АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Пікуль А.А., Побірченко Т.І.

при секретарі: Бугаю О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіної Любові Олександрівни на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 березня 2015 року у цивільній справі за позовом Тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/6357/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Шевченко Т.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16 березня 2015 року відмовлено в задоволені позову Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» (далі по тексту - ПАТ «Старокиївський банк») до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський Банк» Пантіної Л.О. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину до укладеного договору банківського рахунку № 7565, укладеного між ОСОБА_4 та ПАТ «Старокиївський банк» 16 квітня 2014 року та до договору банківського вкладу № 05/1031-2014, укладеного між ОСОБА_4 з ПАТ «Старокиївський банк» 14 травня 2014 року, стягнути в дохід держави всі кошти, які були отриманні незаконним шляхом внаслідок укладених нікчемних договорів. Зазначає, що укладені між ПАТ «Старокиївський банк» та ОСОБА_3 договори банківського вкладу № 05/1031-2014 від 14 квітня 2014 року та банківського рахунку № 7565 від 16 квітня 2014 року є фіктивними, удаваними, оскільки сторони не мали на меті реальне настання правових наслідків у вигляді отримання доходів від розміщення коштів на депозитних рахунках, фактично вказані кошти не вносилися в касу банка, а їх зарахування на рахунки вкладника здійснювалися працівником банку за допомогою комп'ютерної техніки, укладаючи вказані договори, сторони мали мету, спрямовану на отримання безпідставного і незаконного відшкодування коштів за рахунок держави в особі фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що не відповідає інтересам держави, і відповідно до вимог ч. 3 ст. 228 ЦК України, а також статей 215, 216 ЦК України є нікчемними.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_7, ОСОБА_1 в інтересах Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський Банк» Пантіної Любові Олександрівни та ОСОБА_1 в інтересах Фонду гарантування вкладів фізичних осіб апеляційну скаргу підтримали з наведених в ній підстав.

ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважав, що спір вирішений судом правильно.

В судове засідання особисто ОСОБА_3, ОСОБА_4 не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, забезпечили явку в судове засідання свого уповноваженого представника, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 03 грудня 2012 року між ПАТ «Старокиївський банк» та ОСОБА_3 було укладено договір банківського вкладу №12/1008-2012, за умовами якого останній вніс на відкритий йому вкладний рахунок 4 085 410 грн. 50 коп. зі сплатою 10% річних, строком повернення вкладу до 03 червня 2014 року (а.с.75).

На підставі поданої ОСОБА_3 05 травня 2014 року заяви про видачу коштів з вкладу, договір банківського вкладу № 12/1008-2012 від 03 грудня 2012 року було достроково припинено, а кошти з депозитного рахунку в сумі 33 578 грн. 72 коп. були отримані останнім 13 травня 2014 року в повному обсязі, про що свідчать надані суду копії заяв про видачу готівки №№ 63066, 63067 від 13 травня 2014 року, у зв'язку із чим взаємні зобов'язання між ПАТ «Старокиївський банк» та ОСОБА_3 з приводу виконання договору банківського вкладу № 12/1008-2012 від 03 грудня 2012 року припинилися (с.а.78, 79).

16 квітня 2014 року між ПАТ «Старокиївський банк» та ОСОБА_4 було укладено договір банківського рахунку № 7565, на який останньою 13 травня 2014 року було внесено грошові кошти в сумі 199 989,22 грн. згідно заяви про внесення готівки № 63226 (а.с.80-81).

14 травня 2014 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Старокиївський банк» було укладено договір банківського вкладу № 05/1029-2014, за умовами якого банк відкриває вкладнику вкладний (строковий) рахунок № НОМЕР_1 «Недільний» у гривні, а вкладник вносить на цей рахунок 199 989,22 грн. зі сплатою 1 % річних, датою повернення вкладу є 21 травня 2014 року (а.с.82).

Згідно платіжного доручення № 63476 від 14 травня 2015 року 199 989,22 грн. були перераховані з поточного на депозитний рахунок, а після закінчення строку дії договору банківського вкладу, кошти в сумі 199 989,22 грн., меморіальним ордером № 68077 від 25 червня 2014 року перераховані на поточний рахунок ОСОБА_4, але останній не повернуті, у зв'язку із відсутністю у банку фінансових можливостей для цього (а.с.83-84).

12 травня 2014 року Національним банком України було винесено постанову № 276/БН «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» до категорії проблемних».

На підставі постанови Правління Національного банку України від 17 червня 2014 р. № 365 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 17 червня 2014 року прийнято рішення № 50 «Про виведення з ринку та запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Старокиївський банк» та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Старокиївський банк».

Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Старокиївський банк» призначено Пантіну Л.О.

Тимчасову адміністрацію в ПАТ «Старокиївський банк» запроваджено строком на три місяця з 18 червня по 18 вересня 2014 року.

Судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29 січня 2015 року, відмовлено в задоволені позову тимчасової адміністрації ПАТ «Старокиївський банк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_9 про визнання правочинів недійсними.

У вересні 2014 року ПАТ «Старокиївський банк» порушило перед судом питання про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину до укладеного договору банківського рахунку № 7565, укладеного між ОСОБА_4 та ПАТ «Старокиївський банк» 16 квітня 2014 року та до договору банківського вкладу № 05/1029-2014, укладеного між ОСОБА_10 та ПАТ «Старокиївський банк».

В обґрунтування заявлених вимог ПАТ «Старокиївський банк» зазначило, що спірні договори є фіктивними, нікчемними і такими, що не відповідають інтересам держави, оскільки готівкові кошти ОСОБА_4 в дійсності на свій рахунок через касу банка не вносилися, а укладання спірних договорів ОСОБА_4, а також іншими 20 фізичними особами аналогічних договорів призвело до «дроблення» вкладу ОСОБА_3 в межах 200 000,00 грн., внаслідок чого у Фонду гарантування вкладів фізичних осіб виникло зобов'язання відшкодувати кошти в розмірі вкладів ОСОБА_4 та 20 фізичних осіб за рахунок державних коштів в розмірі загалом 4 118 989 грн. 22 коп.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ПАТ «Старокиївський банк».

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Статтями 627, 629 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним не вимагається.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину.

Відповідно до вимог ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

За змістом ст. 234 ЦК України, у фіктивному правочині внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що правочин не буде виконаний.

Такий правочин завжди укладається умисно. Ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочин. У разі, якщо одна із сторін намагалася досягти правового результату, то такий правочин не може бути визнаний недійсним.

Обов'язок по доведенню відсутності наміру у сторін створити правові наслідки на момент вчинення правочину покладається на особу, яка пред'являє позов про визнання правочину фіктивним.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, можна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність ПАТ «Старокиївський банк» відсутності наміру у сторін за договорами на створення юридично значимих наслідків.

Підтвердженням вказаного висновку є встановлені в ході розгляду справи обставини про те, що ПАТ «Старокиївський банк» на виконання умов договору банківського вкладу від 14 травня 2014 року був відкритий вкладний (строковий) рахунок, а ОСОБА_4, згідно наданих позивачем фінансових документів, внесені через касу банка кошти в розмірі 199 989,22 грн. спочатку на власний поточний рахунок, а потім перераховані на вкладний (депозитний) рахунок, і після закінчення дії депозиту знову повернуті на поточний рахунок останнього, де вони і обліковуються з урахуванням нарахованих відсотків на вклад до цього часу.

Наведені обставини свідчать не тільки про намір сторін створити правові наслідки при укладанні спірних договорів, але й про те, що сторони фактично виконували взяті на себе зобов'язання.

Крім того, посилання ПАТ «Старокиївський банк» на те, що, укладаючи спірні договори, відповідачі мали на меті отримати суму вкладу за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб свідчить про бажання, принаймні з боку відповідачів у справі, на настання правових наслідків у зв'язку із укладанням цих договорів.

ПАТ «Старокиївський банк» не надало належних доказів існування правового зв'язку між відповідачами у справі, в результаті спільних (узгоджених) дій яких був закритий вкладний рахунок на ім'я ОСОБА_3 і відкритий інший - на ім'я ОСОБА_4

Колегія суддів також не погоджується із доводами апеляційної скарги щодо невідповідності оспорюваних договорів вимогам ч. 3 ст. 228 ЦК України, яка встановлює, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, такий правочин може бути визнаний недійсним.

Цією нормою передбачені особливі правові наслідки визнання недійсним правочину, укладеного з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства при наявності умислу у обох сторін або однієї, які відрізняються від тих, які застосовуються за загальним правилом у разі недійсності правочину, встановлених ст. 216 ЦК України.

Згідно діючого цивільного законодавства вимоги про визнання правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності (реституцію) за вибором позивача можуть бути пред'явлені окремо, але при цьому встановленні обставини щодо того, що оспорюваний правочин не відповідає інтересам держави, сторони, які його вчинили, або одна з них завідомо (з умислом) діяли з метою, що суперечить інтересам держави, повинні бути доведені і встановлені в ході розгляду справи про визнання такого правочину недійсним, оскільки наведені обставини складають предмет позову і їх встановлення є необхідною умовою для задоволення позову з цих підстав.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що для застосування односторонньої реституції згідно з ч. 3 ст. 228 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях осіб, що уклали такий правочин, натомість позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які підтверджують наявність умислу у відповідачів на досягнення мети, що суперечить інтересам держави та суспільства.

Засобом доказування порушення публічного порядку укладеного правочину може бути вирок або постанова у кримінальній справі, порушені щодо осіб, причетних до вчинення правочину, який суперечить інтересам держави.

Разом із тим, представниками позивача не було надано суду судових рішень, ухвалених в межах кримінального судочинства відносно службових чи посадових осіб позивача або відповідачів у цій справі, якими б було встановлено наявність мети і умислу з боку зацікавлених осіб, спрямованих на вчинення спірних правочинів з метою, що суперечить інтересам держави.

За відсутності вказаних судових рішень усі доводи представників позивача в цій частині, є припущенням, на яких згідно ст. 213 ЦПК України не можу ґрунтуватися рішення суду.

Даний висновок підтверджується і тим, що Тимчасову адміністрацію в ПАТ «Старокиївський банк» було запроваджено з 18 червня 2014 року, а всі події, які є предметом даного спору відбулися в квітні і травні 2014 року.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, які не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає необхідним також зауважити, що пред'являючи вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину до договору банківського рахунку № 7565, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ «Старокиївський банк» 16 квітня 2014 року, останнім не було наведено по суті жодної обставини на підтвердження вимог в цій частині свого позову, і неможливо зрозуміти, які порушення норм права допущенні сторонами при його укладенні.

Посилання апелянта на численні порушення діючого законодавства і внутрішніх нормативних актів банку ведення касових операцій з готівкою, зокрема внесення ОСОБА_4 готівки на свій поточний рахунок приблизно о першій годині ночі, вже після закінчення операційного дня також не свідчать самі по собі про недійсність оспорюваних договір з огляду на те, що за своєю правовою природою (ст.ст. 1058 і 1066 ЦК України), договори банківського вкладу і банківського рахунку є консенсуальними, тобто такими, які набувають чинності (є вчиненими) з моменту досягнення сторонами в належній формі згоди з усіх істотних умов договору (ст. 638 ЦК). Доказом підтвердження досягнення сторонами такої згоди є факт підписання ними договору.

Як зазначено у п. 6.1 договору банківського рахунку № 7565 від 16 квітня 2014 року, і у п. 6.1 договору банківського вкладу № 05/1031-2014 від 14 травня 2014 року, обидва договори вступають силу з моменту його підписання уповноваженим представником ПАТ «Старокиївський банк» і ОСОБА_4, і тому обставини, які свідчать про недійсність цих правочинів повинні були існувати на момент їх вчинення.

Як вбачається з п. 1.1 договору банківського вкладу № 05/1031-2014 від 14 травня 2014 року, який визначає предмет договору, банк зобов'язуєтья відкрити вкладнику вкладний (строковий) рахунок, а вкладник зі свого боку - внести на цей рахунок грошові кошти у визначеному розмірі.

Зазначені обов'язки сторін виникають після укладення (підписання) договору, і стосуються порядку виконання договору. У разі не виконання чи неналежного виконання обов'язків, зацікавлена сторона може вимагати від сторони, яка допустила порушення виконання взятих на себе зобов'язань, або застосування до неї інших негативних наслідків, передбачених договором, в тому числі і його розірвання, але це не може бути підставою для визнання укладеного договору недійсним.

Крім того, обставини, на які посилається апелянт можуть свідчити про порушення встановленого порядку ведення касових операцій з готівкою працівниками позивача, але не є належним і допустимим доказом не внесення ОСОБА_4 готівкових коштів на свій поточний рахунок через касу банку.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка зібраним доказам по справі, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіної Любові Олександрівни відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: А.А. Пікуль

Т.І.Побірченко