22-ц/775/531/2015(м)
Категорія 48 Головуючий у 1 інстанції Овчиннікова О.С.
Суддя - доповідач Мальцева Є.Є.
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

15 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді - Мальцевої Є.Є.

суддів - Канурної О.Д., Супрун М.Ю.

при секретарі - Брежнєві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спільне майно подружжя та поділ спільного майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 26 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2013 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому зазначав, що з травня 2001 року проживав разом із відповідачем однією сім'єю. 29.11.2003 року сторони зареєстрували шлюб, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4. З січня 2012 року вони з відповідачкою проживають окремо один від одного. Рішенням суду 28.10.2013 року шлюб між ними розірваний. Перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах та у шлюбі, вони придбали певне майно, яке добровільно не поділили. Крім того, в період шлюбу позивач брав позику у ОСОБА_3 для нужд сім'ї - 640000 гривень. Борг не повернуто.

З урахуванням уточнень до позову просив поділити між ними спільне майно та боргові зобов'язання наступним чином. Визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,2133 га у с.Андріївці Волноваського району Донецької області, земельну ділянку площею 0,1620 га в сел.Андріївка, земельну ділянку площею 0.3000 га в АДРЕСА_4; жилий будинокАДРЕСА_5; на автомобіль БМВ Х5 М, 2009 року випуску, вартістю 400000 гривень, мотоцикл БМВ Р1200ДС2008 року випуску, вартістю 80000 гривень, причіп-платформа 2007 року випуску, вартістю 8000 гривень. Просив визнати за ним зобов'язання за договором позики від 20.03.2010 року у розмірі 320000 гривень. Виділити відповідачці та визнати за нею право власності на автомобіль Мерседес МЛ 63, 2007 року випуску, вартістю 400000 гривень, двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 вартістю 400000 гривень, автомобіль Тойота Тундра, 2008 року випуску, вартістю 280000 гривень, автомобіль БМВ 335, 2008 року випуску, вартістю 320000 гривень; врахувати отримані відповідачкою грошові кошти у розмірі 261343 гривень, як грошову компенсацію при розділі спільного майна; визнати за відповідачкою зобов'язання у розмірі 320000 гривень за договором грошової позики.

Відповідач ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила розділити спільне майно подружжя таким чином: визнати за сторонами право власності в порядку поділу майна по ? частині за кожним спірних земельних ділянок та по ? частині будинку АДРЕСА_5. Визнати з позивачем право власності на Тойоту, БМВ Х5 білого кольору, мотоцикл БМВ, причеп, полупричіп, а всього на 820000 грн.. Просила їй в натурі виділити мерседес, БМВ червоно кольору, всього на 720000 грн.. Стягнути з ОСОБА_1 на її користь компенсацію вартості мотоциклу, причепа, полупричіпу в сумі 50000 грн..

Також просила стягнути з відповідача на її користь ? частину грошових коштів на рахунку в ПАУМБ та Приватбанку станом на 01.01.2012 року; відшкодувати судові витрати.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 26 лютого 2015 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про поділ спільного майна подружжя, та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спільне майно подружжя, задоволено частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині на земельну ділянку площею 0.3000 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташовану в АДРЕСА_4, за кожним; по 1/2 частині земельну ділянку площею 0,3753 га, кадастровий номер НОМЕР_2, розташовану за адресою: АДРЕСА_5, за кожним; по 1/2 частині на жилий будинок в АДРЕСА_5, за кожним.

В порядку поділу спільного майна подружжя виділено в натурі та визнано право власності за ОСОБА_1 на автомобіль БМВ Х5 М, 2009 року випуску, що зареєстрований 27.12.2011 року за реєстраційним номером НОМЕР_3, мотоцикл БМВ Р1200ДС2008 року випуску, що зареєстрований 03.11.2011 року за реєстраційним номером НОМЕР_4. причіп-платформа . 2007 року випуску, що зареєстрований 06.12.2007 року за реєстровим номером НОМЕР_5.

В порядку поділу спільного майна подружжя виділено в натурі та визнано право власності за ОСОБА_2 на автомобіль Мерседес МЛ 63, 2007 року випуску, зареєстрований за номером НОМЕР_6, автомобіль БМВ 335, 2008 року випуску, що зареєстрований 10.06.2008 року за реєстраційним номером НОМЕР_7, автомобіль Тойота Тундра 2008 року випуску, зареєстрований 20.11.2009 року за реєстраційним номером НОМЕР_8.

В задоволенні решти позовних вимог за первісним та зустрічним позовом відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати частково та ухвалити нове, яким поділити спільне майно згідно з його позовними вимогами в остаточній редакції. В іншій частині просив залишити рішення суду першої інстанції без змін. В задоволенні зустрічного позову в частині, що суперечить позиції позивача, відмовити повністю. В апеляційній скарзі вказував на те, що рішення є несправедливим, оскільки судом порушено принципи рівності часток подружжя при розділі майна: вартість частки, виділеної відповідачу, значно перевищує вартість частки, виділеної позивачу, в той час, як він вже виплатив значну суму грошей відповідачу в рахунок компенсації розподілу майна, що суд не врахував зовсім. Також вказує на те, що у зв'язку із кількістю окремих об'єктів майна існує реальна можливість розподілу майна в натурі, тому розділ земельних ділянок та будинку в ідеальних рівних частках між подружжям є неправильним. Вказує, що суд не надав належної оцінки наданим ним доказам того, що спірна квартира є спільною сумісною власність подружжя, тому підлягає розподілу, і також суд дійшов до невірного висновку щодо відмови у визнанні за відповідачем боргових зобов'язань перед третьою особою.

У відповідності до ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як роз'яснено п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24.10.2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», у разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо несокаржуваної частини рішення ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення.

Згідно з вимогами ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу у відсутності відповідача ОСОБА_1, належним чином повідомленої про час та місце розгляду справи телефонограмою, зареєстрованою в журналі телефонограм Апеляційного суду Донецької області за №784, та через її представника ОСОБА_5, яка приймала участь у розгляді справи в апеляційній інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 і його представника ОСОБА_6, які просили апеляційну скаргу задовольнити, заперечення представника відповідача - ОСОБА_5, яка просила скаргу відхилити, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 29.11.2003 року до 28.10.2013 року. У шлюбі у них народився син: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. ( а.с. 9, 11 т.1)

Рішенням Ворошилівського районного суду м. Донецька від 28 жовтня 2013 року шлюб між сторонами розірвано.

Як встановлено статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Положеннями статей 68, 69 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею 70 СК України встановлено, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Як роз'яснено п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Відмовляючи в позовних вимогах про розподіл квартири АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодних доказів придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя, як і не надано доказів проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу на час придбання квартири відповідачем.

Зі справи вбачається, що згідно з нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 01 липня 2001 року ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1.

Сторони зареєстрували шлюб 29.11.2003 року.

Згідно з вимогами ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень.

Тому колегія суддів погоджується з рішенням суду в цій частині, і вважає, що спір вирішений правильно, а доводи апелянта про те, що в нього не було необхідності доказувати такі обставин, оскільки колишня дружина нібито не оспорювала факт проживання однією з ним родиною з 2001 року не є слушними, і спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що відповідач не визнавала таких обставин як під час розгляду справи, так і в суді апеляційної інстанції при перегляді оскаржуваного рішення.

Звертаючись до суду з вимогами про визнання за колишньою дружиною зобов'язання в розмірі ? частини боргу перед ОСОБА_3, позивач посилався на те, що договір позики був укладений під час шлюбу. В суді апеляційної інстанції він пояснював, що на гроші, позичені у ОСОБА_3, був придбаний автомобіль «Мерседес» для потреб родини.

Як встановлено частиною 4 статті 65 СК України, договір, укладений одним з подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Між тим, на підтвердження обставин щодо витрати позичених грошей в інтересах родини, щодо згоди дружини на укладання такого договору, належних доказів позивачем суду не надано.

Як роз'яснено у висновках Верховного Суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судових рішень, у процесі спору факт використання одержаного за договором на потреби сім'ї підлягає зацікавленою стороною, а наявність наданої в письмовій формі згоди другого з подружжя - з'ясуванню судом.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про відмову в позовних вимогах про визнання за ОСОБА_2 зобов'язань по поверненню ? частини боргу третій особі у зв'язку із його недоведеністю є правильним.

Судом першої інстанції також встановлено, що під час шлюбу сторони придбали наступне майно: земельну ділянку площею 0.2133 га у с. Андріївці Волноваського району Донецької області, земельну ділянку площею 0,1620 га, що розташована в с. Андріївці Волноваського району Донецької області, земельну ділянку площею 0,3000 га, що знаходиться в АДРЕСА_4, жилий будинок АДРЕСА_5.

Крім того, сторонами під час шлюбу придбаний автомобіль Тойота Тундра 2008 року випуску, зареєстрований 20.11.2009 року за реєстраційним номером НОМЕР_8, автомобіль BМW 335 2008 року випуску, що зареєстрований 10.06.2008 року за реєстраційним номером НОМЕР_7, автомобіль Мерседес МЛ 63, 2007 року випуску, зареєстрований за номером НОМЕР_6. За позивачем ОСОБА_1 зареєстровані автомобіль BМW Х5 М, 2009 року випуску, що зареєстрований 27.12.2011 року за реєстраційним номером НОМЕР_3, мотоцикл BМW Р1200ДС2008 року випуску, що зареєстрований 03.11.2011 року за реєстраційним номером НОМЕР_4. причіп-платформа 2007 року випуску, що зареєстрований 06.12.2007 року за реєстровим номером НОМЕР_5, полу причіп 2.8 , 2006 року випуску, сірого кольору, державний номер НОМЕР_9, що є спільним майном подружжя.

Вирішуючи спір у частині поділу земельних ділянок і будинку, суд визнав право власності на спірні земельні ділянки та жилий будинок в с. Андріївці за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по ? частині за кожним. Суд також розділив між сторонами автомобілі згідно з позовними вимогами позивача, виділивши в натурі йому автомобіль БМВ Х5 М, 2009 року випуску, мотоцикл БМВ Р1200ДС2008 року випуску, причіп-платформу, 2007 року випуску; і виділивши ОСОБА_2 автомобіль Мерседес МЛ 63, 2007 року випуску, автомобіль БМВ 335, 2008 року випуску, автомобіль Тойота Тундра 2008 року випуску. У вимогах про зарахування в частку відповідача отриманих нею від позивача грошей в сумі 238443 грн в якості компенсації при розподілі майна суд відмовив, виходячи з того, що такі вимоги недоведені.

Проте, погодитися з рішенням суду в цій частині неможливо, з наступних підстав.

Статтею 70 СК України встановлено, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Під час розгляду справи сторони самостійно визначили вартість спільного майна, що підтверджується однаковою оцінкою спірного майна в основному позові ОСОБА_1 і в зустрічному позові ОСОБА_2.

Таким чином, виходячи з оцінки сторонами майна у вигляді автомобілів, рішенням суду відповідачу виділено три автомобілі, вартість яких складає 1 000 000 грн, а позивачу виділено автотранспортних засобів вартістю 490 000 грн..

Позивач в апеляційній скарзі вказує на те, що судом першої інстанції порушений принцип рівності часток дружини та чоловіка, і колегія суддів погоджується з цим, оскільки нерівність часток при розподілі майна між сторонами в оскаржуваному рішенні є очевидною.

Під час перегляду рішення в суді апеляційної інстанції позивач вказував на те, що він визначав свої позовні вимоги щодо розподілу автотранспортних засобів з урахуванням інших власних вимог про розподіл квартири в Донецьку, яка оскаржуваними рішенням визнана приватною власності відповідача, і йому відмовлено в вимогах щодо її розподілу. На даний час він не має у власності жодного нерухомого майна, не має житла, і він має намір проживати в спірному будинку. Тому, вказуючи на те, що у відповідача є у власності квартира, і посилаючись на нерівність вартості часток розділеного судом першої інстанції спільного майна подружжя, просив виділити йому спірний будинок із земельними ділянками.

Такі обставини представник відповідача в суді не спростувала.

Згідно із ч.1 ст. 213, ч.2 ст. 308 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним, обґрунтованим і справедливим.

Між тим, враховуючи вартість часток сторін, оскаржуване рішення таким вимогам не відповідає.

Частинами 2,3 статті 70 СК України встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступитися від засади рівності часток подружжя за обставини, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересів сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Зі справи вбачається, що з січня 2012 року позивач ОСОБА_1 перерахував дружині ОСОБА_2 суму в розмірі 261343 грн.. (т.1 а.с.31-98 ).

Колегії суддів позивач пояснив, що на момент припинення шлюбних відносин в січні 2012 року, сторони дійшли до згоди про розділ спільного сумісного майна, за умовами якого, крім розподілу автотранспортних засобів, йому у власність залишиться будинок і земля у сел..Андріївка, а він виплатить дружині компенсацію в сумі 480 000 грн частками по 20000 грн щомісячно. З січня 2012 року він почав виконувати домовленість, перерахував на вказані нею реквізити її карткового рахунку та карткового рахунку її матері, суму в розмірі 261343 грн.. Але в подальшому відповідач відмовилася від розподілу сумісного спільного майна на таких умовах, тому він звернувся до суду. Також ОСОБА_1 погоджувався із відхиленням від рівності частко подружжя зі збільшенням частки відповідача, обумовленою вартістю виділених їй автомобілів, за умови виділення йому нерухомого майна.

Відповідач не оспорювала факт отримання даної суми, проте заперечувала, що ці гроші є компенсацією її частки при розподілі майна, а вказувала на те, що ці гроші позивач передавав їй на її утримання.

Як встановлено рішенням Апеляційного суду Донецької області від 11.06.2012 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання місця проживання дитини, рішенням Ворошилівського районного суду м.Донецьку від 26.10.2013 року про розірвання шлюбу між сторонами ( т.1. а.с 145), подружні стосунки між ними припинені з січня 2012 року, сторони проживають окремо один від одного, сумісного господарства не ведуть.

Таким чином, висновок суду, що позивач необгрунтовано звернувся з позовом про зарахування в частку відповідача виплаченої грошової компенсації в сумі 261343 грн., у зв'язку з чим йому відмовлено в цьому, є неправильним, оскільки суперечить встановленим вищевказаним обставинам. Пояснення свідка ОСОБА_9 - матері відповідача - про те, що вона витрачала гроші в сумі 72043 грн, отримані від позивача, на утримання належного сторонам будинку в сел.Андріївка, не підтверджуються об'єктивно іншими доказами, крім того, не спростовують обставин, на які в позові посилався ОСОБА_1.

Разом з тим, враховуючи, що сторони припинили проживання однією сім'єю з січня 2012 року, що встановлено рішеннями суду, і саме з цього часу ОСОБА_1 перераховував гроші ОСОБА_2, колегія суддів вважає доведеними вимоги позивача про зарахування перерахованих ним грошових сум колишній дружині в її частку майна як компенсацію при розподілі майна.

Пунктом 22 Постанови №11 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Пунктом 25 вказаної постанови роз'яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4,5 статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації чи попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

При вирішенні спору про розділ земельних ділянок і будинку суд першої інстанції посилався саме на ці норми закону, але не враховував обставин виплати позивачем дружині грошової компенсації при розподілі майна до звернення його з позовом до суду, оскільки відмовив в цих вимогах.

Враховуючи зазначене та вимоги закону, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині розподілу земельних ділянок та будинку, як таке, що не відповідає вимогам ст.10, 60, 214-215 ЦПК України та ч.1 ст.70 СК України, підлягає скасуванню.

Виходячи з того, що сторони погодилися із оцінкою спірного нерухомого майна під час розгляду справи, не оспорювали його вартість, яка співпадає в основному та зустрічному позовах, враховуючи фактично виплачену відповідачу компенсацію в розмірі 261343 грн в рахунок вартості частки майна, що підлягає розділу, і те, що вартість частки позивача в будь-якому разі не буде перевищувати частку відповідача навіть за умови виділення йому нерухомого майна, колегія суддів вважає, що вимоги позивача про виділ йому в натурі спірного будинку та земельних ділянок, загальною вартістю 38078 грн (37765 грн + 1358 грн + 340 грн + 1915 грн), підлягають задоволенню, з скасуванням рішення в частині розподілу земельних ділянок, будинку, в частині відмови зарахування в частку відповідача виплаченої грошової компенсації в сумі 261343 грн., і ухваленням нового рішення в цій частині.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення суду підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню в частині розподілу земельних ділянок, будинку, в частині відмови зарахування в частку відповідача виплаченої грошової компенсації в сумі 261343 грн., з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення таких позовних вимог ОСОБА_1. Тому за позивачем слід визнати в порядку розподілу спільно сумісного майна подружжя право власності на земельну ділянку площею 0,2133 га у сел.Андріївка Волноваського району Донецької області; на земельну ділянку площею 0,1620 га в сел.Андріївка Волноваського району Донецької області, об'єднані в одну земельну ділянку площею 0,3753 га на підставі рішення Андріївської сільської ради від 09.02.2011 року; на земельну ділянку площею 0.3000 га в АДРЕСА_4; на жилий будинок АДРЕСА_5. Також зарахувати в частку ОСОБА_2 отримані нею кошти в сумі 261343 грн як грошову компенсацію при розділі спірного майна.

Оскільки в частині розподілу спірної квартири, автотранспортних засобів і боргових зобов'язань рішення суду постановлено з дотримання норм матеріального і процесуального права, в ньому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються допустимими доказами, дослідженими в судовому засіданні, то підстав для його скасування не вбачається. Тому в решті слід залишити рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309,313,314 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 26 лютого 2015 року скасувати в частині розподілу земельних ділянок, будинку, в частині відмови зарахування в частку відповідача виплаченої грошової компенсації в сумі 261343 грн..

Позовні вимоги ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя в цій частині задовольнити.

Визнати в порядку розподілу спільно сумісного майна подружжя право власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,2133 га у сел.Андріївка Волноваського району Донецької області; на земельну ділянку площею 0,1620 га в сел.Андріївка Волноваського району Донецької області, об'єднані в одну земельну ділянку площею 0,3753 га на підставі рішення Андріївської сільської ради від 09.02.2011 року; на земельну ділянку площею 0.3000 га в АДРЕСА_4; на жилий будинок АДРЕСА_5.

Зарахувати в частку ОСОБА_2 отримані нею кошти в сумі 261343 грн (двісті шістдесят одна тисяча триста сорок три грн.), як грошову компенсацію при розділі спірного майна.

В решті залишити рішення суду без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді