У Х В А Л А

4 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Гуменюка В.І.,Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 липня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей : ОСОБА_6 і ОСОБА_7, треті особи : ОСОБА_8, ОСОБА_9, Головне управління юстиції у м. Києві, служба у справах дітей Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання права власності на Ѕ частини будинку та земельної ділянки,

встановила:

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 7 квітня 2015 року, позов ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частини будинку АДРЕСА_1 у складі : житлового будинку літ. «А» загальною площею 36,7 кв.м.; прибудови літ. «а»; навісу літ. «Ж». У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 липня 2015 року задоволено частково касаційну скаргу ОСОБА_5 Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 7 квітня 2015 року в частині вирішення позову про визнання права власності на Ѕ частини земельної ділянки скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. У решті судові рішення залишені без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 липня 2015 року і залишити без змін рішення першої та ухвалу апеляційної інстанцій, посилаючись на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій, суд касаційної інстанції виходив із того, що відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 6 лютого 2013 року, суд виходив із того, що визнаючи спірні земельні ділянки, які одержані сторонами в 1996 та 2009 роках, спільною сумісною власністю подружжя, суди безпідставно керувалися частиною п'ятою статті 61 СК України, застосувавши цю норму закону до правовідносин, які виникли до набрання ним чинності.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2012 року, суд виходив із того, що правовідносини подружжя щодо спірної земельної ділянки виникли у 1996 році, а тому регулюються нормами КпШС України, за якими приватизована земельна ділянка не є спільним майном подружжя та не підлягає поділу.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 15 травня 2013 року, суд виходив із того, що незавершений будівництвом будинок зведено за час шлюбу, що дає можливість визнати його об'єктом права спільної сумісної власності подружжя й частки такого майна є рівними. Припинення права ОСОБА_1 на частку у спільному майні завдасть істотної шкоди її інтересам та інтересам її неповнолітнього сина.

Надані для порівняння постанови Верховного Суду України не слугують прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей : ОСОБА_6 і ОСОБА_7, треті особи : ОСОБА_8, ОСОБА_9, Головне управління юстиції у м. Києві, служба у справах дітей Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання права власності на Ѕ частини будинку та земельної ділянки за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 липня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.І. Гуменюк

А.Г. Ярема