Апеляційний суд міста Києва
Справа № 22-ц/796/1183/2015 Головуючий у 1-й інстанції - Кізюн Л.І.
Доповідач - Кабанченко О.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Кабанченко О.А.

суддів - Рубан С.М.,

Желепи О.В.

при секретарі - Осмолович В.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою прокурора Солом'янського району м. Києва - ГордієнкоО.М. в інтересах держави в особі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 22 травня 2014 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Люксфурнітур» до ОСОБА_3 про стягнення боргу та визнання права власності.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 22 травня 2014 року частково задоволено позов ТОВ «Люксфурнітур» до ОСОБА_3 про стягнення боргу та визнання права власності.

Визнано за ТОВ «Люксфурнітур» право власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_2 загальною площею 253,9 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Люксфурнітур» судовий збір у розмірі 1 000 грн.

В решті позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі прокурор Солом'янського району м. Києва в інтересах держави в особі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні цих вимог. Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, не відповідає нормам матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом не взято до уваги те, що наданий позивачем договір цільової позики не підписаний другою стороною договору ОСОБА_3, а розписка від 5 грудня 2012 року, на яку посилається суд у своєму рішенні, за якою відповідач отримав в присутності свідків 100 000 грн. строком на 12 місяцяв та зобов'язався їх повернути у строк до 5 грудня 2013 року, в матеріалахвзагалі відсутня. Документів, які підтверджують, що за відповідачем чи позивачем в порядку, передбаченому законодавством, зареєстровано об'єкт нерухомого майна, матеріали справи не містять. Судом помилково застосовано до спірних правовідносин ст. 526 ЦК України, оскільки в даному випадку виконання або не виконання договору позики не створює право власності на нерухоме майно, а п. 4.3 договору суперечить нормам законодавства. Невірно судом було застосовано ст. 1 та ч. 5 ст. 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність», оскільки між сторонами укладено договір позики, а не інвестиційний договір. Відсутні також докази того, що новозбудоване нерухоме майно на час розгляду справи було прийняте в експлуатацію та пройшло державну реєстрацію, як і докази того, що сторонам надавалась у власність чи користування земельна ділянка, на якій розташоване спірне нерухоме майно. Оскаржуваним рішенням суду порушено інтереси держави в особі Київської міської ради, як власника земельної ділянки, на якій знаходиться спірне нерухоме майно, а також в особі органів державного архітектурно-будівельного контролю, на які покладено обов'язок приймати в експлуатацію закінчені будівництвом об'єкти.

У судове засідання апеляційного суду представник ТОВ "Люксфурнітур" та відповідач ОСОБА_4 не явились повторно, про час та місце розгляду справи повідомлялись засобами поштового зв'язку за адресами місця їх реєстрації.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

05 грудня 2012 року між ТОВ "Люксфурнітур" та ОСОБА_3 було укладено договір цільової позики.

Відповідно до п. 1.1., п. 2.1, п. 3.1 цього договору позикодавець ТОВ "Люксфурнітур" зобов'язується надати позичальнику ОСОБА_3 грошову позику в сумі 100 000 грн., а останній зобов'язується повернути позику в строк до 05 грудня 2013 року за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно п. 1.3 договору позика є цільовою та надається з метою реконструкції (ремонт покрівлі, водопостачання, каналізації, фасаду та інше) нежитлової будівлі по АДРЕСА_2, загальною площею 249,5 кв.м., що знаходиться у спільному користуванні сторін Договору.

Пунктом 4.3 договору сторони узгодили, що у випадку не повернення у встановлений п. 2.1. строк позики позикодавець має право на отримання майна, що буде реконструйовано позичальником пропорційно сумі коштів, що надавалися в позику, а саме нежитлової будівлі по АДРЕСА_2, загальною площею 253,9 кв.м.

Позивач свої зобов'язання за даним Договором виконав у повному обсязі, а саме надав позику у розмірі 100 000 грн.

Відповідачем умови договору належним чином не виконуються, сума позики ним не повернута у визначені договором позики строки, майно - нежитлова будівля по АДРЕСА_2 загальною площею 253,9 кв.м., за п. 4.3. договору, позивачу не передана.

30 квітня 2014 року позивач ТОВ "Люксфурнітур" звернувся до суду із позовом, просив стягнути з ОСОБА_3 суму боргу за договором цільової позики від 05 грудня 2012 року. Під час розгляду справи, позивач збільшив позовні вимоги та просив визнати за ним право власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_2, загальною площею 253,9 кв.м., та нежитлову будівлю по АДРЕСА_3, загальною площею 160 кв.м. В обґрунтування позовних вимог посилався на невиконання відповідачем зобов'язань за договором позики, не повернення відповідачем суми позики 100 000 грн., яка надавалася з метою реконструкції нежитлової будівлі по АДРЕСА_2, загальною площею 249,5 кв. м., що знаходиться у спільному користуванні сторін Договору, а також на не виконання відповідачем п. 4.3. договору про передачу позивачу вказаного нерухомого майна у разі невиконання зобов'язання за договором позики.

Відповідач у письмовій заяві просив справу розглядати за його відсутності, зазначив, що заперечує проти задоволення позовних вимог, які є надуманими, безпідставними та суперечать чинному законодавству.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач своєчасно у строки, визначені договором позики, не повернув позивачу грошові кошти, то відповідно до п. 4.3. договору позики позивач набув право на отримання у власність нежитлової будівлі по АДРЕСА_2 загальною площею 253,9 кв.м..

Крім того, суд, враховуючи положення ст. ст. 1, 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність», дійшов до висновку, що позивачем було фактично проінвестовано реконструкцію спірного нерухомого майна, а саме нежитлової будівлі по АДРЕСА_2 загальною площею 253,9 кв.м., яка відповідно до отриманого позивачем Висновку експерта Київської незалежної судово-експертної установи від 16 травня 2014 року відповідає вимогам державних будівельних норм і правил та придатна до експлуатації на момент складання висновку, отже як інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктами та результатами інвестицій.

Судова колегія не погоджується з такими висновками суду, оскільки вони не відповідають обставинам справи, наданим доказам та вимогам закону.

Так, судом невірно застосовано до правовідносин сторін норми матеріального права - положення Закону України «Про інвестиційну діяльність», оскільки між сторонами був укладений договір позики та виникли відповідні правовідносини, що регулюються ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, будь-яких інших договорів, в тому числі і договору про інвестування, сторони не укладали.

На підтвердження укладання сторонами договору позики від 5 грудня 2012 року позивачем наданий текст договору, на якому наявний підпис директора товариства ОСОБА_6 та відтиск печатки товариства, підпис позичальника ОСОБА_3 відсутній, як відсутня боргова розписка чи інший документ, які б свідчили про укладання договору позики та отримання позичальником грошових коштів, і за таких обставин у відповідності до положень ст. ст. 207 ч. 2, 1047 ЦК України не можна вважати, що договір позики був сторонами укладений. (а.с. 5,6)

Будь-які документи, з яких вбачалось би, що нежитлова будівля по АДРЕСА_2 загальною площею 253,9 кв.м., а також земельна ділянка, на якій ця будівля розташована, перебувала у власності чи користуванні однієї із сторін договору або у їх спільному користуванні (як зазначено у п. 1.23 договору позики), відсутні.

Наданий позивачем Висновок експерта Київської незалежної судово-експертної установи від 16 травня 2014 року про те, що нежитлові будівлі по АДРЕСА_2, загальною площею 253,9 кв.м., відповідають вимогам державних будівельних норм і правил та придатні до експлуатації на момент складання висновку, не є доказом належності позивачу чи відповідачу вказаних будівель.

При цьому, за повідомленням №0 Департаменту земельних ресурсів від 20 березня 2015 року на запит прокуратури м. Києва земельна ділянка АДРЕСА_2 у користування (власність) будь-яким юридичним чи фізичним особам відповідним рішенням Київської міської ради не передавалась.

Застосування судом першої інстанції положень ст. 328 ЦК України, відповідно до яких право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема із правочинів, є помилковим та не відповідає обставинам справи, відповідно до яких правочин сторонами не укладався, докази належності сторонам нерухомого майна - нежитлового приміщення та забезпечення виконання зобов'язання цим майном шляхом передачі його у заставу (іпотеку) відсутні.

Також суд першої інстанції посилався на те, що відповідач оспорює право власності позивача на новостворене нерухоме майно і таке право позивача підлягає захисту в силу ст. ст. 331, 392 ЦК України. При цьому судом не враховано, що за ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту його прийняття до експлуатації чи державної реєстрації, а ст. 392 ЦК України передбачається захист існуючого права власності, набутого на законних підставах.

Враховуючи наведені обставини, судова колегія приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання права власності на нерухоме майно є безпідставними і не підлягають задоволенню, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції, як ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на нежиле приміщення по АДРЕСА_2 загальною площею 253,9 кв.м..

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу прокурора Солом'янського району м. Києва - ГордієнкоО.М. в інтересах держави в особі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 22 травня 2014 року в частині задоволення позовних вимог про визнання права власності скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Люксфурнітур» до ОСОБА_3 про визнання права власності відмовити.

Рішення може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: