АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.,

суддів: Головачова Я.В., Шахової О.В.,

при секретарі: Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04.03.2015 у справі за позовом Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про витребування приміщення, -

В С Т А Н О В И Л А:

15.07.2014 позивач звернувся до суду з позовом про витребування у відповідача ОСОБА_1 приміщення АДРЕСА_1 та повернути це приміщення позивачу. В подальшому позивач уточнив свій позов і пред'явив такі ж до співвідповідача ОСОБА_2. Посилався на те, що відповідачі користувались вказаним приміщенням на підставі договору, строк договору закінчився в грудні 2013, проте відповідач разом зі своєю сім'єю не звільнив приміщення чим порушує права позивача.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04.03.2015 відмовлено у задоволенні позову Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про витребування приміщення.

Справа № 753/12944/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц-796/6171/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Сухомлінов С.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Не погоджуючись з рішенням суду позивачем подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення суду у зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права. А саме позивач вказує на те, що договір найму був укладений з відповідачем на визначений строк з 01.11.2008 по 31.12.2013, проте відповідачі продовжують користування приміщенням, мають заборгованість з оплати комунальних послуг та здійснили реєстрацію юридичної компанії за вказаною адресою. Разом з тим, відповідач ОСОБА_1 є військовослужбовцем звільненим в запас, в зв'язку з чим має пільги на отримання або придбання житла. Крім того, вказане приміщення згідно технічної документації не є житловим приміщенням, а тому не є придатним для проживання.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу та просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені позовні вимоги.

Відповідачі в судовому засіданні заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважають рішення суду законним і обґрунтованими та просили залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що в січні 2012 року сторони уклали новий договір найму, за умовами якого відповідач отримав для тимчасового проживання своєї сім'ї приміщення АДРЕСА_1 строком на п'ять років до 01.02.2017.

Вказаний договір суд вважав належним доказом, оскільки він поданий суду в оригіналі, підписаний та завірений печаткою позивача, дійсність якої представник позивача не оспорювала. Враховуючи те, що договір найму між сторонами є діючим і доказів існування підстав для розірвання позивач не представив, то в задоволенні позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідає нормам чинного законодавства України.

Перевіряючи обставини справи апеляційним судом встановлено, що в січні 2012 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір найму, за умовами якого відповідач отримав для тимчасового проживання своєї сім'ї приміщення АДРЕСА_1, який знаходиться на балансі позивача. За твердженням позивача за умовами укладеного в січні 2012 року договору строк його дії був визначений сторонами до 31.12.2012, а згодом продовжений до 31.12.2013 додатковою угодою від 01.01.2013, на підтвердження чого надана належним чином завірена копія договору від «__.01.2012» /а.с.5-6/. Разом з тим, відповідачами був представлений оригінал договору від 10.01.2012, укладеного між позивачем та відповідачем ОСОБА_1, за умовами якого договір укладений на п'ять років і діє до 01.02.2017 /а.с.111-113/. Повноваження особи, що підписала договір від імені позивача, відповідність печатки та вказаний договір в цілому в ході розгляду справи не оспорювались.

В силу ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про дійсність договору від 10.01.2012.

Посилання представника позивача на розірвання вказаного договору не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 654 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору вчиняється у такій самій формі, що і договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Умовами Договору від 10.01.2012 визначений порядок зміни та дострокового припинення договору. А саме, згідно з п. 6.3. умови договору можуть бути змінені лише після письмової домовленості про це в двохсторонньому порядку та підписання відповідної додаткової угоди сторонами або їх уповноваженими особами. Договір може бути достроково припинений лише за домовленості сторін (п.6.4.).

Так, 30.05.2013 відповідач ОСОБА_1 звернувся до позивача з заявою, в якій просив про розірвання, як він вказав «договору на проживання», а також про здійснення іншого порядку нарахування комунальних послуг. На заяві міститься резолюція уповноваженої особи позивача «до виконання» /а.с.37,163/. Разом з тим, викладені в заяві вимоги є взаємовиключними, оскільки у разі розірвання договору найму припиняються зобов'язання сторін, в тому числі і щодо оплати комунальних послуг. Оскільки позивачем, як стверджує його представник, був здійснений перерахунок оплати комунальних послуг та не було укладено договору про розірвання договору від 10.01.2012, колегія суддів приходить до висновку, що останній договір не був розірваний сторонами в порядку визначеному законом та договором.

Відповідно, за наявності діючого договору найму із визначеним строком дії до 01.02.2017, відповідачі не можуть вважатися такими, що незаконно володіють цим приміщення, як на то вказує позивач та підстави застосування положень ст. 400 ЦК України відсутні.

Також в позовній заяві позивач посилається на порушене право власника та просить витребувати майно із незаконного володіння відповідачів на підставі ст. 387 ЦК України.

Згідно вимог ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Виходячи з теорії права, незаконним володільцем визнається така особа, яка здійснює володіння майном без належних правових підстав. Підставами виникнення цивільних прав є, зокрема, договори та інші правочини (ч.2 ст.11 ЦК України). Таким чином, звернення особи з віндикаційним позовом, тобто в порядку ст. 387 ЦК України, може мати місце за відсутності між сторонами зобов'язально правових відносин щодо спірного майна. В даному випадку між сторонами укладений договір найму, а тому вказані правовідносини не підпадають під дію норми ст.387 ЦК України.

Посилання позивача на положення ст. 782 ЦК України колегія суддів вважає необґрунтованими з наступних підстав.

Відповідно до ст. 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користуванню річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Перш за все в матеріалах справі відсутні дані про направлення позивачем та отримання відповідачами повідомлення про відмову від договору. А отже вважати договір розірваним на підставі вказаної норми законодавства не вбачається можливим. Разом з тим, розглядаючи заявлене позивачем право відмови від договору встановлено, що за період з січня по червень 2014 року щомісячно здійснювалась оплата комунальних послуг, що вбачається як з здійсненого позивачем розрахунку, так і з наданих відповідачами копій квитанцій /а.с.7-8;74-79/. За умовами договору оплата комунальних послуг є складовою плати за користування приміщенням. Разом з тим, питання визначення розміру плати не є предметом даного розгляду, оскільки позовні вимоги заявлені щодо витребування/повернення майна позивачу. Отже судом не встановлено, що наймач не вносить плату за користуванню річчю протягом трьох місяців підряд, а тому і заявлене позивачем право вимоги повернення речі не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про те, що вказане приміщення не є житловим приміщенням, а також щодо наявності пільг у відповідача ОСОБА_1,правового значення для вирішення справи з правовідносин, які виникли з договору найму не мають, а тому не приймаються до уваги апеляційного суду.

Враховуючи вищевикладене, колегія судді приходить до висновку, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається. Рішення суду першої інстанції, хоча і є недостатньо вмотивованим, проте ухвалено з додержанням норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04.03.2015 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: