АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/7262/14-ц 22-ц/774/1619/К/15
Справа № 212/7262/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1619/К/15 суддя Борис О.Н.
Категорія - 53 ( ІІІ ) Суддя-доповідач - Зубакова В.П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Зубакової В.П.

суддів: Бондар Я.М., Соколан Н.О.

при секретарі: Петренко К.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційними скаргами представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника відповідача Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ Суха Балка» на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 07 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ Суха Балка» про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку із порушення строку її виплати та моральної шкоди.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

представник відповідача Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ Суха Балка» - Безверха Ірина Іванівна, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "ЄВРАЗ Суха Балка" (надалі - ПАТ "ЄВРАЗ Суха Балка") про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку із порушенням строку її виплати та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що він працював на ПАТ "ЄВРАЗ Суха Балка" підземним гірником з 17.10.2000 року по 22.07.2005 року. У 2012 році позивач дізнався, що відповідач порушував законодавство України в частині виплати заробітної плати за час щорічних відпусток. Відповідач донарахував та виплатив йому у травні 2012 року 2 826,36 гривень з урахуванням утримань з цієї суми податку з доходу фізичних осіб в порядку недоплаченого заробітку за час щорічних відпусток за період роботи позивача на підприємстві.

Уточнивши позовні вимоги та посилаючись на те, що при звільненні із підприємства відповідач не провів з ним остаточного розрахунку, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь недоплачену заробітну плату за час відпусток у період з 17.10.2000 року по 22.07.2005 року у розмірі 1 106,05 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строку її виплати у розмірі 4 079,59 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 156 666,24 грн. Крім того, винними діями відповідача у зв'язку із порушенням законодавства про оплату праці - несвоєчасною невиплатою заробітної плати за минулі роки - позивачу завдано моральної шкоди, розмір якої він визначив у 5 000,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 15 червня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки при звільненні в розмірі 5 500 грн. без утримання податків та обов'язкових платежів; компенсацію втрати частини заробітної плати (доходу) в зв'язку із порушенням строку виплати в розмірі 4 079,59 грн. без утримання податків та обов'язкових платежів; в порядку відшкодування моральної шкоди спричиненої несвоєчасною виплатою заробітної плати - 500,00 грн., та витрати на правову допомогу у розмірі 2 923,20 грн.

Стягнуто з ПАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення недоплаченої заробітної плати за час відпусток у розмірі 1 106,05 гр. та ухвалити нове рішення про задоволення цих позовних вимог, посилаючись на те, що суд не мав підстав застосовувати Спільну постанову Генерального директора ПАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» та профспілкових комітетів №3, а також наказ №295, оскільки вони прийняті 06.02.2012 року, а заборгованість по заробітній платі відбувалася з 2000 року.

В апеляційній скарзі представник відповідача ПАТ "ЄВРАЗ Суха Балка" просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Представник відповідача вважає, що судом першої інстанції допущено неповне з'ясування обставин справи та неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, що призвело до порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, посилається на неврахування судом того, що спільна постанова генерального директора та профспілкових комітетів №3 від 06.02.2012 року є чинною та законною, що, зокрема, було встановлено у постанові Верховного Суду України від 18.02.2015 року, а тому нарахування та виплата позивачу заробітної плати за час відпусток відбулося у повному обсязі.

У суду першої інстанції не було підстав для застосування до спірних правовідносин положень Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 року, Постанови КМУ від 21.02.2001 року №159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати" та Постанови КМУ від 20.12.1997 року № 1427, оскільки обов'язковими умовами для їх застосування є нарахування але невиплата громадянину належних йому доходів, порушення встановлених строків їх виплат, затримка виплати нарахованих доходів на один і більше календарних місяців, зростання цін на споживчі товари, тарифи і послуги та доходи не повинні носити разовий характер. В даному випадку, на думку представника відповідача, порушення строків виплати заробітної плати не було, заробітна плата позивачу за час відпусток виплачувалася у строки, передбачені законом та колективним договором, що не оспорює позивач, однак, підприємством було порушено порядок визначення середнього заробітку позивача для оплати відпусток при цьому строки виплати нарахованої заробітної плати не порушено. Спірні суми заробітної плати за час відпусток позивачу не були нараховані взагалі, що також підтверджує безпідставність застосування судом зазначених вище нормативних актів.

Судом не було враховано, що в поєднанні з нормами ч. 3 ст. 116 КЗпП України, умовою для застосування ч. 2 ст. 117 КЗпП України є наявність спору про розмір належних працівникові сум при звільненні, який виник саме в момент звільнення працівника та неправомірні винні дії власника підприємства в невиплаті цих спірних сум, про які працівником заявлено вимоги. У даному ж випадку при звільненні позивача спору щодо належних працівникові сум до виплати не було, а тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні.

Судом першої інстанції безпідставно стягнуто у відшкодування моральної шкоди 500 грн., оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів спричинення йому винними діями відповідача моральної шкоди.

Крім того, позивач звернувся до суду з позовом із пропуском тримісячного строку для звернення до суду за вирішенням трудового спору з вимог, що випливають з питань оплати праці.

Також, стягнення витрат на правову допомогу є незаконним, оскільки позивач не підтвердив жодним належним та допустимим доказом понесення цих витрат.

Представник відповідача ПАТ "ЄВРАЗ Суха Балка" в письмових запереченнях на апеляційну скаргу представника позивача зазначає, що оскаржуване судове рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду в цій частині слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в письмових запереченнях на апеляційну скаргу представника відповідача зазначає, що оскаржуване судове рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду в цій частині слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 надала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, що не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю - доповідача, представника відповідача ПАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» - Безверху Р.П., яка підтримала доводи апеляційної скарги ПАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» та просила її задовольнити, відхиливши апеляційну скаргу представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційних скарг та письмових заперечень на них, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підлягає відхиленню, а представника відповідача ПАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» - частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_2 в період з 17.10.2000 року по 22.07.2005 року працював підземним гірником на ПАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» (т. 1 а.с. 5).

Протягом роботи на підприємстві неодноразово знаходився у відпустці.

У заявлений позивачем спірний період, з 2000 по 2005 роки, Наказами по підприємству № 312 від 25.04.2000 року, № 1252 від 19.12.2001р, № 637 від 29.07.2003р, № 717 від 20.08.2003р., №391 від 21.04.2004 року, №952 від 15.09.2004 року, №83 від 24.01.2005 року, №331 від 21.03.2005 року неодноразово підвищувались тарифні ставки і посадові оклади працівникам підприємства.

Позивачу у спірному періоді відповідачем неправильно розраховувалась і виплачувалась заробітна плата за час його відпусток, а саме без корегування їх заробітної плати, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчислені середньої заробітної плати, у випадках підвищення тарифних ставок та посадових окладів у відповідних розрахункових періодах за проміжок часу до підвищення на коефіцієнт підвищення, що призвело до недоплати ОСОБА_2 за весь період роботи на ПАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» заробітної плати за час відпусток.

Спільною постановою Генерального директора ПАТ "ЄВРАЗ Суха Балка" та профспілкових комітетів №3 від 06.02.2012р. та наказом №295 від 16.02.2012р., відповідачем визнано порушення порядку нарахування заробітної плати за час відпусток та визначено корегуючий коефіцієнт, який підлягає застосуванню для проведення розрахунку заборгованості, у вигляді: 1 + розмір підвищення тарифних ставок та окладів (в частках одиниці) Х 0,71.

Відповідно до заяви позивача (т. 1 а.с. 216), підприємством йому було нараховано заробітну плату за час щорічних відпусток за період з 2000 року по 2005 рік та 15.05.2012 року виплачено 2 426,43 гривень (т. 1 а.с. 217-218).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення недоплаченої заробітної плати за час відпусток за період з 17.10.2000 року по 22.07.2005 року у розмірі 1 106,05 грн., суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» у 2012 році було в повному обсязі, з урахуванням Спільної постанови Генерального директора ПАТ "ЄВРАЗ Суха Балка" та профспілкових комітетів №3 від 06.02.2012р. та наказу №295 від 16.02.2012р., здійснено нарахування та виплату недоплаченої заробітної плати за час відпусток за період з 17.10.2000 року по 22.07.2005 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, з огляду на наступне.

Спільною постановою Генерального директора та профспілкових комітетів ПАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» від 06.02.2012 року № 3 визнано порушення п.10 Порядку при розрахунку заробітної плати за період відпусток працівникам ПАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» з 01.01.1995 року по 01.03.2010 року, постановлено провести перерахунок заробітної плати колишнім працівникам ВАТ «Суха Балка» та ПАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» за вказаний період із застосуванням формули: Корегуючий коефіцієнт = 1+ розмір підвищення тарифних ставок та посадових окладів (в частках одиниці) х 0,71.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення недоплаченої заробітної плати за час відпусток, суд першої інстанції правомірно врахував положення Спільної Постанови № 3 від 06.02.2012 року Генерального директора та профспілкових комітетів ПАТ «ЄВРАЗ Суха Балка», пунктом 1.3 якої встановлено, що виплата недоплаченої заробітної плати за час відпусток здійснюється з урахуванням фінансових можливостей ПАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» з корегуванням за вищевказаною формулою.

З посиланням представника позивача на недоведеність відповідачем необхідності застосування такого розміру коригування, колегія суддів погодитись не може з огляду на те, що Спільна Постанова прийнята за згодою роботодавця та профспілок, які діють в інтересах робітників, в межах їх компетенції, не суперечать законодавству, й по суті є погодженням з профспілками дій адміністрації.

На виконання цієї постанови видано Наказ № 295 від 16.02.2012 року, яким визначено порядок здійснення виплат. На час ухвалення рішення по справі як Постанова № 3 від 06.02.2012 року, так і Наказ № 295 від 16.02.2012 року є чинними, отже доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для її застосування є необґрунтованими.

Крім того, Постановою Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року за результатами розгляду заяви ОСОБА_8, з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. N 100 та статті 60 Закону України «Про акціонерне товариство», встановлено, що на госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат проводиться з урахуванням їх фінансових можливостей, а отже Спільна постанова прийнята на виконання рішення наглядової ради ПАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» є обов'язковою для виконання.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Отже, ПАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» у повному обсязі нарахувало та виплатило позивачу ОСОБА_2 заробітну плату за період відпусток з 17.10.2000 року по 22.07.2005 року.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на його користь компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати у сумі 4 079,59 гривень, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для їх задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати провадиться підприємством згідно зі ст. 34 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.95 р. № 108/95-ВР, Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 р. № 2050-III та Постановою КМУ від 21.02.2001р. №159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати" у разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Відповідно до ст. 34 ЗУ «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно п. 2 Положення про компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати (затверджене постановою Кабміну України від 20.12.1997 року № 1427 з послідуючими змінами і доповненнями) - компенсація працівникам проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більше як на один відсоток.

Нарахування компенсації за затримку виплати заробітної плати за період з 01.01.2001 р. здійснюється згідно Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати.

Згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом та є загальновідомими.

Таким чином, при розрахунку суми компенсації застосовується "чиста" заробітна плата, тобто нарахована заробітна плата за мінусом суми податку з доходів фізичних осіб, а також внесків до соціальних фондів.

Грошова компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків виплати є гарантією прав робітника на компенсацію втрати її частини, санкцією за несвоєчасну виплату заробітної плати, обов'язок з нарахування та сплати якої, згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», покладено на підприємство, яке зобов'язано виплатити громадянам суми компенсації у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4 цього Закону).

Рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №1-18/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_9 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, визнано, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Оскільки, в 2012 році ПАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» нарахована та виплачена позивачеві заробітна плата за період відпусток з 2000 по 2005 роки, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявні підстави для нарахування компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати. Так, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати у зв'язку з тим, що адміністрація підприємства, в порушення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строків їх виплати», нарахувавши та виплативши не донараховану заробітну плату за період відпусток з 2000 року по 2005 рік, не нарахувала і не виплатила передбачену законом компенсацію.

Колегія суддів погоджується з розрахунком суду першої інстанції розміру компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, який складає 4 079,59 гривень, вважає його правильним.

Доводи апеляційної скарги про те, що у суду першої інстанції не було підстав для застосування до спірних правовідносин положень Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 року, Постанови КМУ від 21.02.2001 року №159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати" та Постанови КМУ від 20.12.1997 року № 1427, оскільки в даному випадку порушення строків виплати заробітної плати не було, заробітна плата позивачу за час відпусток виплачувалася у строки, передбачені законом та колективним договором, що не оспорює позивач, однак, підприємством було порушено порядок визначення середнього заробітку позивача для оплати відпусток при цьому строки виплати нарахованої заробітної плати не порушено, не беруться до уваги колегією суддів, так як спростовуються матеріалами справи та наявними у ній доказами для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, та суперечать позиції, висловленій у рішенні Конституційним Судом України від 15.10.2013 року №1-18/2013 щодо права особи на звернення до суду із позовом про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при звільненні позивача, в порушення ст.116 КЗпП України, не було виплачено всі належні при звільненні суми, однак зменшив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв'язку із наявністю між сторонами спору щодо розміру сум, які належали позивачеві до виплати при звільненні із посади.

На думку колегії суддів, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правильним та відповідає вимогам законодавства.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явленим звільнення працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дають підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_10 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Як убачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади - 22.07.2005 року, відповідач ПАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» не провів виплату всіх належних сум, а саме невиплаченими залишились: недоплачена заробітна плата за період відпусток з 2000 року по 2007 рік в сумі 2 426,43 грн., яка була, з урахуванням утримань суми податку з доходів фізичних осіб, виплачена відповідачем позивачу за його заявою 15 травня 2012 року; сума компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати у розмірі 4 079,59 грн., нарахування та виплату якої відповідачем взагалі не було здійснено.

При цьому, факт виплати відповідачем недоплаченої заробітної плати свідчить, що між сторонами виник спір щодо розміру сум належних до виплати при звільненні, тому доводи відповідача в апеляційній скарзі щодо того, що спірних сум на момент звільнення не було спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до абз. 3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року (далі - Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно п. 5 Порядку нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. У пункті 8 зазначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. У разі коли середньомісячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку).

Згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснено, що при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-54цс11 від 12 січня 2012 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Колегія суддів не погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні, вважає його необґрунтованим та значно завищеним, та, зважаючи на виплату в 2012 році ПАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» недоплаченої заробітної плати у сумі 2 426,43 грн., приходить до висновку, що розмір середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні має бути зменшено до 2 900,00 грн., адже сума середнього заробітку за час затримки розрахунку має бути співмірною із сумою заборгованості по заробітній платі.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у сумі 500 грн., суд першої інстанції виходив з того, що підприємством відповідача у зв'язку з несвоєчасним нарахуванням та виплатою заробітної плати за час перебування у відпустках було порушено права позивача та спричинено йому моральну шкоду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 25.04.2012 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

У зв'язку з чим, доводи апеляційної скарги щодо не надання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди є безпідставними.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд першої інстанції визначився з характером та обсягом страждань позивача, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та взявши до уваги положення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідачів та інших обставин, зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили, обґрунтовано задовольнив в цій частині позовні вимоги частково, стягнувши з відповідача на користь позивача 500 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Не заслуговують на увагу доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності відносно позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Так, статтею 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України , а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України , тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У своєму рішенні від 22 лютого 2012 року в справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_10 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Як вбачається з матеріалів справи, на теперішній час ПАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» не проведено виплату всіх належних позивачеві сум, зокрема, не нарахована та не виплачена компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати у розмірі 4 079,59 грн., нарахування якої є обов'язком роботодавця та яка має бути виплачена у тому ж місяці у якому було здійснено виплату заборгованості по заробітній платі (ст. 1, 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строків їх виплати»), тобто перебіг тримісячного строку встановленого ст. 233 КЗпП України взагалі не розпочався.

Разом з тим, колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги представника відповідача ПАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» щодо відсутності підстав для стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу у визначеному судом розмірі.

Так, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат пов'язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на правову допомогу.

Згідно зі ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір таких витрат встановлюється законом.

Зазначені витрати, фактично понесені сторонами, підлягають розподілу між ними за правилами, встановленими ст. 88 ЦПК України, тобто якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. п. 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України "Про адвокатуру") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

При цьому, на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), фінансові документи про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший касовий документ, касові чеки).

Як вбачається з матеріалів справи, 17 червня 2014 року між позивачем та фахівцем у галузі права ОСОБА_3 укладено договір про надання юридичних послуг і визначена вартість цих послуг - 2 923,20 грн. (т. 1 а.с. 37).

На виконання цього договору, ОСОБА_3 надала позивачеві юридичні послуги щодо складання процесуальних документів (дві години роботи за складання позовної заяви - 947,40 грн. та дві години роботи за складання уточненої позовної заяви - 947,40 грн.), участі у судових засіданнях (за 29 хвилин - 235,48 грн.), ознайомлення із матеріалами справи у приміщенні суду (за одну годину роботи - 487,20 грн.).

Оплата правової допомоги наданої фахівцем у галузі права ОСОБА_3 здійснена позивачем платіжним згідно квитанції №5 від 17.06.2014 року у повному обсязі (т. 1 а.с. 39).

Виходячи із матеріалів справи, наведених норм процесуального права, відповідних роз'яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" та враховуючи вимоги Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справ", колегія суддів вважає необхідним зменшити витрати на правову допомогу до 2 500,00 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.1 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Апеляційну скаргу представника відповідача Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ Суха Балка» - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 07 квітня 2015 року в частині розміру стягнутого з Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ Суха Балка» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки при звільненні змінити, зменшивши цей розмір з 5 500 гривень 00 копійок до 2 900 (двох тисяч дев'ятсот тисяч) 00 копійок.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 07 квітня 2015 року в частині розміру стягнутих з Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ Суха Балка» на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу змінити, зменшивши цей розмір з 2 923 гривень 20 копійок до 2 500 (двох тисяч п'ятисот тисяч) гривень 00 копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: