АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/6880/14-ц Головуючий у 1-й інстанції
№ провадження 22ц/774/669/К/15 Пустовіт О.Г.
Категорія - 27 (I) Доповідач Митрофанова Л.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області

в складі : головуючого судді: Митрофанової Л.В.

суддів: Грищенко Н.М., Савіної Г.О.

при секретарі: Петренко К.І.

за участі: представника позивача Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" - Подолінного Романа Георгійовича;

представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6;

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 28 січня 2015 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

В червні 2014 року Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" (надалі - ПАТ КБ "ПриватБанк") звернулось із позовом до ОСОБА_5, про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування яких зазначив, що 13 серпня 2008 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є позивач ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № б/н за умовами якого відповідач отримала кредит в сумі 15000 грн. у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач своїх зобов'язань за кредитним договором не виконувала, у зв'язку із чим за вказаним договором утворилась заборгованість, яка станом на 30.04.2014 року становить 40320 грн. 94 коп. і яку позивач просив стягнути з відповідача.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 28 січня 2015 року ПАТ КБ "ПриватБанк" відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ "ПриватБанк" ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції із ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що судом першої інстанції при ухвалені рішення не враховано всіх вимог договору, Умов та Правил, та не враховано, що ним не пропущено строк позовної давності для звернення з позовом до суду, оскільки згідно Умов та Правил строк дії карти автоматично прологовувався на новий строк, тому на теперішній час кредитний договір є дійсним, оскільки жодна із сторін не заявила про свій намір його розірвати.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так судом першої інстанції встановлено, що 13 серпня 2008 р. між позивачем та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідачу було надано грошові кошти в розмірі 15000 грн. у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Банк свої зобов'язання виконав повністю, а ОСОБА_5 зобов'язання з повернення коштів не виконала.

Відповідно до позовної заяви та наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 30 квітня 2014 року, загальна сума боргу відповідача по кредитному договору за невиконання умов договору складає 40320,94 грн.

12 червня 2014 року, у зв'язку із невиконанням ОСОБА_5 зобов'язань по поверненню кредитних коштів позивач звернувся до суду із зазначеним позовом.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся з позовом із пропуском строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.528 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимогам ЦК України, інших актів цивільного законодавства .

Згідно зі ст. 631 ЦК України строком договору саме є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

За ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 5 ст.261 ЦК України встановлено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Норми ст. 256 Цивільного кодексу України визначають, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до норм ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Як убачається з Заяви ОСОБА_5 строк дії кредитного договору становить 1 рік, тобто кінцевий термін повернення кредитних грошів, становить 13.08.2009 року. Таким чином у позивача виникло право вимагати повернення кредитних коштів згідно умов договору 13.08.2009 року.

Крім того, як убачається із розрахунків, наданих позивачем, остання операція за спірним договором (погашення пені) була проведена відповідачем 04.08.2009 року.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду із відповідним позовом про захист свого порушеного права лише в червні 2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Вимогу про застосування строку позовної давності представником відповідача було заявлено в судовому засіданні в суді першої інстанції.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що відповідно до п.9.12 Умов та правил надання банківських послуг, відповідно до умов якого, договір автоматично лонгується на такий же термін, колегія суддів до уваги не бере з огляду на наступне.

Згідно Умов та правил надання банківських послуг, мінімальний обов'язковий платіж це розмір боргових зобов'язань позичальника, які щомісячно підлягають сплаті позичальником на протязі строку дії картки.

Зі змісту Умов та правил надання банківських послуг вбачається, що строк погашення кредиту у повному обсязі здійснюється протягом 360 днів, кількість платежів 12.

Отже, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі (кінцевий строк повного погашення кредиту за договором) починається зі спливом останнього дня для погашення заборгованості (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору, який може продовжуватися, як це передбачено п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг, відповідно до яких договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання та автоматично лонгується на такий же термін.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що перебіг строку позовної давності щодо повернення кредитних коштів починається після настання кінцевого терміну повернення грошів і становить 13 серпня 2009 року.

Посилання в апеляційній скарзі на ті обставини, що кредитний договір щорічно лонгується, та діє до теперішнього часу, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання та автоматично лонгується на такий же термін, договором не передбачено, що він логується біль ніж один раз. Таким чином 13.08.2009 року договір було пролонговано до 13.08.2010 року, подальша його лонгація договором не передбачена, у зв'язку із чим строк позовної давності спливає 13.08.2013 року, а звернення в суд мало місце в червні 2014 року.

Також колегія суддів не може прийняти до уваги доводи позивача про те, що строк дії платіжної карти не припинено, оскільки позивачем, відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів надання відповідачу вказаної карти та строку її дії.

Крім того, як убачається із матеріалів справи судовим наказом від 31 березня 2010 року з ОСОБА_5 на користь позивача було стягнуто зокрема, заборгованість за кредитним договором в розмірі 18764 грн. 40 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом, заборгованість по комісії за користування кредитом, штраф (фіксована частина), штраф (процентна складова). Судовий наказ не скасовано, проте виконавчий документ постановою державного виконавця повернено стягувачу через відсутність належного боржнику майна на яке може бути звернення стягнення.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У абз. 1, 2 п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" судам розяснено, що зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Таким чином, оскільки ухвалене судове рішення (судовий наказ) про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, то нарахування комісійних, неустойки тощо поза строком дії кредитного договору законом не передбачено, а вимог згідно ст. 625 ЦК України банк не заявляв.

Таким чином, аналізуючи вище наведене, колегія суддів приходить до висновку, що у позивача взагалі відсутнє право на пред'явлення до відповідача вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, заборгованості по процентам за користування кредитом заборгованості по комісії за користування кредитом, штрафу (фіксована частина), штрафу (процентна складова).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку що, встановивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права не допустив порушень норм процесуального права які призвели б до неправильного вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку, про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк".

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 28 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: