства в Ізмаїльському районі Одеської області участі у розгляді справи не приймав.

ОСОБА_2 зустрічний позов не визнала за необґрунтованістю вимог.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, відділу Держземагенства в Ізмаїльському районі Одеської області про визнання договорів купівлі-продажу житлового будинку дійсним, визнання недійсним державного акту, визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку - відмовлено. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про усунення перешкод та виселення - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду від 25 червня 2015 року змінити в частині її позовних вимог до ОСОБА_4 і ОСОБА_5, задовольнивши вказані позовні вимоги, а саме: визнати дійсним договір купівлі - продажу 1/3 частин житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 Ізмаїльського району Одеської області, укладений між нею з одного боку та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з іншого; визнати за нею право власності на 1/3 частину житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 Ізмаїльського району Одеської області; визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 1186 кв. м., прилеглу до 1/3 частини житлового будинку з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 Ізмаїльського району Одеської області, розташованого на території Старонекрасівської сільської ради (присадибна ділянка), посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

У решті рішення суду ніким не оскаржено.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в межах оскарженого рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні в частині мотивування, з наступних підстав.

За правилами ч. 1 п. 4 ст. 309 ЦПК України підставами для зміни рішення суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 (в оскарженій частині), суд 1-ої інстанції виходив з того, що на момент виникнення правовідносин між сторонами договір купівлі-продажу потребував нотаріального посвідчення і державної реєстрації, що договір вважався укладеним з моменту державної реєстрації, а тому не може бути визнаний судом дійсним, та з того, що позивач пропустила строк позовної давності.

З основними висновками суду колегія суддів погоджується, не погоджуючись з судженнями щодо пропуску позивачем строку позовної давності.

За змістом ст.ст.328, 220 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемний; якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним; у цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Із матеріалів справи вбачається, що 2/3 частин житлового будинку АДРЕСА_1 Ізмаїльського району Одеської області за договором купівлі-продажу від 22.03.2001р. на праві власності належить ОСОБА_7 (а.с.16-18), решта 1/3 частина ( 1/6+1/6) на підставі свідоцтва про право на спадщину належить ОСОБА_4 і ОСОБА_5.(а.с.15) Державний акт про право власності на земельну ділянку останнім не видавався, такі письмові докази в матеріалах справи відсутні. 25.09.2006р. тільки відповідачу ОСОБА_3 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, зареєстрований за № 70. (а.с.56)

02 жовтня 2008 року ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_2 500 дол. США в рахунок продажу належних йому 2/3 частини вказаного будинку, надавши останній письмову розписку, за змістом якої розрахунок за 2/3 частини спірного будинку здійснено у повному обсязі і претензій він немає.(а.с.10) В цей же день аналогічна розписка була складена і підписана відповідачами ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про отримання ними 300 дол. СЩА за 1/3 частину спірного будинку. (а.с.123) Розписки завірено юристом Швець А.А. Нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу спірного будинку та земельної ділянки між вищевказаними особами не укладався.

За змістом ст. ст. 182 ч.1, 210 ч.1, 657, 640 ч. 3 ЦК України (в редакції, що діяла на момент складання розписки) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації; правочин, що підлягає державній реєстрації є вчиненим з моменту його державної реєстрації; договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

За роз'ясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (п.13) .. вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої ст. 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів, пов'язується з державною реєстрацією…

Розписки надані позивачем на підтвердження факту укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна не є договором щодо усіх істотних умов договору, та водночас такий договір неможливо визнати вчиненим, за правилами ст. ст. 210, 220 ч. 1 ЦК України. Оскільки договір вимагав нотаріального посвідчення, а перехід права власності державної реєстрації, і вони відсутні, то він не створив будь-яких прав та обов'язків для сторін договору, а тому його неможливо визнати дійсним. Відтак, суд правильно прийшов до висновку щодо неможливості визнання дійсним неукладеного договору купівлі-продажу спірного будинку та визнання права власності на нього і земельну ділянку, зокрема стосовно частин належних ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

За ст.ст.256-257,267ч.3 ЦК України строк позовної давності - це строк в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; строк позовної давності застосовується судом лише за завою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення.

Відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з заявою про застосування строку позовної давності до суду не звертались.

Разом з тим, за змістом ст.256 ЦК України позовна давність застосується судом у разі обґрунтованості позовних вимог особи, цивільне право якої порушено.

Вбачається, що позовні вимоги ОСОБА_2 ( стосовно ОСОБА_5 та ОСОБА_4.) є необґрунтованими. А тому одночасне посилання суду в мотивувальній частині рішення на пропуск строку позовної давності зі сторони позивача для пред'явлення нею позовних вимог до відчужувачів нерухомого майна є зайвим. Судження з цього приводу підлягає виключенню із мотивувальної частини рішення як помилкове.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_2 ( в межах оскарження) слід задовольнити частково, мотивувальну частину рішення суду - змінити, а у решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303,307,309,313-316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 червня 2015 року змінити.

Виключити із мотивувальної частини рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 червня 2015 року судження щодо пропуску строку позовної давності.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча: М.В. Процик

Судді: Є.С. Сєвєрова А.І. Дрішлюк