Справа №751/2579/15-ц
Провадження №2/751/663/15
Рішення

Іменем України

02 квітня 2015 року м. Чернігів

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Мороз К. В.

при секретарі Шестак К. В.

за участю позивача ОСОБА_1, відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання втратившими право користування жилим приміщенням,

Встановив:

ОСОБА_1 звернувся з позовом про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1. Свої вимоги мотивує тим, що він є власником будинку АДРЕСА_1. Як власник майна, ОСОБА_1 погодився тимчасово зареєструвати у своєму будинку дружину свого сина ОСОБА_2 та його доньку ОСОБА_3. Подружнє життя сина позивача - ОСОБА_4 з ОСОБА_2 не склалося, 11 грудня 2013 року шлюб між ними було розірвано за рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова. З часу розірвання шлюбу та по даний час відповідачі за даною адресою не проживали, участі в утриманні житла не брали, станом на сьогоднішній день їх місце проживання позивачу невідоме. Факт відсутності відповідачів за адресою реєстрації може бути підтверджено показами сусідів та вуличним комітетом № 7 Новозаводського району м. Чернігова.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Пояснив, що відповідачі не живуть за вказаною адресою з грудня 2013 року, його син одружився вдруге. Будинок на праві власності, відповідачів вселяв, як членів сім»ї.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала. Пояснила, що їх з квартири вигнали, коли вони розлучилися з сином позивача. Відповідачі ще місяць після розлучення жили за вказаною адресою. Весь час ОСОБА_1 намагався вижити їх з квартири, а ОСОБА_1 сказав виїжджати. Потім вони виїхали і зняли іншу квартиру.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що з квартири вони пішли 30 грудня 2013 року. Через рік питали, чи можуть вселитися у позивача.

Вислухавши осіб, які брали участь в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

З копії Договору дарування від 07 грудня 1966 року (а.с.5-6) вбачається, що ОСОБА_1 прийняв у дар 13/25 частин будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1. Право власності зареєстровано згідно реєстраційного напису ( а. с. 8)

З копії Договору дарування від 06 липня 1988 року (а.с.9-11) вбачається, що ОСОБА_1 прийняв у дар 12/25 частин жилого будинку з належною частиною надвірних споруд і побутових будівель, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано згідно реєстраційного напису ( а. с.12). 18 червня 2013 року за Договором дарування 7/15 частин від імені ОСОБА_1 перейшло до ОСОБА_5

В ході судового розгляду встановлено, що відповідачі вселилися до будинку АДРЕСА_1, як члени сім'ї власника будинку і набули право користування житловим будинком за його згодою, що не оспорюється позивачем в судовому засіданні. Відповідно до положень ч. 3 ст. 64 ЖК УРСР після розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, відповідачі не втратили право на користування жилим приміщенням, оскільки продовжували проживати в займаному приміщенні.

Позивачем не надані обґрунтування порушення відповідачами його права власності згідно ст. 316 та ст. 321 ЦК України. Відповідно до вимог ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України не надано доказів протиправного позбавлення позивача власності чи обмеження у його здійсненні відповідачами, а тому відсутні підстави для відновлення порушеного права в судовому порядку у спосіб, вибраний позивачем.

Також суду не надано належних та допустимих доказів перешкод власнику житлового будинку у праві використування помешкання для власного проживання, проживання членів його сім'ї, інших осіб, право на яке визначено ст. 383 ЦК України.

Позивачем обґрунтовані позовні вимоги положеннями ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР, а саме не проживання відповідачів у жилому приміщенні понад 6 місяців, проте будинок № 8 по вул. Заньковецькій в місті Чернігові ні є будинком державного чи громадського житлового фонду, відносно яких застосовуються положення ст. 71, 72 ЖК УРСР.

Обґрунтувань і доказів наявності підстав для визнання відповідачів втратившими право користування жилим приміщенням, що перебуває у приватній власності до суду не надано, а тому враховуючи положення ст. 3, ч. 3 ст. 11, ст. 60 ЦПК України суд відмовляє у задоволені позовних вимог.

Копія показів свідків (а.с. 13) ні є належним та допустимим доказом відсутності осіб за місцем проживання відповідно до положень ст. ст. 57-59, 63, 64 ЦПК України, інших доказів суду не надано, клопотань не заявлено.

Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати не відшкодувуються.

Керуючись ст. ст. 64, 71, 72, 150 ЖК УРСР, ст. ст. 316, 321 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 11, 57-60, 63, 64, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

Вирішив:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання втратившими право користування жилим приміщенням - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернігівської області через Новозаводський районний суд міста Чернігова.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя К. В. Мороз