Справа №587/1186/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Куц В. І.
Номер провадження 22-ц/788/1645/15 Суддя-доповідач - Сибільова Л. О.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

04 вересня 2015 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Левченко Т. А. , Дубровної В. В. ,

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 22 липня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Червоненської сільської ради Сумського району, Управління Держземагенства у Сумському районі, ОСОБА_4 про визнання незаконним державного акту на право приватної власності на землю від 26 червня 1998 року,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 22 липня 2015 року відмовлено ОСОБА_3 в задоволенні позову за його необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов.

Вказує, зокрема, що суд не врахував, що державний акт на право приватної власності на землю її колишньої сусідки ОСОБА_5, у якої в 2008 році купив земельну ділянку ОСОБА_4, є незаконним, оскільки акт погодження (встановлення) та закріплення в натурі меж земельної ділянки ОСОБА_5 від 5 лютого 1998 року вона як суміжний землекористувач не підписувала, що підтверджено експертним дослідженням.

Після підробки її підпису в акті погодження (встановлення) та закріплення в натурі меж суміжної земельної ділянки, ОСОБА_5 незаконно приватизувала свою присадибну земельну ділянку площею 0,33 га і отримала Державний акт на право приватної власності на землю від 25 червня 1998 року, чим порушила її права як суміжного землекористувача.

27 червня 2008 року ОСОБА_5 уклала з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу домоволодіння і земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_1. ОСОБА_4 в 2009 році незаконно отримав згідно державного акту у власність земельну ділянку від ОСОБА_5 та став порушувати вимоги ст.103 ЗК України щодо добросусідства, порушувати її права як користувача земельної ділянки.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, яка підтримала скаргу з мотивів, в ній викладених, відповідача ОСОБА_4 та його представника, які заперечують проти скарги та вважають рішення суду вірним, дослідивши матеріали справи, яка розглядається, та інших цивільних справ, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

13 травня 2015 року позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що в АДРЕСА_2 знаходиться житловий будинок з надвірними будівлями, який вона та її чоловік ОСОБА_6 придбали на підставі договору купівлі-продажу від 10 серпня 1985 року.

Після смерті її чоловіка 11 червня 2001 року будинок знаходиться у її приватній власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 грудня 2001 року.

Після придбання житлового будинку в 1987 році вони з чоловіком побудували сарай «Б», літню кухню «В», які повністю знаходились на їх земельній ділянці. Задня стіна споруди проходила по межі земельних ділянок НОМЕР_1 і НОМЕР_2. Під цією спорудою знаходився погріб з шийкою, збудований в 1940 році, який вони придбали за договором купівлі-продажу і змін в конструкції погреба не вносили.

Рішенням виконкому Червоненської сільської ради від 08 серпня 1993 року № 18 їй у приватну власність була передана земельна ділянка в АДРЕСА_2 розміром 0,31 га: 0.27 га - для ведення особистого підсобного господарства та 0,04 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Суміжним землекористувачем земельної ділянки АДРЕСА_1 на той час була ОСОБА_5, у якої в подальшому в 2008 році придбав житловий будинок та земельну ділянку відповідач ОСОБА_4

25 червня 1998 року ОСОБА_5 отримала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку розміром 0,33 га, розташовану в АДРЕСА_1

Для отримання державного акту на земельну ділянку ОСОБА_5 виготовляла технічну документацію, основним документом якої є акт погодження (встановлення) та закріплення в натурі меж земельної ділянки. Встановлення меж земельних ділянок проводили спеціалісти землевпорядної організації, були присутні голова сільської ради, землекористувач ОСОБА_5 При цьому повинні бути присутніми і суміжні землекористувачі, на той час - вона як власниця земельної ділянки № 79 та ОСОБА_7 - земельна ділянка № 75. При погодженні меж особисто вона не була присутня, підпису не ставила.

Власник земельної ділянки № 79 ОСОБА_4 після її придбання почав висловлювати до неї претензії з приводу межі земельних ділянок.

25 вересня 2009 року при розгляді Сумським районним судом справи за позовом ОСОБА_4 до неї виконавцем польових робіт ОСОБА_8 були проведені роботи по встановленню меж земельної ділянки в натурі. Був складений акт встановлення меж земельної ділянки в натурі, і визначено, що вона захопила частину земельної ділянки сусіда ОСОБА_4, хоча між земельними ділянками була огорожа, встановлена в 1991 році, були її сарай та літня кухня, збудовані в 1987 році.

Судом було ухвалене рішення на користь ОСОБА_4, який зруйнував стіни її сараю та літньої кухні, спричинив значну для неї матеріальну та моральну шкоду.

В 2013 році вона отримала акт встановлення меж ділянки ОСОБА_5 в натурі від 05 лютого 1998 року, в якому її підпис був виконаний не нею. Проведеним на підставі ухвали Сумського районного суду від 15 березня 2013 року почеркознавчим дослідженням встановлено, що підпис від її імені в акті погодження (встановлення) та закріплення в натурі меж земельної ділянки від 5 лютого 1998 року виконаний не нею, а іншою особою.

Вважає, що не може бути законним правовстановлюючий документ, виготовлений на підставі сфальсифікованих даних і на підставі якого їй було спричинено значну матеріальну та моральну шкоду.

Просила визнати Державний акт від 05 лютого 1998 року на земельну ділянку в АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_5 незаконним.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала доказів тому, що в результаті отримання ОСОБА_5 25 червня 1998 року державного акту на право приватної власності на землю були порушене право власності чи користування позивачки на її земельну ділянку; що відповідач ОСОБА_4 самовільно захопив частину її земельної ділянки, а тому та обставина, що позивачка не підписувала акт погодження меж земельної ділянки ОСОБА_5 не є підставою для визнання незаконним державного акту ОСОБА_5, у якої купив земельну ділянку ОСОБА_4

Цей висновок суду узгоджується з матеріалами справи та вимогами матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 10 серпня 1985 року чоловік позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_6 купив домоволодіння в складі - будинок, сарай, погріб, огорожа в АДРЕСА_2, розташований на присадибній земельній ділянці присадибних земель радгоспу «Сумський» (а.с.5).

Рішенням виконкому Червоненської сільської ради № 18 від 08 серпня 1993 року позивачці була передана у приватну власність земельна ділянка загальною площею 0,31 га, в тому числі для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - площею 0,04 га та для ведення особистого підсобного господарства - площею 0,27 га, яка розташована при належному їй домоволодінні в АДРЕСА_2 (а.с. 6).

Цим же рішенням сільської ради від 8 серпня 1993 року № 18 ОСОБА_5 було передано у приватну власність земельну ділянку по АДРЕСА_1.

05 лютого 1998 року був складений акт погодження (встановлення) та закріплення в натурі меж сусідньої земельної ділянки ОСОБА_5, розташованої в АДРЕСА_1 ( а.с.8).

Згідно висновку експертного дослідження від 25 квітня 2013 року, підпис від імені ОСОБА_3, зображення якого міститься в електрографічній копії акту погодження (встановлення) та закріплення в натурі меж земельної ділянки від 05 лютого 1998 року, виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою (а. с. 9-13).

На підставі технічної документації, виготовленої ДП «Сумигеодезкартографія», в тому числі і вказаного акту погодження меж, та рішення виконкому Червоненської сільської ради від 27 лютого 1998 року № 12, ОСОБА_5 25 червня 1998 року отримала державний акт про право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 0,33 га, розташовану в АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування житлового будинку і ведення особистого підсобного господарства ( а.с. 7).

Після смерті 11 червня 2001 року чоловіка ОСОБА_6 позивачка ОСОБА_3 13 грудня 2001 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарчими будівлями - дерев'яні сарай, кухня, цегляний погріб, вбиральня, дощаті сарай і саж, огорожа, розташовані на приватизованій земельній ділянці, яка належить спадкоємиці ОСОБА_3

Вказані обставини підтверджуються копіями договору купівлі-продажу домоволодіння від 10 серпня 1985 року, свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 грудня 2001 року та технічного паспорту на домоволодіння від 02 серпня 2011 року (а.с. 5, 15 - 18, 26).

Згідно договорів купівлі - продажу від 27 червня 2008 року ОСОБА_4 купив у ОСОБА_5 домоволодіння та земельні ділянки при ньому загальною площею 0,33 га, які належали ОСОБА_5 на підставі оспорюваного позивачкою в даній справі державного акту (а.с. 102-103).

26 травня 2009 року ОСОБА_4 отримав на своє ім'я державні акти на право приватної власності на земельні ділянки: на 0,0309 га - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, на 0,2959 га - для ведення особистого селянського господарства (а. с. 104-105).

Рішенням Сумського районного суду від 06 червня 2011 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Сумської області від 14 липня 2011 року, у цивільній справі №1817/1943/12 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи - Червоненська сільська рада, відділ Держкомзему в Сумському районі, ДП «Сумигеодезкартографія», про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, знесення самовільно зведеної споруди, відшкодування моральної шкоди, зобов'язано ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_4 належною йому земельною ділянкою, розташованою в АДРЕСА_1, шляхом знесення зведеної нею господарської споруди, зокрема, сараю - кухні, а також погребу, частина яких знаходиться на земельній ділянці домоволодіння, яке належить ОСОБА_4

При розгляді вказаної цивільної справи встановлено, зокрема, що суміжний землекористувач земельної ділянки НОМЕР_2 ОСОБА_3 захопила частину земельної ділянки №77, власником якої нині є ОСОБА_4, забудувала частину захопленої ділянки, про що було складено акт встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 25 вересня 2009 року, і було підтверджено висновком судової будівельно-технічної експертизи (а.с. 14, 106-109).

Рішенням Сумського районного суду від 24 жовтня 2011 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Сумської області від 25 листопада 2011 року, у цивільній справі № 2-973/11 за позовом ОСОБА_3 до ДП «Сумигеодезкартографія», третя особа - ОСОБА_4, про анулювання державного акту та стягнення моральної шкоди, ОСОБА_3 було відмовлено в задоволенні її позову про визнання недійсним та анулювання державного акту ОСОБА_5 про право приватної власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 та відшкодування моральної шкоди за його безпідставністю ( а.с. 110-111).

Ухвалою Сумського районного суду від 8 травня 2012 року встановлено спосіб і порядок виконання рішення Сумського районного суду від 6 червня 2011 року, за якими ОСОБА_4 зносить власними силами чи з залученням інших осіб частину господарських споруд, зокрема, сараю - кухні та погребу, належних ОСОБА_3, які знаходяться на його земельній ділянці за адресою в АДРЕСА_1, з покладенням документально підтверджених ним витрат, пов'язаних з виконанням цих робіт, на ОСОБА_3 (а.с. 112).

Рішення суду виконане.

Рішенням Сумського районного суду від 26 листопада 2012 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 7432 гр. затрат, понесених ним по виконанню рішення Сумського районного суду від 6 червня 2011 року, порядок та спосіб виконання якого був встановлений ухвалою суду від 8 травня 2012 року (а.с.113).

Додатковим рішенням Сумського районного суду від 29 листопада 2012 року у справі № 1817/1943/12 частково задоволена заява ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення: стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати по сплаті державного мита в сумі 25,5 гр. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 75,6 гр. - всього 101, 1 гр. Відмовлено в решті вимог (а.с.114).

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 29 січня 2013 року додаткове рішення Сумського районного суду від 29 листопада 2012 року в частині відмови у стягненні витрат на проведення судової експертизи скасоване і ухвалене нове рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 витрат на проведення судової експертизи 1200 гр. (а. с. 115-116).

Ухвалою Сумського районного суду від 12 червня 2013 року у справі № 1817 /3673/12 за позовом ОСОБА_3 до відділу Держкомзему в Сумському районі, Червоненської сільської ради Сумського району, ДП «Сумигеодезкартографія», ОСОБА_4 про визнання недійсним державного акту на землю закрите провадження у справі в зв'язку з наявністю судового рішення по спору між тими самими сторонами, про той же предмет і з тих самих підстав з огляду на наявність рішення суду від 24 жовтня 2011 року (а.с.117).

Ухвалою Сумського районного суду від 24 липня 2013 року відмовлено в перегляді за нововиявленими обставинами рішення Сумського районного суду від 6 червня 2011 року у справі №1817/1943/12 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, знесення самовільно зведеної споруди, відшкодування моральної шкоди (а.с. 21- 22).

Рішенням Сумського районного суду від 04 грудня 2013 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Сумської області від 09 січня 2014 року, у справі №587/2162/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Червоненської сільської ради Сумського району, Управління Держземагенства у Сумському районі та Сумського ДП «Сумигеодезкартографія» про визнання недійсним акту погодження (встановлення) та закріплення в натурі меж земельної ділянки від 05 лютого 1998 року в задоволенні позову відмовлено за його необґрунтованістю (а.с. 118-121).

Ч. 1 ст. 3 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ст. ст. 10, 60 ЦПК України передбачають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що позивач, всупереч вимогам вказаних норм процесуального закону, не довела наявності порушення її права на її земельну ділянку тим, що її колишній сусідці ОСОБА_5 в 1998 році був виданий Державний акт на право приватної власності на землю, з посиланням на те, що позивач не підписувала акт узгодження меж земельної ділянки ОСОБА_5, після придбання у якої земельної ділянки державні акти на своє ім'я отримав відповідач ОСОБА_4, який не чинить перешкод у землекористуванні позивача.

Відповідно до ст. 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватись в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом.

П. «в» ч. 1 ст. 81 ЗК України передбачає, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Відповідно до ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Згідно ч. 1 ст. 106 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку їх порушення, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно ст. 158 ЗК України, земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Аналогічні норми щодо підстав виникнення та захисту права власності існували в ЗК України в редакції 1992 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин - отримання в 1998 році ОСОБА_5 оспорюваного позивачкою державного акту про право приватної власності на землю.

Зокрема, п. 1 ч. 1 ст. 10 ЗК України 1992 року визначав, що до відання міських Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить, в тому числі, передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу.

Ч. ч. 1, 3 - 5 ст. 17 ЗК України 1992 року передбачали, що передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім'ї.

Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність.

Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для, зокрема, ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу.

Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо).

Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення.

Згідно ст. 22 ЗК України 1992 року, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Ч. 1 ст. 23 ЗК України 1992 року передбачала, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

П. п. 5, 8 ч. 1 ст. 40 ЗК України 1992 року передбачали, що власники земельних ділянок і землекористувачі зобов'язані, зокрема, не порушувати права власників інших земельних ділянок і землекористувачів, у тому числі орендарів; додержувати правил добросусідства, в тому числі дозволяти власникам і користувачам земельних ділянок прохід до доріг загального користування, а також для спорудження або ремонту межових знаків та споруд; не чинити перешкод у проведенні до суміжної земельної ділянки необхідних комунікацій; вживати заходів до недопущення можливості стоку дощових і стічних вод, проникнення отрутохімікатів та мінеральних добрив на суміжну земельну ділянку.

П. 1.10 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 квітня 1993 року № 28, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 1993 року за № 31, який втратив чинність на підставі наказу Держкомзему № 43 від 4 травня 1999 року, і який діяв на час виникнення спірних правовідносин, передбачав, що технічна документація при складанні державних актів на право приватної власності на землю включає матеріали погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками землі і землекористувачами, а згідно п. 2.1 вказаної Інструкції, підготовчі роботи по складанню державних актів на право власності на землю включають, в тому числі, звірку меж земельної ділянки з суміжними власниками землі, землекористувачами.

Згідно ч. ч. 1, 2, 4, 6, 7, 10 ст. 55 Закону України «Про землеустрій», встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.

Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка.

Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов'язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.

Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям.

Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає, зокрема:

а) завдання на складання технічної документації із землеустрою;

в) рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою (у випадках, передбачених законом);

е) копію документа, що посвідчує право на земельну ділянку (у разі проведення робіт щодо відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості);

є) копію правовстановлюючих документів на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці (за умови якщо права власності на такі об'єкти зареєстровані);

ж) матеріали польових топографо-геодезичних робіт;

з) план меж земельної ділянки, складений за результатами зйомки, на якому відображаються зовнішні межі земельної ділянки із зазначенням власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, усі поворотні точки меж земельної ділянки, лінійні проміри між точками на межах земельної ділянки, межі вкраплених земельних ділянок із зазначенням їх власників (користувачів);

и) кадастровий план земельної ділянки;

й) акт приймання-передачі межових знаків на зберігання, що включається до документації із землеустрою після виконання робіт із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 321, ст. 391 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 року N37 „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", спори щодо додержання правил добросусідства - обов'язку власників і землекористувачів обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей, розглядаються судами відповідно до статей 103-109 ЗК. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав.

Відмовляючи рішенням від 04 грудня 2013 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Сумської області від 09 січня 2014 року, у справі №587/2162/13-ц у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Червоненської сільської ради Сумського району, Управління Держземагенства у Сумському районі та Сумського ДП «Сумигеодезкартографія», про визнання недійсним акту погодження (встановлення) та закріплення в натурі меж земельної ділянки від 05 лютого 1998 року за його необґрунтованістю, суд виходив з того, що відповідно до Інструкції про порядок встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету по земельних ресурсах від 18 травня 2010 року №376, встановлення меж земельних ділянок здійснюється на підставі розробленої та затвердженої відповідно до ст. 186 ЗК України технічної документації із землеустрою, що посвідчують право на земельну ділянку.

Виходячи з аналізу ст. ст. 126, 198 ЗК України у зміст терміну «погодження меж земельної ділянки з суміжними користувачами» покладений принцип добровільності вчинення зазначених дій суб'єктами земельних відносин, і чинним земельним законодавством не передбачено обов'язку щодо надання згоди у примусовому порядку на погодження меж земельної ділянки.

Передбачений положеннями ст.186 ЗК України, ст. ст. 55, 56 Закону України «Про землеустрій» та названої Інструкції, затвердженої наказом Держкомзему від 18 травня 2010 року №376, акт погодження (встановлення) меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 05 лютого 1998 року, є лише технічним документом, якій закріплює на місцевості межі земельних ділянок, в силу чого є лише доказом, який підлягає оцінці в сукупності з іншими доказами по справі, тому не є тим правовстановлюючим документом, що породжує права та обов'язки сторін, отже не може бути самостійним предметом спору.

Підписання акту встановлення і погодження меж землекористування самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації земельних ділянок.

Відповідно до п. 2.4. Інструкції, перенесення в натуру (на місцевість) або відновлення всіх поворотних точок меж земельної ділянки здійснюється геодезичними методами з прив'язкою не менше двох характерних закріплених поворотних точок до пунктів державної геодезичної мережі та до твердих точок на місцевості; здійснюється кадастрова зйомка земельної ділянки з наступним вирахуванням координат поворотних точок меж (у державній або умовній системі координат) і площі ділянки. За результатами виконаних робіт складається кадастровий план земельної ділянки.

Суд виходив з того, що межі земельної ділянки в натурі на місцевості визначаються не відповідно до акту узгодження та визначення меж, а згідно з наявними планово-картографічними матеріалами та матеріалами кадастрової зйомки, і підпис ОСОБА_3 на акті встановлення меж від 05 лютого 1998 року не є істотною обставиною для справи, оскільки він не впливає на правовідносини, які виникають у зв'язку з реалізацією права власності на земельну ділянку, стосуються лише меж, які існують до приватизації земельної ділянки, а погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути технічних помилок. (а.с. 118-121).

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини в справі, що розглядається, зміст судових рішень у попередніх цивільних справах та вищенаведені норми матеріального права, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3

Такий висновок суду грунтується на доказах, які є в матеріалах даної справи та інших цивільних справ, зокрема, про те, що до отримання ОСОБА_5 оспорюваного позивачкою державного акту на право приватної власності на землю, яка придбана в 2008 році ОСОБА_4, межі земельних ділянок сторін у передбаченому законом порядку не встановлювались.

Посилання позивачки на те, що після придбання нею в 1985 році домоволодіння по АДРЕСА_1 їй було надано дозвіл на забудову ділянки, також не спростовують висновків суду про недоведеність порушення її прав на землю, оскільки вона не надала належних доказів тому, що при наданні їй дозволу на будівництво при цьому були встановлені у передбаченому законом порядку межі її земельної ділянки та вони були нею дотримані при забудові земельної ділянки.

При розгляді справи №1817/1943/12 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 висновком судової будівельно-технічної експертизи було встановлено, що вона забудувала частину земельної ділянки нинішнього відповідача, були встановлені розміри належних їй господарських будівель, які відрізняються від розмірів, які вони мали на момент придбання нею домоволодіння в 1985 році.

Позивачка не спростувала тієї обставини, що за наявності рішення Червоненської сільської ради про передачу їй у приватну власність земельної ділянки загальною площею 0,31 га, в тому числі для будівництва - 0, 04 га та для ведення підсобного господарства - 0,27 га, фактично в її користуванні знаходиться майже 0,38 га землі навіть після того, як після вирішення спору судом в 2011 році ОСОБА_4 відновив межі своєї земельної ділянки АДРЕСА_1 на підставі Державного акту, отриманого ОСОБА_5, а потім і ним.

Вказана обставина підтверджується і змістом технічної документації, зокрема, технічного завдання на встановлення меж земельної ділянки позивачки в натурі, виготовленого тим же ДП «Сумигеодезкартографія» з врахуванням меж сусідньої земельної ділянки відповідача № 79, встановлених згідно оспорюваного Державного акту ОСОБА_5, отриманого останньою в 1998 році. Згідно документації, площа нинішньої земельної ділянки позивачки становить 0,3776 га (а.с. 84-89).

Її доводи про те, що вона поряд з 0,31 га землі, переданими їй у приватну власність в 1993 році рішенням сільської ради, отримала додаткову площу земельної ділянки, належними доказами, зокрема, відповідним рішенням сільської ради, не підтверджуються, і вона сама це підтвердила в судовому засіданні в суді першої та апеляційної інстанцій (а.с.44).

З матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_5 в 1998 році отримала Державний акт про право приватної власності на земельну ділянку більшого розміру, чим рахувався за нею в користуванні станом на 1993 рік та був переданий їй у приватну власність відповідним рішенням Червоненської сільської ради у розмірі 0, 33 га, на яку вона отримала в 1998 році державний акт та продала в 2008 році відповідачу ОСОБА_4 У фактичному користуванні відповідача знаходиться ділянка саме такого розміру.

На час продажу ОСОБА_4 в 2008 році земельної ділянки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, від імені якої діяв її представник, була громадянином Росії, отримала 7 вересня 2005 року паспорт Російської Федерації, проживала та була зареєстрована в ЗАТО м. Великий Камінь Приморського краю. Позивачка не спростувала, що на час продажу ОСОБА_4 домоволодіння по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 не проживала в ньому близько 10 років. Це підтверджується і довідкою Червоненської сільської ради від 9 вересня 2013 року в справі № 587/2162/13-ц про те, що ОСОБА_5 21 грудня 1998 року вибула до м. В.Камінь Приморського краю Російської Федерації, і з 21 грудня 1998 року по 27 лютого 2008 року в її будинку по АДРЕСА_1 ніхто не проживав (а. с. 122-123).

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про недоведеність позивачкою порушення її права на користування земельною ділянкою тим, що ОСОБА_5 в 1998 році отримала державний акт на свою земельну ділянку, з врахуванням тієї обставини, що акт узгодження меж ділянки ОСОБА_5 був підписаний не позивачкою, а іншою особою.

Посилання в апеляційній скарзі позивачки на те, що визнання акту погодження меж недійсним їй було необхідне для визнання незаконним державного акту на сусідню земельну ділянку, який би не видали ОСОБА_5, якби її підпис на акті погодження меж не був підроблений, є безпідставними, оскільки вказаний акт погодження меж вже був предметом судового спору, і в задоволенні позову їй було відмовлено, а інших доказів порушення її права на її земельну ділянку вона не надала.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення її прав як суміжного землекористувача є безпідставними і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд, вірно встановивши обставини справи та відповідні їм правовідносини, правильно застосував правові норми та ухвалив законне і обґрунтоване рішення, для скасування якого підстави відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 22 липня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -