19 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Управління Держкомзему в м. Дніпропетровську Дніпропетровської області, третя
особа - Дніпропетровська міська рада, про визнання недійсним державного акта на земельну ділянку та зобов'язання вчинити певні дії,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2014 року,
в с т а н о в и л а:
У березні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5, Управління Держкомзему в м. Дніпропетровську Дніпропетровської області, третя особа - Дніпропетровська міська рада, про визнання недійсним державного акта на земельну ділянку та зобов'язання вчинити певні дії.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 15 лютого 2007 року за договором купівлі-продажу вона придбала домоволодіння АДРЕСА_1. ОСОБА_5 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 7 вересня
2006 року належить земельна ділянка площею 0,1500 га, що межує із земельною ділянкою позивача. Зазначала, що 22 червня 2011 року вона звернулася до Дніпропетровської міської ради з заявою про передачу їй у власність земельної ділянки площею 0,1 га, на якій розташовані житловий будинок і господарські споруди, і отримала дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки.
Посилаючись на те, що під час розробки технічної документації було з'ясовано, що межі земельної ділянки, яка виділена відповідачу, у державному акті та в натурі по всій довжині накладаються на межі її земельної ділянки, просила визнати недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 7 вересня 2006 року, яка розташована по АДРЕСА_2 виданий на ім'я ОСОБА_5, у зв'язку з допущенням в ньому технічної помилки щодо просторового місцеположення земельної ділянки площею 0,1500 га, допущену в результаті неправильного розміщення вказаної земельної ділянки та зобов'язати відповідача повернути самовільно зайняту земельну ділянку площею 79 кв. м по всій довжині межі їх домоволодінь, згідно плану від
12 травня 2014 року.
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від

16 жовтня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Управління Держкомзему в м. Дніпропетровську Дніпропетровської області, третя особа - Дніпропетровська міська рада, про визнання недійсним державного акта на земельну ділянку та зобов'язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 7 вересня 2006 року, виданого на імʼя ОСОБА_5 в частині підтвердження речового права такої особи на земельну ділянку площею 0,15 га, що розташована за адресою:

АДРЕСА_2, у звʼязку з технічною помилкою щодо просторового розташування земельної ділянки на місцевості. Зобовʼязано ОСОБА_5 повернути ОСОБА_4 земельну ділянку площею 79 кв. м по всій довжині межі домоволодінь АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від

20 жовтня 2014 року виправлено у вступній та резолютивній частині рішення Ленінського районного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня

2014 року, а саме: виправлено площу земельної ділянки з 0,15 га на вірну

79 кв. м.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2014 року рішення Ленінського районного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2014 року та ухвалу Ленінського районного суду

м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Управління Держкомзему в м. Дніпропетровську Дніпропетровської області, третя особа - Дніпропетровська міська рада, про визнання недійсним державного акта на земельну ділянку та зобов'язання вчинити певні дії відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2014 року та залишити в силі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2014 року, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що державний акт на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_5, в частині підтвердження речового права такої особи на земельну ділянку 0,15 га виданий у звʼязку з технічною помилкою щодо просторового розташування земельної ділянки на місцевості.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 не є власником або користувачем земельної ділянки, а тому права останньої не порушуються.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від

16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», із змінами та доповненнями, (далі - Постанова) згідно зі статтею 158 ЗК суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Зазначені спори підлягають розгляду місцевими судами незалежно від того, розглядалися вони попередньо органом місцевого самоврядування або органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів чи ні. Рішення цих органів щодо такого спору не може бути підставою для відмови в прийнятті заяви чи для закриття провадження в порушеній справі.

Згідно п. 7 Постанови власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

У підпункті ґ) пункту 18 Постанови зазначено, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. № 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу.

В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. № 1702-VІ.

Суд апеляційної інстанції встановив, що рішення органами виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про передачу у власність або у користування ОСОБА_4 спірної земельної ділянки не приймалось, прийшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки останні не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов до висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 грудня

2014 року, тому що судове рішення законне та обґрунтоване.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Управління Держкомзему в м. Дніпропетровську Дніпропетровської області, третя особа - Дніпропетровська міська рада, про визнання недійсним державного акта на земельну ділянку та зобов'язання вчинити певні дії залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко