Провадження № 22ц/790/3925/15 Головуючий 1-ї інст. - Срокіна І.І.
Справа № 639/5503/13ц Суддя доповідач - Бровченко І.О.
Категорія: право власності
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - судді Бровченко І.О.,

суддів колегії -Піддубного Р.М., Пилипчук Н.П.,

при секретарі - Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 серпня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Клопотової Лариси Юріївни, відділу державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції у м. Харкові, третя особа - реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції, про захист права власності, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2011 року ОСОБА_5 звернувся до суду з указаним позовом, із урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати за ним право власності на 47/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1, витребувати зазначену частину домоволодіння з незаконного володіння ОСОБА_3, скасувати акт відділу державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції у м. Харкові від 18 серпня 2003 року про передачу вказаного майна ОСОБА_3 та свідоцтво про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, видане 02 вересня 2003 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовою Л.Ю. ОСОБА_3 на це домоволодіння.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 17 вересня 1977 року він перебуває у шлюбі із ОСОБА_6 За час шлюбу вони придбали за договором купівлі-продажу від 28 грудня 1978 року 54/100 частини вказаного домоволодіння, а 46/100 частини цього домоволодіння ОСОБА_6 набула у власність шляхом прийняття спадщини за заповітом.

За час шлюбу він та ОСОБА_6 добудували домоволодіння та провели газ, обладнали службові приміщення, надвірні добудови, внаслідок чого його вартість збільшилась.

18 серпня 2003 року відділом державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції у м. Харкові складено акт про передачу вказаного домоволодіння ОСОБА_3 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 перед ОСОБА_3 у розмірі 41440 грн. На підставі зазначеного акта ОСОБА_3 отримав свідоцтво про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, а 03 грудня 2003 року - дублікат цього свідоцтва.

Відділ державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції у м. Харкові не мав права передавати спірне майно ОСОБА_3 без попереднього визначення його частки.

ОСОБА_3 є недобросовісним набувачем частини майна, оскільки знав, що ОСОБА_5 належить 1/4 частина спірного будинку.

Справа розглядалась судами різних інстанцій неодноразово.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 серпня 2014 року позов задоволено. Витребувано 47/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 із незаконного володіння ОСОБА_3 Визнано за ОСОБА_5 право власності на 47/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1. Скасовано акт відділу державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції у м. Харкові від 18 серпня 2003 року про передачу майна стягувачу ОСОБА_3 Скасовано свідоцтво про передачу майна стягувачу ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу, видане останньому 02 вересня 2003 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовою Л.Ю. на домоволодіння АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Обґрунтовуючи скаргу посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що з 17 вересня 1977 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 28 грудня 1978 року ОСОБА_6 є власником 54/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1.

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 06 березня 1997 року ОСОБА_6 є власником 46/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1.

Вироком Київського районного суду м. Харкова від 18 січня 2002 року ОСОБА_6 визнано винною та засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. Зазначеним вироком суду задоволено цивільний позов ОСОБА_3 та стягнуто зі ОСОБА_6 41440 грн. на відшкодування шкоди, завданої злочином (а.с. 244-245, т. 1).

05 лютого 2002 року Київським районним судом м. Харкова виданий виконавчий лист № 1-212/3 про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 боргу в розмірі 41400 грн. Виконавчий лист надійшов на виконання до відділу Державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції у м. Харкові 18 лютого 2002 року. Постанова про відкриття виконавчого провадження винесена 18 лютого 2002 року. 29 березня 2002 року винесено постанову про стягнення виконавчого збору та 11 березня 2002 року надіслані запити з метою встановлення майна належного боржникові. Встановивши, що боржнику на праві власності належить будинок АДРЕСА_1, 28 березня 2002 року державним виконавцем було складено акт опису та арешту житлового будинку. 04 квітня 2002 року винесено постанову № 389/10 про призначення експерта для участі у виконавчому провадженні.

З заявою про виключення майна з опису ОСОБА_5 до суду не звертався. В серпні 2003 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом про розподіл спільного майна подружжя. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 грудня 2007 року позовну заяву за заявою представника позивача про відмову від позову, залишено без розгляду. На час виконання вироку суду домоволодіння було зареєстровано за боржницею ОСОБА_6

Після оцінки належний ОСОБА_6 житловий будинок АДРЕСА_1 державною виконавчою службою передано на реалізацію з прилюдних торгів спеціалізованому державному підприємству «Укрспецюст».

Згідно із повідомленням спеціалізованого державного підприємства «Укрспецюст» прилюдні торги, призначені на 08 серпня 2002 року та повторні прилюдні торги, призначені на 11 серпня 2003 року, не відбулись.

Відповідно до акта передачі майна стягувачу від 18 серпня 2003 року, затвердженого відділом державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції у м. Харкові, житловий будинок АДРЕСА_1 передано стягувачу ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу на підставі ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» та цей акт є підставою для подальшого оформлення ним права власності.

02 вересня 2003 року приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Клопотова Л.Ю. видала ОСОБА_3 свідоцтво про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу.

08 грудня 2003 року ОСОБА_3 зареєстрував право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 у комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації».

Таким чином, вказані обставини справи свідчать про те, що право власності на вказаний житловий будинок з надвірними будівлями відповідач ОСОБА_3 набув в порядку примусового виконання відділом Державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції у м. Харкові виконавчого листа, виданого Київського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2002 року в частині задоволення цивільного позову ОСОБА_3 та стягнення зі ОСОБА_6 на його користь 41440 грн. та шляхом передачі йому вказаного нерухомого майна у власність була відшкодована вказана матеріальна шкода.

На підставі постанови Кабінету Міністрів України №320 від 23 квітня 2005 ліквідовано відділи державної виконавчої служби ГУ Мінюсту України в АР Крим, обласних міських управлінь юстиції та відділи державної виконавчої служби районних, районних у містах, міських, міськрайонних управлінь юстиції.

Згідно п.4 Положення про державну виконавчу службу у районах, містах /містах обласного значення/, районах у містах, затвердженого наказом Департаменту державної виконавчої служби 29.09.2005р. №40/к, територіальний орган державної виконавчої служби відповідно до покладених на нього завдань: здійснює передбачені законодавством України заходи щодо своєчасного, повного і неупередженого виконання рішень, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

У зв'язку з реформуванням системи органів державної виконавчої служби відповідно до Закону України від 23 червня 2005 року №2716 «Про внесення змін до законів України «Про державну виконавчу службу» та «Про виконавче провадження», Указу Президента України від 20 квітня 2005 року №701/2005 «Питання Міністерства юстиції України» та постанови Кабінету Міністрів України від 23 квітня 2005 року № 320 «Про утворення урядового органу державного управління у складі Міністерства юстиції» утворено Департамент державної виконавчої служби, як урядовий орган державного управління.

На виконання вищевказаних нормативних актів та наказу Міністерства юстиції України від 19 серпня 2005 року № 1482/к «Про ліквідацію відділів державної виконавчої служби територіальних управлінь юстиції» відділи державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, обласних, Київського та Севастопольського міських, районних, районних у містах, міських, міськрайонних управлінь юстиції ліквідовано.

У зв'язку з прийняттям Закону України від 22 грудня 2006 року №521 «Про внесення змін до законів України «Про державну виконавчу службу» та «Про виконавче провадження» щодо реформування органів державної виконавчої служби», постанови Кабінету Міністрів України від 16 липня 2006 року № 1622 «Про ліквідацію Департаменту державної виконавчої служби», наказів Міністерства юстиції України від 25 січня 2007 року № 21/5 «Про реформування органів юстиції» та від 26 січня 2007 року № 22/5 «Про утворення відділів державної виконавчої служби у складі територіальних управлінь юстиції» Міністерство юстиції України є правонаступником Департаменту державної виконавчої служби, новостворені відділи державної виконавчої служби районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних управлінь юстиції є правонаступниками відповідних державних виконавчих служб у районах, містах (міст обласного значення), районах у містах.

Доказів, які б свідчили, що в порядку ст. 248-24 ЦПК України від 18 липня 1963 року дії державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції у м. Харкові при виконанні вироку суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 були визнані судом неправомірними та такі дії позивачем оскаржувались, матеріали справи не містять.

Матеріали справи не містять доказів, що позивач звертався до суду з позовом про виключення спірного майна із-під арешту та опису.

Відповідно до рішення апеляційного суду Харківської області від 03 червня 2011 року , ухваленого судом по цивільній справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_8 до ОСОБА_3, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Клопотової Л.Ю., відділу державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції у м. Харкові, спеціалізованого державного підприємства «Укрспецюст», третя особа : КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання незаконними та скасування актів ВДВС Жовтневого РУЮ м. Харкова, визнання незаконними та скасування свідоцтва про передачу майна стягувану, скасування права власності поновлення та визнання права спільної сумісної власності, рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 16 лютого 2011 року, яким вказані позовні вимоги позивачів були задоволені, скасовано та в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було відмовлено. ( т.1 а.с. 80-87).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 12 липня 2012 року, вказане рішення апеляційного суду було залишено без змін ( т.2 а.с.238-240).

Згідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З рішення апеляційного суду Харківської області від 03 червня 2011 року вбачається, що скасовуючи зазначене рішення суду першої інстанції та відмовляючи позивачам в задоволенні позовних вимог щодо визнання незаконними та скасування актів ВДВС Жовтневого РУЮ м. Харкова, визнання незаконними та скасування свідоцтва про передачу майна стягувачу, скасування права власності, поновлення та визнання права спільної сумісної власності, апеляційний суд виходив з того, що ще в лютому 2010 року, звертаючись до суду з зазначеним позовом, та посилаючись на порушення відділом державної виконавчої служби ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» позивачі дії державного виконавця не оскаржують, тоді як при арешті та опису державним виконавцем вказаного нерухомого майна, про такі дії державний виконавець повідомляв, як боржника, так і її чоловіка, однак останній не звернувся із заявою про виключення вказаного майна із - під арешту. Суд апеляційної інстанції також виходив з відповідності виданого нотаріусом оспорюваного позивачами свідоцтва, вимогам п.3 ст. 72 Закону України «Про нотаріат» ( із змінами на 19.06.2003 року № 980-1У), ст.131 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій»( зі змінами від 27.05.1997 року).

Таким чином, вказаним рішенням апеляційного суду Харківської області було відмовлено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в задоволенні позовних вимог щодо визнання спірного житлового будинку з надвірними побудовами спільною сумісною власністю подружжя, скасування зазначеного вище акта державної виконавчої служби від 18 серпня 2003 року у тому числі і з підстав відповідності його ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» та визнання недійсним зазначеного вище свідоцтва, і вказані обставини, у відповідності до вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України не доказується при розгляді судом даної справи.

Між тим, суд першої інстанції без врахування встановлених вказаним рішенням суду обставин та в порушення ч.3 ст. 61 ЦПК України, як на підставу обґрунтованості позовних вимог позивача та визнання за ним права власності на 47/100 частин спірного житлового будинку, як спільного майна подружжя, з посиланням на вимоги ст. 22 КЗпШ України, виходив з того, що вказане спірне майно, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тоді як позовні вимоги позивача щодо витребування вказаної частини домоволодіння із чужого незаконного володіння, скасування акту ВДВС Жовтневого РУЮ у м. Харкові від 18 серпня 2003 року та свідоцтва про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, пов'язані саме з визнанням за позивачем такого права власності на частку в спільному майні подружжя.

Крім того, визначення части у праві спільної сумісної власності подружжя можливо тільки при розподілі такого майна ( ст.ст. 28, 29 КЗпШ України в редакції 1969 року), тоді як з такими вимогами позивач до суду не звертався.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення на вказані обставини справи та вимоги норм матеріального та процесуального права уваги не звернув та прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на 47/100 частин вказаного житлового будинку з надвірними будівлями та як доказ взяв до уваги висновок судової будівельно-технічної експертизи від 03 червня 2006 року (т.1 а.с.144-153).

Суд першої інстанції також не звернув уваги на те, що на час звернення позивача у суд з зазначеним позовом, а саме: ще з 18 грудня 2003 року власником зазначеного вище нерухомого майна є ОСОБА_3, тобто вказане майно з вказаної дати не перебувало у власності відповідача ОСОБА_6, тоді як висновок зазначеної експертизи визначає частку позивача в спірному житловому будинку станом на 2006 рік.

Згідно ж до вимог частин 1 та 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановлених законом, а в частинах 1 та 2 ст. 13 ЦК України встановлено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватись від дій, які могли б порушити права інших осіб , тоді як доказів того, що дружина позивача , відповідач у справі ОСОБА_6 вчиняла будь-які дії щодо відшкодування ОСОБА_3 зазначеної вище спричиненої злочином матеріальної шкоди, матеріали справи не містять .

Між тим, вказані вище обставини справи свідчать про те, що право власності на спірний житловий будинок з надвірними будівлями ОСОБА_3 отримав саме у зв'язку з відшкодуванням такої шкоди та позбавлення його такого права власності, враховуючи ту обставину, що вирок суду в частині задоволення його зазначених позовних вимог було виконано державною виконавчою службою ще 18 серпня 2003 року, фактично позбавить відповідача ОСОБА_3 права на відшкодування спричиненої йому матеріальної шкоди.

Вказані обставини справи та вимоги норм матеріального та процесуального права свідчать про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на 47/100 частин зазначеного житлового будинку з надвірними будівлями та скасування акту відділу державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції від 18 серпня 2003 року та свідоцтва про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовою Л.Ю. 02 вересня 2003 року .

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 145 ЦК Української РСР якщо майно за плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передано власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею. Витребування майна з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, не допускається, якщо майно було продано в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Враховуючи, що підстави для визнання за позивачем права власності на частку в спільному майні подружжя відсутні, а ОСОБА_3 набув таке право власності на підставі зазначеного свідоцтва, виданого приватним нотаріусом ХМНО Клопотовою Л.Ю. 02 вересня 2003 року та реєстрації такого права власності 18 грудня 2003 року КП «ХМБТІ», то підстави для витребування у ОСОБА_3 вказаного нерухомого майна на підставі ст. 145 Української РСР, також відсутні.

Суд першої інстанції на вказані вище обставини справи вимоги норм матеріального та процесуального права уваги не звернув та прийшов до помилкового висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України також підлягають стягненню на користь апелянта понесені останнім судові витрати в сумі 121 грн. 80 коп.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як таке, що ухвалено судом з порушенням вказаних вище норм матеріального та процесуального права, при невідповідності висновків суду обставинам справи та наявним у справі доказам ( пункти 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України), та ухваленню по справі нового рішення про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог з зазначених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316, 317, 319, 218 ЦПК України, судова колегія ,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 серпня 2014 року скасувати, ухвалити нове.

У задоволені позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Клопотової Лариси Юріївни, відділу державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції у м. Харкові, третя особа - реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції про захист права власності - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 121 грн. 80 коп.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді: