Провадження № 2/641/1576/2015 Справа № 641/5177/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2015 року м. Харків

Комінтернівський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Онупко М.Ю.,

за участю секретаря Кисіль О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Завод ім. В.О. Малишева» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Завод імені ОСОБА_2» (далі - ДП «Завод ім. В.О. Малишева»), в якому просить стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати в розмірі 135,17 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 24 333,76 грн. Під час розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати в розмірі 135,17 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, що станом на 19.08.2015 року складає 34252,80 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він наказом ВК № 31 від 17.02.2014 року був прийнятий на ДП «Завод імені ОСОБА_2» на посаду провідного юрисконсульта, а наказом ВК № 127 від 09.07.2014 року був переведений на посаду заступника начальника юридичного відділу ДП «Завод ім. В.О. Малишева». 12 вересня 2014 року позивач був звільнений із займаної посади ДП «Завод ім. В.О. Малишева» на підставі наказу ВК № 173 за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП, а розрахунок на день звільнення відповідач не зробив. Згідно до довідки від 17.04.2015 року за № 577 заборгованість з виплати заробітної плати складає 135,17 грн.

У звязку з невиплатою заборгованості позивачем 27.05.2015 року на адресу відповідача повторно було направлено лист про виплату заборгованості із заробітної плати. 11.06.2015 року позивач отримав лист від відповідача за вих. № 813 від 03.06.2015 року, який згідно відтиску поштового штемпелю був направлений на його адресу 06.06.2015 року, про те, що він може отримати заборгованість по заробітній платі в касі ДП «Завод ім. В.О. Малишева» з 03.06.2015 року по 05.06.2015 року.

Враховуюче наведене позивач був змушений звернутися до суду з позовом.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги в редакції уточненої позовної заяви від 19.08.2015 року підтримав та пояснив, що останній робочий день 12.09.2014 року він був присутній на роботі та в цей день подав заяву про виплату заробітної плати.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги в редакції уточненої позовної заяви від 19.08.2015 року підтримав, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні та наданих до суду запереченнях пояснила, що проти позову заперечує в повному обсязі, також зазначила, що на час звільнення позивача 12.09.2014 року остаточний розрахунок з ним не був проведений та сума заборгованостіскладала 7864,22 грн. Відповідно до довідки № 776 від 28.05.2015 року заборгованість виплачувалась на банківську картку позивача 02.10.2014 року в розмірі 3685,75 грн., 31.10.2014 року в розмірі 925,45 грн., 17.12.2014 року в розмірі 908,58 грн., 24.12.2014 року в розмірі 2344,44 грн., тобто на теперішній час заборгованість із заробітної плати перед позивачем відсутня. У грудні 2014 року позивачу була нарахована до сплати компенсація за затримку виплати заробітної плати у розмірі 135,17 грн.

09.04.2015 року відповідач здійснював виплату зазначеної суми через касу підприємства, оскільки картковий рахунок позивача на той час був закритий банком у звязку із звільненням позивача. Позивач не зявився до каси підприємства та не отримав належні йому кошти, у звязку з чим грошові кошти були повернуті до банку і задепоновані на банківському рахунку. Позивачу направлялись повідомлення № 813 від 03.06.2015 року, № 824 від 08.06.2015 року щодо можливості отримання суми компенсації у касі підприємства, але позивач не зявився, кошти не отримав.

З приводу позовних вимог позивача щодо виплати середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку зазначила, що вина відповідача у невиплаті позивачу суми компенсації відсутня, а саме вина є необхідною умовою для застосування ст. 117 КзпП України. Окрім того, посилаючись на положення викладені в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначила, що визначена позивачем сума не є співмірною сумі заборгованості. Та просила суд застосувати до позовних вимог строк позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач з 17.02.2014 по 12.09.2014 року працював на ДП «Завод імені ОСОБА_2» на посадах провідного юрисконсульта та заступника начальника юридичного відділу, що підтверджується копію трудової книжки серія АХ № 936460 (а.с. 5).

Наказом № 173 про припинення трудового договору від 12.09.2014 року, ОСОБА_1 було звільнено за угодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 58).

Згідно до довідки ДП «Завод імені ОСОБА_2» № 776 від 28.05.2015 року позивач ОСОБА_1 був звільнений 12.09.2015 року. На день звільнення заборгованість підприємства по заробітній платі перед ОСОБА_1 складала 7 864,22 грн., в день звільнення остаточний розрахунок проведений не був. Заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 виплачувалася на його заробітну банківську картку: 02.10.2014 року у розмірі 3685,75 грн., 31.10.2014 року 925,45 грн., 17.12.2014 року - 908,58 та 24.12.2014 року - 2344,44грн. В грудні була нарахована до сплати компенсація за затримку виплати заробітної плати у розмірі 135.,17 грн., яка у звязку з неотриманням її в касі підприємства, 14.04.2015 року була повернена в банк на депонент. На теперішній час заборгованість складає 135,17 грн. середньоденна заробітна плата складає 142,72 грн.(а.с. 37).

Під час розгляду справи представником відповідача до суду було надано табель обліку робочого часу ОСОБА_1, згідно до даних якого, позивач у день його звільнення був на роботі (а.с. 60).

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427.

Відповідно до статті 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів й послуг.

Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру (норма статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»).

Положеннями статті 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про компенацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення).

До структури заробітної плати, визначеної у статті 2 Закону України «Про оплату праці», входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством (частина 2 статті 2 Закону України «Про оплату праці»).

Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.7 «Інструкції зі статистики заробітної плати», затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року №5.

Приписами ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати в день звільнення належних працівникові сум, підприємство повинно виплатити його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку при наявності вини власника або уповноваженого органу.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Судом встановлено, та не заперечувалося відповідачем, що у день звільнення 12.09.2014 року позивач був присутнім на підприємстві та працював.

Відповідач в порушення вимог ст.116 КЗпП України у день звільнення не провів з позивачем остаточного розрахунку, а також суд приймає до уваги те, що відповідачем не було надано доказів на підтвердження направлення повідомлень позивачу про виплату заборгованості по заробітній платі, та щодо депонування грошових коштів.

Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_5 пояснила, що вона є співробітником ДП «Завод ім. В.О. Малишева». Вказала, що позивач працював на підприємстві та у підприємства перед ним була заборгованість по заробітній платі. Підприємство повідомляло позивача про виплату, однак він не зявлявся до ДП «Завод ім. В.О. Малишева» для отримання грошових коштів. У звязку з його зверненням депоновані грошові кошти були отримані підприємством для здійснення виплати позивачу, про що вона приблизно 03 чи 04 червня 2015 року, точно час та дату вона не памятає, з робочого мобільного телефону 050 3015 359 повідомила позивача про необхідність отримання коштів у касі підприємства. Свідок пояснила, що зазначений мобільний телефон постійно знаходиться у неї, однак інші працівники відділу у випадку необхідності можуть звернутися до неї та скористатися ним у службових цілях. Також, зазначила, що 03.06.2015 року на адресу позивача було направлено повідомлення про можливість отримання грошових коштів, а 24.12.2014 року у звязку з тим, що після звільнення позивача його банківський рахунок було закрито.

На підтвердження своїх посилань про повідомлення позивача про виплату заборгованості у розмірі 135,17 грн. 04.06.2015 року, представник відповідача ОСОБА_4, посилалася на довідкову інформацію про надані послуги за номером телефону НОМЕР_1 та пояснення в судовому засіданні свідка ОСОБА_5

Позивач заперечував факт отримання ним такого дзвінка та попередження його про виплату заборгованості по заробітній платі 03 чи 04 червня 2015 року , та зазначив, що дійсно йому мав місце телефонний дзвінок від якогось робітника відповідача, в ході розмови йому було повідомлено, що на даний час відбувається виплата заробітної плати, яку він може отримати до кінця робочого дня, тобто на протязі 15 хвилин.

Зважаючи на пояснення в судовому засіданні свідка, яка зазначила що не може стверджувати про час та дату здійснення дзвінка позивачу, та відсутність інформації щодо змісту розмови та можливості здійснення зазначеного дзвінка будь-яким з працівників відділу, а також виходячи з засад достовірності та допустимості доказів, суд не може розцінювати надану представником відповідача інформацію про повідомлення 04.06.2015 року позивача про виплату заборгованості по заробітній платі, як належне повідомлення позивача про виплату заборгованості відповідачем.

Також, під час розгляду справи представником відповідача було надано копії листів № 813 від 03.06.2015 року та №824 від 08.06.2015 року на адресу позивача ОСОБА_1 в яких відповідач повідомляє позивача про можливість отримання заборгованості по заробітній платі у розмірі 135,17 грн. в касі підприємства з 03.06.2015 по 05.06.2015 року та з 11.06.2015 по 15.06.2015 року відповідно (а.с. 35-36).

При цьому будь-яких доказів на підтвердження направлення позивачу зазначених листів чи отримання позивачем зазначених відправлень представником відповідача суду надано не було.

Позивач в свою чергу не заперечував факт отримання ним 11.06.2015 року лише листа № 813 від 03.06.2015 року, при цьому зазначив, що на час отримання зазначеного листа, скінчився строк виплати грошових коштів, про який було зазначено у листі та він не мав змоги отримати зазначені кошти.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що отримання позивачем 11.06.2015 року зазначеного листа, в якому відповідачем було повідомлено про виплату заборгованості у розмірі 135,17 грн. є належним повідомленням позивача про нараховані суми у відповідності до положень ст. 116 КЗпП.

Враховуючи доведеність в межах даної справи невиплату позивачеві у день звільнення всіх сум, що належать йому від ДП "Завод ім. В.О. Малишева", суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з ДП "Завод ім. В.О. Малишева" на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне.

У відповідності до п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року (далі - Порядок № 100), зазначений Порядок застосовується у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

З урахуванням аналізу положень п. 2 Порядку № 100, суд зазначає, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Враховуючи, що позивача звільнено 12.09.2014 року, при розрахунку середнього заробітку повинна бути врахована сума отриманого ним доходу за липень та серпень 2014 року.

Пунктом 8 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з матеріалів справи, заробітна плата позивача за липень 2014 року склала 3858,11 грн., за серпень 2014 року 2280 грн. За вказаний період позивачем відпрацьовано 41 день. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача склала 149,71 грн. (2280+3858,11грн. )/41день).

Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку за період з 13.09.2014 року по 11.06.2015 року за 186 робочих днів в розмірі 27 846,06 грн.

Щодо посилань представника відповідача на пропуск позивачем строків позовної давності при зверненні з позовом до суду слід зазначити наступне.

Рішенням Конституційного суду України від 15.10.2013р. №1-18/2013 дано офіційне тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП, де зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Таким чином як закон так і Конституційний суд України розмежував спори про виплату заробітної плати та інші трудові спори, постановивши, що перші мають необмежений строк позовної давності, а другі 3 місяці (крім спорів про звільнення, та відшкодування матеріальної шкоди).

Також, щодо посилань представника відповідача про співмірність суми середнього заробітку та фактичної заборгованості з заробітної плати, суд зазначає, що згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України 20.11.2013 року у справі № 6-114цс13, відповідно до ст.ст. 116, 117 КЗпП України можливість зменшення судом таких сум може мати місце лише у разі наявності спору між сторонами про розмір належних до виплати коштів при звільненні працівника.

В даному випадку сторонами не заперечується відсутність між ними спору щодо розміру належних позивачу при звільненні коштів.

Згідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як по зверненню фізичної чи юридичної особи, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Питання про стягнення судових витрат, суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10, 11, 57, 60, 89, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства „Завод імені ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, заборгованість по заробітній платі у розмірі 135 (сто тридцять пять) грн. 17 коп., середній заробіток за час затримки кінцевого розрахунку в розмірі 27 846 (двадцять сім тисяч вісімсот сорок шість) грн. 06 коп.

В іншій частині позовні вимоги - залишити без задоволення.

Стягнути з Державного підприємства „Завод імені ОСОБА_2 на користь держави (отримувач: Управління Державної казначейської служби України у Комінтернівському районі м. Харкова Харківської області, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37999680, банк отримувача: ГУДКУ в Харківській області, МФО 851011, р/р 0005, код класифікації доходів бюджету: 22030001) судовий збір у розмірі 197 ( сто девяносто сім ) грн. 31 коп.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через Комінтернівський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_6