АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/1165/15-ц Номер провадження 22-ц/786/2710/15Головуючий у 1-й інстанції Сидоренко Ю.В. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючого судді : Карпушина Г.Л.; суддів: Гальонкіна С.А., Корнієнка В.І., при секретарі: Рибак О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 27 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном , -

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2015 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що він має у приватній власності квартиру АДРЕСА_1, в якій проживав разом зі своєю колишньою дружиною ОСОБА_3 З часу розірвання шлюбу у 2007 року і по даний час відповідачка у даній квартирі не проживала, але залишається зареєстрованою за даною адресою, в зв'язку з чим позивач не має можливості скористатися правом на отримання субсидії для сплати комунальних послуг за квартиру. Оскільки з відповідачкою він не спілкується, її місцезнаходження йому її невідомо, він позбавлений можливості звернутися до відповідачки про добровільне зняття з реєстраційного обліку. Прохав усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом зняття з реєстраційного обліку із даної квартири ОСОБА_3.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 27 липня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зняття з реєстраційного обліку -відмовлено.

З рішенням суду не погодився ОСОБА_2 та подав на нього апеляційну скаргу. Прохав скасувати рішення місцевого суду і ухвалити нове рішення, яким усунути перешкоди в користуванні приміщенням та визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування однокімнатною квартирою АДРЕСА_1. Апелянт вважає рішення суду першої інстанції винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, місцевий суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи; не довів обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Судове засідання проводилося за участю апелянта, за відсутності інших осіб, які брали участь у справі, які будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не зявилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом зняття відповідачки з реєстраційного обліку, суд першої інстанції, правомірно виходив з того, що вимога заявлена позивачем є передчасною, оскільки без вирішення питання про визнання відповідачки такою, що втратила право користування квартирою, суд не може перебравши на себе функції відповідного державного органу, вирішити питання щодо зняття останньої з реєстраційного обліку.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, що з 1992 року по 2007 рік сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу сторони на підставі договору купівлі-продажу придбали квартира АДРЕСА_2, яка була оформлена на відповідача. В 2007 році сторони розірвали шлюб. Після розірвання шлюбу між сторонами виникли неприязні відносини, які виключають можливість їх спільного використання спірної квартири. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 6 липня 2007 року, яке набрало законної сили, позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено, зобов'язано ОСОБА_2 не чинити останній перешкоди у користуванні спірною квартирою та надати їй дублікат ключів. На даний час сторони проживають окремо, спірною квартирою користується позивач.

Колегія суддів погоджується висновками місцевого суду, що відповідачка в силу вимог ст.ст. 60,63, 68 СК України, 317 ЦК України, на належних правових підставах набула право користування квартирою та зареєстрована в ній.

Доводи апелянта в цій частині, не заслуговують на увагу, оскільки вони сформовані на неправильного розумінні змісту вказаних норм закону, та не підтверджені належними доказами, що придбана в період шлюбу квартира є особистою власністю позивача.

Беручи до уваги викладене вище, доводи апелянта щодо поширення на правовідносини, які склалися вимог ст. 405 ЦК України, також є необґрунтованими, так, як даною нормою врегульовано питання житлового сервітуту членів сім'ї власника житла.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.

Згідно ст. 7 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в тому числі на підставі судового рішення, яке набрало законної сил, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Як випливає зі змісту указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Місцевим судом правильно зазначено, що вимога позивача щодо зняття відповідачки з реєстрації місця проживання є передчасною вимогою, оскільки останній в судовому порядку не піднімав питання про позбавлення відповідачки права користування спірним житлом. Даний висновок, суду першої інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 16.01.2012 року по справі №6-57цс11.

Доводи і вимоги апеляційної скарги щодо визнання відповідачки ОСОБА_3 такою, що втратила право користування спірною квартирою, не можуть братись до уваги, оскільки не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Позивач в суді першої інстанції даних вимог не заявляв.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 27 липня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду

Полтавської області Г.Л. Карпушин