У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи - Дніпропетровське районне комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації», відділ Державного комітету земельних ресурсів у Дніпропетровській області, Державна реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності, скасування реєстрації права власності, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_8 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2013 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, із урахуванням уточнених позовних вимог станом на 14 березня 2013 року просив витребувати із незаконного володіння ОСОБА_7 садовий будинок загальною площею 114,5 кв.м. із господарськими будівлями та спорудами, а також земельну ділянку площею 590 кв.м. у АДРЕСА_1, визнати за ним право власності на зазначені об'єкти нерухомого майна, зобов'язати Державну реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на спірні об'єкти нерухомості.

Позов обґрунтовано тим, що 29 листопада 2007 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого остання за 25 250 грн придбала в нього будівлю та земельну ділянку у АДРЕСА_1, на підтвердження чого складено акт приймання-передачі будівлі та земельної ділянки.

З огляду на те, що технічна документація на будівлю на час укладення договору була відсутня, договір купівлі-продажу було укладено у простій письмовій формі із наступним його нотаріальним посвідченням, яке сторони мали намір здійснити протягом місяця.

Після підписання договору ОСОБА_4 стало відомо про те, що садовий будинок із господарськими будівлями та спорудами, а також земельна ділянка у АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5 на підставі рішення третейського суду від 8 липня 2008 року (справа за позовом ОСОБА_5 про визнання дійсним укладеного з ОСОБА_3 29 листопада 2007 року договору купівлі-продажу), а також ухвали Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2008 року про видачу виконавчого листа на підставі рішення третейського суду.

На підставі рішення суду про зміну способу виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_9 боргу на користь ОСОБА_6 останній став власником спірного нерухомого майна, після чого відчужив таке ОСОБА_7

Після звернення ОСОБА_4 до прокуратури із заявою про вчинення злочину та до третейського суду, 30 жовтня 2008 року третейським судом було скасовано рішення цього суду від 8 липня 2008 року, а Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області - ухвалу від 17 липня 2008 року.

У зв'язку з нікчемністю укладеного між ним та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу від 29 листопада 2007 року, остання звернулась до нього з вимогою повернути грошові кошти, сплачені за цим договором.

Він ні з ким, крім ОСОБА_4, не укладав договори відчуження спірного нерухомого майна, не укладав жодних третейських угод та не брав участь у судових засіданнях третейського суду, договір між ним та ОСОБА_9 від 29 листопада 2007 року про відчуження майна є нікчемним, тому садовий будинок із господарськими будівлями і спорудами, а також земельна ділянка у АДРЕСА_1 підлягають витребуванню від ОСОБА_7 на його користь відповідно до ст. 388 ЦК України.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 листопада 2013 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_8 просить скасувати судові рішення у справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_6 просить її відхилити та залишити ухвалені у справі судові рішення без змін.

Обговоривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 29 листопада 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у простій письмовій формі укладено договір НОМЕР_2 купівлі-продажу будівлі та земельної ділянки у АДРЕСА_1.

На підтвердження виконання зобов'язань за цим договором сторонами складено акт приймання-передачі будівлі та земельної ділянки, згідно з яким ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_4 будівлю та земельну ділянку, за що отримав 25 250 грн.

Після звернення ОСОБА_4 до Дніпропетровського районного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» їй стало відомо, що на підставі рішення третейського суду від 8 липня 2008 року та ухвали Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2008 року власником спірного нерухомого майна є ОСОБА_5

Судом першої інстанції також установлено, що рішенням третейського суду від 8 липня 2008 року у справі № 0707/08-59 задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 8 червня 2009 року задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості у розмірі 328 250 грн. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 1 лютого 2010 року змінено спосіб та порядок виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 8 червня 2009 року, а саме: звернуто стягнення на дачний будинок у АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_6 право власності на нього.

На підставі ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 1 лютого 2010 року за ОСОБА_6 зареєстровано право власності на дачний будинок у АДРЕСА_1.

23 березня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу, на підставі якого останній набув право власності на дачний будинок у АДРЕСА_1.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 не надав правовстановлюючих документів на спірні об'єкти нерухомого майна, надана ним копія державного акта на право приватної власності на землю не є належним і допустимим доказом відповідно до ст. ст. 57-60 ЦПК України, тому відсутні підстави для витребування на його користь майна та для визнання за ним права власності на таке майно. Крім того, ОСОБА_6 у передбачений законом спосіб став власником дачного будинку у АДРЕСА_1, після чого відчужив його ОСОБА_7

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився із його висновками та залишив ухвалене ним рішення без змін. Апеляційний суд також виходив із того, що ОСОБА_3 був присутній у судовому засіданні третейського суду 8 липня 2008 року, наявність в його діях волі на передачу майна іншій особі виключає можливість витребування спірного майна від добросовісного набувача відповідно до ст. 388 ЦК України.

Із висновками судів повністю погодитись не можна з огляду на таке.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як убачається із матеріалів справи, відповідно до копії державного акта на право приватної власності на землю серія НОМЕР_1 від 18 вересня 2000 року ОСОБА_3 є власником земельної ділянки АДРЕСА_1.

Вирішуючи спір, суди виходили із того, що копія державного акта не є належним доказом у справі та не підтверджує право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку.

Згідно із ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Висновки судів про неналежність копії державного акта як доказу є помилковим, оскільки належність доказу визначається інформацією, яка належить до предмета доказування, а не поданням оригіналу чи копії доказу.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Із ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2013 року вбачається, що після видалення суду до нарадчої кімнати судом було поновлено розгляд справи у зв'язку з необхідністю огляду в судовому засіданні оригіналу державного акта ОСОБА_3 на право приватної власності на земельну ділянку.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Як убачається із довідки садового товариства «Дорожник», ОСОБА_3 був членом садового товариства з 1987 року до 2007 року включно, земельна ділянка приватизована відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 (а.с. 120).

Відповідно до державного акта ОСОБА_3 від 18 вересня 2000 року, перший примірник державного акта видано ОСОБА_3, а другий зберігається у Новоолександрівській сільській раді народних депутатів (а.с. 119).

Поновивши розгляд справи, суд першої інстанції не роз'яснив ОСОБА_3 право заявити клопотання про витребування другого примірника державного акта на землю із Новоолександрівської сільської ради народних депутатів та дійшов передчасного висновку про відмову в позові про витребування земельної ділянки у зв'язку з недоведеністю з позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно із правовим висновком Верховного Суду України від 28 січня 2015 року (справа № 6-218цс14) за змістом ч. 1 ст. 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення третейського суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Вирішуючи спір, суди виходили із того, що рішенням третейського суду від 8 липня 2008 року у справі № 0707/08-59 задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності, зокрема, на земельну ділянку у садовому товаристві «Дорожник» Новоолександрівської сільської ради.

Як убачається із матеріалів справи, 30 жовтня 2008 року за заявою ОСОБА_4 рішення третейського суду від 8 липня 2008 року скасовано у зв'язку з нововиявленими обставинами (а.с. 25).

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 5 листопада 2008 року за заявою третейського судді скасовано ухвалу Новомосковського міськрайонного суду від 17 липня 2008 року про видачу ОСОБА_5 виконавчих листів на підставі рішення третейського суду від 8 липня 2008 року (а.с. 26).

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірили доводи і заперечення сторін, не дали належної оцінки доказам у справі, тій обставині, що спірне нерухоме майно вибуло із володіння ОСОБА_3 на підставі рішення третейського суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, не з'ясували дійсного волевиявлення ОСОБА_3 на відчуження майна ОСОБА_5 та дійшли передчасного висновку про відмову в позові.

Оскільки допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин справи, ухвалені у справі рішення необхідно скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_8 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 листопада 2013 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник