АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц /796/9278/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - Москаленко К.О.
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Телегіній Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за апеляційними скаргами Державної адміністрації залізничного транспорту України, поданою представником ОСОБА_2, та ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Державної адміністрації залізничного транспорту України про скасування наказу в частині позбавлення щомісячної премії, проведення розрахунку, виплату середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди,

встановила:

У грудні 2014 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державної адміністрації залізничного транспорту України про визнання незаконним та скасування наказу від 01.09.2014 року №Ц-1/867 в частині позбавлення позивача премії за червень 2014 року, також просив стягнути з відповідача на користь позивача недоплачені в день звільнення кошти в сумі 1937 грн. 99 коп., що складаються із залишку компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, вихідної допомоги та незаконно утриманої щомісячної премії за червень 2014 року.

Також позивач просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 02.08.2014 року по день ухвалення рішення суду, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати 306 грн. 08 коп. за кожен робочий день затримки.

Крім того, позивач просив стягнути у відшкодування моральної шкоди 20 000 грн.

Під час розгляду справи позивач збільшив розмір позовних вимог у частині залишку компенсації за невикористані дні щорічної відпустки - до суми 150 грн. 66 коп., та залишку вихідної допомоги - до суми 2638 грн. 75 коп., тому загальний розмір цих вимог, з урахуванням утриманої щомісячної премії за червень 2014 року - 403 грн. 44 коп., становить 3192 грн. 85 коп.

Також позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку, починаючи з 02.08.2014 року по день ухвалення рішення суду, виходячи з визначеного позивачем розміру середньоденної заробітної плати - 363 грн. 75 коп. за кожен робочий день затримки, всього у розмірі 76 023 грн. 75 коп.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 червня 2015 року позов задоволено частково :

- визнано незаконним та скасовано наказ Державної адміністрації залізничного транспорту України від 01.09.2014 року № Ц-1/867 в частині позбавлення ОСОБА_4 премії за червень 2014 року.

- стягнуто з Державної адміністрації залізничного транспорту України на користь ОСОБА_4 недоплачені в день звільнення кошти на загальну суму у розмірі 2197 грн. 03 коп., з яких: 150 грн. 66 коп. - залишок компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, 1642 грн. 93 коп. - залишок вихідної допомоги та 403 грн. 44 коп. - щомісячна премія за червень 2014 року.

- стягнуто з Державної адміністрації залізничного транспорту України на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 15 816 грн. 50 коп. та відшкодування моральної шкоди 500 грн.

Стягнуто з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 423 грн. 74 коп.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник відповідача - Державної адміністрації залізничного транспорту України подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказує на те, що судом першої інстанції не було враховано «Положення про преміювання керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців Державної адміністрації залізничного транспорту України», затвердженого генеральним директором Укрзалізниці 29.03.2007 року та погодженого з профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці.

Відповідно до вказаного Положення, працівники, які допустили виробничі недоліки в роботі і випадки порушення виробничої або трудової дисципліни, позбавляються премії повністю або частково за той місяць, в якому було вчинено порушення або поступили відомості про них. Оскільки статистична звітність з залізниць надходить до кінця місяця, який слідує за звітним, матеріали про виконання показників преміювання та виплата премії працівникам апарату Укрзалізниці провадиться на два місяці пізніше звітного, що теж передбачено Положенням про преміювання.

Оскільки наказом Укрзалізниці від 11.06.2014 року № 26 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» позивачу оголошено догану, то рішенням комісії від 01.09.2014 року № Ц-1/867 премії позбавлено повністю.

Оскільки бухгалтерія Департаменту управління справами відповідача провела повний і належний розрахунок заробітної плати з виплатою всіх належних сум позивачеві у відповідності до вимог чинного законодавства, тому висновки суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог апелянт вважає хибними.

Позивач ОСОБА_4 також не погодився з рішенням суду першої інстанції, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення змінити, стягнувши з відповідача на його користь недоплачені в день звільнення кошти в розмірі 3015 грн. 64 коп., з яких: 969 грн. 27 коп. - залишок компенсації за невикористані дні щорічної відпустки; 1642 грн. 93 коп. - залишок вихідної допомоги та 403 грн. 44 коп. - незаконно утримана щомісячна премія за червень 2014 року.

Також просив стягнути середній заробіток за весь період затримки розрахунку, починаючи з дня звільнення по день постановлення рішення суду першої інстанції, на загальну суму 67 378 грн. 29 коп., виходячи із встановленого судом розміру середньоденного заробітку 316 грн. 33 коп., а також відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000 грн.

Позивач посилався на те, що судом першої інстанції безпідставно та необґрунтовано відхилено частину його грошових вимог, а саме: суму залишку компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, недоплаченої роботодавцем у день звільнення; суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку; суми відшкодування моральної шкоди.

Позивач вважає, що суд першої інстанції, встановивши правильний розмір суми компенсації 9-ти днів щорічної відпустки у сумі 2762 грн. 34 коп., повинен був вийти за межі позовних вимог та стягнути правильно різницю між нарахованою і виплаченою сумами компенсації - 969 грн. 27 коп., а не 150 грн. 66 коп., як просив позивач у позовній заяві.

Позивач вважає, що суд незаконно стягнув середній заробіток не за весь строк затримки розрахунку, а лише за період часу з дня звільнення по 07.10.2014 року, коли відповідачем була виплачена неоспорювана сума коштів, а не по день ухвалення рішення суду, як визначено законом. Такий висновок позивач вважає безпідставним, оскільки він суперечить положенням ст. 117 КЗпП України, адже спір вирішено на користь працівника.

Погоджуючись із вирахуваним судом розміром середньоденного заробітку - 316 грн. 33 коп., позивач просив стягнути середній заробіток не за 50 робочих днів, а за 213 робочих днів, тобто до дня ухвалення рішення судом першої інстанції.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_4 підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив задовольнити, апеляційну скаргу відповідача - відхилити.

Представник відповідача ОСОБА_5 просила задовольнити апеляційну скаргу відповідача та повністю відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги позивача та відповідача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що він з 30.10.2012 року працював в Головному юридичному управлінні Укрзалізниці і 01.08.2014 року був звільнений у зв'язку з скороченням. Однак, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України відповідач не виплатив позивачу в день звільнення всіх належних йому при звільненні сум та не надав письмового повідомлення з розрахунком.

Відповідач здійснював виплати частинами до 07.10.2014 року, проте здійснив виплати в неналежному розмірі.

Так, позивач вважає безпідставним позбавлення його щомісячної премії за червень 2014 року у розмірі 403 грн. 44 коп. оспорюваним наказом відповідача від 01.09.2014 року № Ц-1/867, прийнятим у той час, коли позивач вже не працював на підприємстві, у зв'язку з чим, просив суд визнати наказ незаконним та скасувати його, і відповідно стягнути суму невиплаченої премії у розмірі 403 грн. 44 коп.

Також, позивач посилається на порушення відповідачем Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року при обчисленні суми компенсації за невикористані 9 днів щорічної відпустки та суми вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку.

Виходячи з суми середньоденної заробітної плати у розмірі 363 грн. 75 коп., позивач вважає, що розмір вихідної допомоги мав складати 7638 грн. 75 коп., тоді як відповідачем було сплачено 5000 грн., отже недоплачена сума становить 2638 грн. 75 коп.

Також позивачем розраховано, що розмір компенсації за невикористану відпустку мав становити 1943 грн. 73 коп., тоді як відповідачем було сплачено 1793 грн. 07 коп., отже, недоплата становить суму 150 грн. 66 коп.

Такий розрахунок позовних вимог позивач обґрунтовував включенням до здійсненого ним розрахунку розміру середньоденної заробітної плати ( 363 грн. 75 коп.) суми спірної невиплаченої премії - 403 грн. 44 коп. за червень 2014 року, суми виплаченої з запізненням у жовтні 2014 року премії за липень 2014 року - 403 грн. 44 коп., а також виплаченої з запізненням у вересні 2014 року суми премії за результатами роботи за 2013 рік у розмірі 1584 грн. 99 коп.

Крім того внаслідок протиправної поведінки відповідача позивач зазнав душевних страждань. Протиправна поведінка виразилась у багатоепізодному порушенні трудових прав позивача, що спричинило душевні страждання позивача, і у зв'язку з цим позивач змушений був приймати лікарські засоби заспокійливої дії. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінив у 20 000 грн.

При вирішенні даного спору судом першої інстанції встановлено, що наказом Укрзалізниці від 30.10.2012 року №780/ос позивача було прийнято на посаду юрисконсульта Головного юридичного управління Державної адміністрації залізничного транспорту України.

Наказом Укрзалізниці від 31.07.2014 року №1200/а позивача було звільнено у зв'язку з скороченням штату на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

Наказом Укрзалізниці від 01.09.2014 року №Ц-1/867 позивача було позбавлено премії за червень 2014 року у розмірі 403 грн. 44 коп. - за недоліки в роботі, зазначені в наказі від 11.06.2014 року №26 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності».

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання незаконним наказу про позбавлення позивача щомісячної премії, суд першої інстанції виходив з того, що вирішення питання про позбавлення щомісячної премії працівника наказом від 01.09.2014 року як додатковий захід впливу, після притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності 11.06.2014 року та його звільнення 01.08.2014 року, є необґрунтованим і суперечить меті та загальним засадам дисциплінарної відповідальності як виду юридичної відповідальності, положенням ст.ст.140, 147 та 149 КЗпП України.

З даними висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується частково, лише щодо обґрунтованості вимог про визнання незаконним та скасування наказу відповідача від 01.09.2014 року з підстав видання роботодавцем наказу щодо працівника, який вже звільнений.

Так, відповідно до ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (ст. 40, 41 КЗпП).

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Таким чином, видання наказу щодо працівника, з яким припинено трудовий договір, не передбачено чинним законодавством та суперечить положенням ст. 21, 36, 47 КЗпП України.

Однак висновок суду про те, що позбавлення премії позивача слід вважати додатковим заходом дисциплінарного стягнення, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки заходи стягнення за порушення трудової дисципліни передбачені ст. 147 КЗпП України. Позбавлення премії або надбавок до заробітної плати не може розглядатися як захід дисциплінарного стягнення навіть тоді, коли це прямо передбачено за несвоєчасне виконання завдань або порушення трудової дисципліни, оскільки статтею 2 Закону України «Про оплату праці» премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми, віднесені до заохочувальних та компенсаційних виплат.

Разом з тим, враховуючи вимоги ч. 2 ст. 308 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині визнання незаконним та скасування наказу відповідача від 01.09.2014 року про позбавлення премії ОСОБА_4 - необхідно залишити без змін, оскільки правові підстави для видання наказу щодо звільненого з 01.08.2014 року працівника - у відповідача були відсутні.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення не нарахованої та не виплаченої премії за червень 2014 року у сумі 403 грн. 44 коп., суд виходив із незаконності виданого наказу від 01.09.2014 року та стягнення премії як наслідок його скасування.

Однак колегія суддів з такими висновками не погоджується, враховуючи наступне.

За змістом ч. 2, 3 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п.2.3, 2.4 Положення про преміювання керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців Державної адміністрації залізничного транспорту України, затвердженого генеральним директором Укрзалізниці 29.03.2007 року, за погодженням із профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці, працівники, до яких застосовані заходи стягнення, позбавляються премії повністю за той місяць, в якому застосоване стягнення.

Як встановлено з матеріалів справи, наказом відповідача за № 26 від 11.06.2014 року головного юрисконсульта відділу правової роботи управління договірної, інвестиційної та правової роботи Головного юридичного управління ОСОБА_4 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності - оголошення догани. Даних про скасування цього наказу матеріали справи не містять.

Таким чином, враховуючи вимоги ст. 97 КЗпП України та п.2.4 Положення про преміювання, згідно з яким позивач не підлягає преміюванню за червень 2014 року, а також ті обставини, що премія за червень 2014 року не була нарахована позивачу у період його роботи та на день звільнення, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення премії у розмірі 403 грн. 44 коп. не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення премії в розмірі 403 грн. 44 коп. та ухвалення у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Також судом встановлено, що відповідач в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, в день звільнення позивача не провів виплати всіх належних позивачу і неоспорюваних сум, оскільки днем звільнення позивача є останній день роботи згідно наказу від 31.07.2014 року, при цьому виплати проводились після звільнення в період з 01.08.2014 року по 07.10.2014 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку та суми вихідної допомоги, суд першої інстанції виходив з того, що розрахунок нарахованих та виплачених ОСОБА_4 відповідачем зазначених виплат не у повному обсязі відповідає вимогам «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року. При цьому розрахунки позивача суд також вважав необґрунтованими і такими, що не відповідають вимогам Порядку.

Розраховуючи розмір середнього заробітку для обчислення суми компенсації за невикористану відпустку, суд першої інстанції посилався на п.2-3 Порядку, відповідно до яких премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату, а одноразова винагорода за підсумками роботи за рік включається до середнього заробітку шляхом додавання до заробітку кожного місяця розрахункового періоду 1/12 винагороди, нарахованої в поточному році за попередній календарний рік.

Тому суд першої інстанції вважав безпідставними твердження позивача про необхідність включення сум премій, виплачених йому після звільнення, до загальної суми заробітної плати для подальшого розрахунку.

При обчисленні суми сумарного заробітку позивача за період з серпня 2013 року по липень 2014 року, суд включив нараховані відповідачем суми заробітної плати за цей період усього у сумі 76 438, 38 грн., з додаванням 3/12 премії позивача за підсумками роботи за 2013 рік, а саме : 76 438 грн. 38 коп. + 600 грн. 38 коп. = 77 038 грн. 76 коп.

Виходячи із того, що позивачем не була використана відпустка у кількості 9 днів, то суму компенсації позивачу за невикористані 9 днів відпустки судом було обчислено наступним чином: (77 038 грн. 76 коп. /251 робочих днів) х 9 днів відпустки = 2762 грн. 34 коп.

Оскільки відповідачем було нараховано позивачу компенсацію у розмірі 1793 грн. 07 коп., а судом - 2762 грн. 34 коп., проте позивачем заявлено позовні вимоги у цій частині на суму 150 грн. 66 коп., то відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у межах заявленої суми - 150 грн. 66 коп.

При обчисленні розміру вихідної допомоги позивачу при звільненні суд виходив з положень ст. 44 КЗпП України, відповідно до якої при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 1статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Посилаючись на п.3, п.4,8 Порядку, середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці перед звільненням обчислена судом за формулою: (сума 2/12 премії за підсумками роботи за 2013 рік у розмірі 400, 25 грн. + сума нарахованої заробітної плати за червень-липень 2014 року у розмірі 12 885 грн. 69 коп.) / на 42 фактично відпрацьовані робочих дні протягом червня - липня 2014 року = 316 грн. 33 коп.

Враховуючи, що середньомісячна кількість робочих днів за два останні місяці роботи червень-липень 2014 року становить 21 день, то сума вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати судом обчислена у розмірі : 316, 33 грн. х 21 робочих днів = 6 642 грн. 93 коп.

Вважаючи, що розмір нарахованої відповідачем суми вихідної допомоги становить 5000 грн., суд визначив, що позивачу не донараховано 1642 грн. 93 коп., тому вимоги позивача в цій частині задовольнив на вказану суму.

Проте погодитись з такими висновками суду першої інстанції неможливо, оскільки висновки не у повному обсязі відповідають обставинам справи, ґрунтуються на неповно встановлених обставинах, що мають значення для справи , та зроблені з порушенням норм матеріального права, а саме - п.3.4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року ( далі - Порядок).

Як вбачається зі змісту наказу про звільнення позивача, йому підлягає виплаті компенсація за 9 календарних днів відпустки ( а.с. 62).

Відповідно до п.2 Порядку, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

При цьому пунктами 3 та 4 зазначеного Порядку передбачено як перелік виплат, що включаються у розрахунок середньої заробітної плати, так і перелік виплат, які не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати.

Зокрема, пунктом 3 Порядку визначено, що премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Одноразова винагорода за підсумками роботи за рік і за вислугу років включається до середнього заробітку шляхом додавання до заробітку кожного місяця розрахункового періоду 1/12 винагороди, нарахованої у поточному році за попередній календарний рік.

Відповідно до п.п. «б» п.4 Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження не враховуються одноразові виплати ( компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога тощо).

Проте зазначені вимоги Порядку не були належним чином враховані судом першої інстанції, не було прийнято до уваги наявні у матеріалах справи дані розрахункових листків заробітної плати ОСОБА_4 за період серпень 2013 року - липень 2014 року ( а.с. 27-30), не з'ясовано, з яких виплат складалась заробітна плата позивача у травні 2014 року, у зв'язку з чим не вірно визначено розмір середньоденної заробітної плати для обчислення компенсації за невикористану відпустку.

Враховуючи, що обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористану відпустку провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують такій виплаті, то, відповідно до заявлених ОСОБА_4 позовних вимог, з'ясуванню підлягають обставини щодо проведення усіх виплат, здійснених відповідачем за кожен місяць цього періоду - з серпня 2013 року по липень 2014 року.

Як вбачається з розрахункового листка заробітної плати позивача за серпень 2013 року, йому була нарахована та виплачена у серпні 2013 року матеріальна допомога у розмірі 4532 грн. (а.с. 27); із витребуваної судом апеляційної інстанції копії розрахункового листка за травень 2014 року ( а.с. 134) вбачається, що позивачу у вказаний період була виплачена матеріальна допомога у розмірі 5043 грн.

Відповідно до п.п. «б» п.4 Порядку зазначені суми матеріальної допомоги не підлягають включенню до розрахунку, проте, як вбачається із наведеного судом в оскаржуваному рішенні розрахунку, сума сумарного заробітку за вищевказаний період визначена у розмірі 76 438 грн. 38 коп., яка включає у себе матеріальну допомогу, виплачену у серпні 2013 року та травні 2014 року.

Крім того, не зважаючи на включення до сумарного заробітку за 12 місяців суми 1/3 частини одноразової винагороди за підсумками роботи за 2013 рік, що виплачена у липні 2013 року, - 816 грн. 51 коп., судом було додатково включено до розрахунку ще 600 грн. 38 коп., тобто 3/12 частини від загальної суми цієї ж винагороди, яка складає 2401 грн. 50 коп.

Зазначений розрахунок колегія суддів вважає необґрунтованим та зробленим з порушенням вищевказаних вимог Порядку, оскільки розмір заробітної плати, що підлягає включенню до розрахунку, необхідно визначати окремо за кожен місяць, за виключенням із нього виплат, які відповідно до п. 4 Порядку не підлягають включенню до розрахунку, та із додаванням до заробітку кожного місяця розрахункового періоду 1/12 винагороди, нарахованої у поточному році за попередній календарний рік.

Разом з тим, неможливо погодитись із розрахунком середньої заробітної плати, здійсненим відповідачем, з якого вбачається, що розмір одноразової винагороди за підсумками роботи за 2013 рік був включений до розрахунку в сумі 816 грн. 51 коп., що становить 1/3 від усієї нарахованої суми, що також суперечить п.3 Порядку та вимогам ст. 116 КЗпП України.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи , організації, провадиться в день звільнення.

Як вбачається з листа відповідача від 20.11.2014 року на звернення позивача, йому повідомлено, що на виконання наказу Укрзалізниці від 10.06.2014 року № ЦЗ-1-10/582 ОСОБА_4 нараховано та сплачено премію за підсумками 2013 року в розмірі 2401 грн. 50 коп. ( оклад за грудень 2013 року - 4803 грн. х50%) ( а.с. 19).

Відповідно до змісту цього наказу, у пункті 1 зазначено : виплатити винагороду за підсумком роботи за 2013 рік працівникам апарату Укрзалізниці в розмірі 50 відсотків посадового окладу ( місячної тарифної ставки, розрахованої на норму 167 год.), який склався на кінець 2013 року. Винагороду нарахувати та сплатити рівними частинами протягом ІІІ кварталу 2014 року.

Виходячи із того, що у липні 2014 року позивачу було виплачено зазначену одноразову винагороду в сумі 816 грн. 51 коп., тобто 1/3 частину від нарахованої суми, а решту 2/3 винагороди в сумі 1584 грн. 99 коп. - після звільнення у серпні 2014 року, то слід дійти висновку, що загальний розмір цієї винагороди був визначений відповідно до наказу від 10.06.2014 року та нарахований у липні 2014 року в розмірі 2401 грн. 50 коп.

Таким чином, виходячи із вимог п. 3 Порядку про включення до розрахунку середнього заробітку одноразової винагороди за підсумками роботи за рік саме нарахованої у поточному році за попередній календарний рік, а не виплаченої її частини, а також вимог ст. 116 КЗпП України, відповідно до якої інші 2/3 частини винагороди мали бути сплачені позивачу у день звільнення, колегія суддів дійшла висновку про те, що вся сума нарахованої у липні 2014 року винагороди - 2401 грн. 50 коп. повинна бути включена до розрахунку шляхом додавання до заробітку кожного місяця 1/12 її частини, тобто: 2401 грн. 50 коп. /12 = 200 грн. 13 коп.

Враховуючи вищевикладене, на підставі даних розрахункових листків заробітної плати позивача за період серпень 2013 року - липень 2014 року, колегією суддів визначено суму сумарного заробітку за вказаний період, із виключенням із нього вищевказаної матеріальної допомоги - 4532 грн. та 5043 грн., а також 1/3 частини річної премії - 816 грн. 51 коп., із включенням до заробітку кожного місяця 1/12 цієї винагороди, тобто по 200 грн. 13 коп. до заробітної плати за кожен місяць, з проведенням індексації заробітку, як застосовано відповідачем у відповідному розрахунку ( а.с. 136-138).

Таким чином колегією визначено, що сума заробітної плати позивача за вказаний період, яка повинна бути включена до розрахунку, становить 68 733 грн. 40 коп.

Як вбачається з проведеного судом першої інстанції розрахунку середньоденної заробітної плати для визначення розміру компенсації за невикористану відпустку, судом прийнято до розрахунку 251 робочий день, що суперечить вимогам п.7 Порядку та ст. 73 КЗпП України.

Так, пунктом 7 Порядку визначено, що нарахування виплат за час щорічної відпустки або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях, провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Отже, для розрахунку слід приймати кількість календарних днів за 12 місяців розрахункового періоду за мінусом святкових і неробочих днів, встановлених законодавством.

Разом з тим, виключення судом першої інстанції також кількості вихідних днів ( ст. 67 КЗпП України) та врахування лише кількості робочих днів, є безпідставним, оскільки святкові та неробочі дні визначені ст. 73 КЗпП України, відповідно до якої святковими днями є: 1 січня - Новий рік, 7 січня - Різдво Христове, 8 березня - Міжнародний жіночий день, 1 і 2 травня - День міжнародної солідарності трудящих, 9 травня - День перемоги, 28 червня - День Конституції України, 24 серпня - День незалежності України. Робота також не провадиться в дні релігійних свят: 7 січня - Різдво Христове, один день (неділя) - Пасха (Великдень), один день (неділя) - Трійця.

Крім того, відповідно до абзацу 6 п. 2 Порядку, час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Відповідно до листів Мінпраці та соцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2013 рік» та «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік», кількість святкових і неробочих днів у розрахунковому періоді становить 10 днів.

Згідно з абз. 6 п. 2 Порядку підлягають виключенню також дні, що були визначені підприємством як відпустка без збереження заробітної плати і неповний робочий тиждень та окремо зазначені у розрахункових листках: у грудні 2013 року - 2 неробочі дні, у січні 2014 року - 5 неробочих днів, у лютому 2014 року - 4 неробочі дні, відпустка без збереження заробітної плати - 2 дні, у березні 2014 року - 4 дні неповного робочого тижня, у квітні 2014 року - 1 день відпустки без збереження заробітної плати, а всього - 18 днів.

Таким чином, кількість календарних днів, які слід приймати для розрахунку, є наступною : 365 (календарних днів за 12 місяців розрахункового періоду) - (10+18) = 337.

Отже, середньоденний заробіток для розрахунку компенсації за невикористану відпустку становить: 68 733 грн. 40 коп./ 337 днів = 203 грн. 96 коп. Тому сума компенсації за 9 календарних днів відпустки повинна становити : 203 грн. 96 коп. х 9 днів = 1835 грн. 64 коп.

Враховуючи, що позивачу було нараховано відповідачем компенсацію у сумі 1793 грн. 07 коп., то залишок ненарахованої та невиплаченої компенсації становитиме: 1835 грн. 64 коп. - 1793 грн. 07 коп. = 42 грн. 57 коп.

Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача про необхідність стягнення невиплаченої суми компенсації у розмірі 969 грн. 27 коп. - колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони спростовуються вищенаведеними розрахунками.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо правильності проведених ним розрахунків колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи не містять конкретного обґрунтування з посиланням на пункти Порядку чи іншого нормативного акту, відповідно до якого відповідачем проводилось нарахування компенсації за невикористану відпустку.

Визначаючи розмір вихідної допомоги, яка підлягала до виплати позивачу, суд вважав, що ОСОБА_4 була виплачена вихідна допомога у сумі 5000 грн., що не відповідає обставинам справи, оскільки, як вбачається із наявного у матеріалах справи розрахункового листа ( а.с. 17), зміст якого наведено у відповіді на звернення позивача від 22.10.2014 року, вихідна допомога була нарахована позивачу у сумі 6002 грн. 75 коп. та виплачена за вирахуванням відповідних податків та зборів.

Як вбачається зі змісту наказу відповідача від 31.07.2014 року про звільнення ОСОБА_4 у зв'язку зі скороченням штату за п.1 ст. 40 КЗпП України, йому підлягала виплаті одноразова грошова допомога у розмірі середнього місячного заробітку згідно ст. 44 КЗпП України ( а.с. 62).

Відповідно до п.2 Порядку вихідна допомога при звільненні обчислюється виходячи із виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата.

Однак, як вбачається з розрахунку, наведеного в оскаржуваному рішенні, судом невірно було застосовано п. 3 Порядку щодо включення до розрахунку суми одноразової грошової винагороди за підсумками роботи за 2013 рік, оскільки судом в повному обсязі було прийнято до розрахунку суму заробітної плати за липень 2014 року, тобто враховано 1/3 частину грошової винагороди за підсумками роботи за 2013 рік, виплаченої у липні 2014 року. Крім того, до розрахунку було повторно включено суму цієї винагороди, але вже у розмірі 2/12 частин, тобто 400 грн. 25 коп.

Розрахунок відповідача колегія суддів також вважає проведеним неналежним чином з вищевикладених підстав, оскільки для обчислення прийнято по 1/12 частині від частини виплаченої винагороди ( 816 грн. 51 коп.), тобто по 68 грн. 04 коп. до заробітку кожного місяця, а не по 1/12 частині від суми нарахованої винагороди - 2401 грн. 50 коп., тобто по 200 грн. 13 коп.

Таким чином, для обчислення вихідної допомоги необхідно включити: заробітну плату за червень 2014 року - 6190 грн. 61 коп.; заробітну плату за липень - 5878 грн. 57 коп. ( а.с. 30); та 2/12 частини річної премії за 2013 рік : 200 грн. 13 коп. х 2 = 400 грн. 26 коп., що становить всього - 12 469 грн. 44 коп.

Отже, розрахунок середньоденної заробітної плати для обчислення вихідної допомоги є наступним: 12 469 грн. 44 коп. / 42 робочих дні = 296 грн. 89 коп. Тому сума вихідної допомоги становить : 296 грн. 89 коп. х 21 день = 6234 грн. 69 коп.

Оскільки відповідачем нараховано і виплачено 6002 грн. 75 коп., то розмір недоплаченої вихідної допомоги становить: 6234 грн. 69 коп. - 6002 грн. 75 коп. = 231 грн. 94 коп., яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги відповідача про відповідність проведених нарахувань та виплат вимогам чинного законодавства - колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони суперечать вимогам п.2, 3, 4 Порядку та наявним у матеріалах справи доказам щодо врахування порядку та розміру нарахованої і виплаченої позивачу премії за результатами роботи за 2013 рік.

Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив із положень ч. 2 ст. 117 КЗпП України та тих обставин, що відповідач в порушення вимог ст. 116 КЗпП України прострочив виплату позивачу належних при звільненні сум, виплативши їх безспірну частину до 07.10.2014 року. Також суд приймав до уваги, що заявлені позовні вимоги задовольняються частково, оскільки загальний розмір спірних сум в частині вихідної допомоги та компенсації за невикористані дні відпустки, суми щомісячної премії, становить 2197 грн. 03 коп., а також перебування справи в провадженні суду з грудня 2014 року з незалежних від відповідача причин, тому визнав належним та достатнім для захисту порушених прав позивача суму середнього заробітку за час затримки у розмірі 15 816 грн. 50 коп., що розрахований судом за період з часу звільнення до дня виплати відповідачем безспірних сум : 316 грн. 33 коп. х 50 робочих днів.

Проте погодитись з даними висновками неможливо, оскільки висновки не у повному обсязі відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального права.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що у день звільнення розрахунок з позивачем у повному обсязі проведено не було, виплати належних позивачу сум проводились відповідачем частинами : 01, 07 та 08 серпня та 07 жовтня 2014 року.

Також правильним є висновок суду про необхідність стягнення за цей період середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як передбачено положенням ст. 117 КЗпП України : в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Однак, враховуючи, що судом першої інстанції було невірно розраховано розмір середньоденного заробітку за останні два місяці перед звільненням, то сума середнього заробітку за період з 01.08.2014 року по 07.10.2014 року також визначена неправильно.

Крім того, відповідно до даних Міністерства праці та соціальної політики України, наведених у листі «Про норми тривалості робочого часу на 2014 рік» кількість робочих днів у цей період становить 47, а не 50, як визначено судом першої інстанції.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01.08.2014 року по 07.10.2014 року становитиме : 296 грн. 89 коп. х 47 днів = 13 953 грн. 83 коп., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, доводи апеляційної скарги позивача про необхідність стягнення у повному обсязі суми середнього заробітку з 08.10.2014 року по день ухвалення рішення суду першої інстанції - 02.06.2015 року, що становить суму 67 378 грн. 29 коп., колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки позовні вимоги про стягнення належних позивачу сум задоволені судом частково.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 21.01.2015 року у справі № 6-195цс14, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу. Суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку на засадах співмірності тільки в разі одночасного вирішення вимог про стягнення належних при звільненні сум за умови часткового задоволення цих вимог.

Порядок застосування такої співмірності визначено Верховним Судом України у постанові від 01.04.2015 року по справі № 6-41цс15, а саме:

У разі виникнення спору про розміри належних звільненому працівникові сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП України та викладених правових позицій Верховного Суду України, застосування яких є обов'язковим в силу ст. 360-7 ЦПК України, розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку колегія суддів визначає наступним чином.

Сума середнього заробітку за період з 08.10.2014 року по 02.06.2015 року - відповідно до вимог позивача в апеляційній скарзі, підтверджених ним в судовому засіданні, становить: 296 грн. 89 коп. х 163 робочі дні = 48 393 грн. 07 коп.

Спірна сума, на яку позивач мав право при звільненні та про стягнення якої суд апеляційної інстанції ухвалює рішення, становить: 42 грн. 57 коп. ( залишок компенсації за невикористану відпустку) + 231 грн. 94 коп. ( залишок вихідної допомоги) = 274 грн. 51 коп. Отже, частка, яку зазначена сума становить у заявлених вимогах ( 3192 грн. 85 коп.), складає 1/11.

Тому розмір відшкодування середнього заробітку, виходячи із засад співмірності, становитиме: 48 393 грн. 07 коп. /11 = 4399 грн. 37 коп.

Таким чином, загальна сума середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на підставі ст. 117 КЗпП України, становить : 13 953 грн. 83 коп. + 4399 грн. 37 коп. = 18 353 грн. 20 коп.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_4 про відшкодування заподіяної моральної шкоди, розмір якої позивач визначив у сумі 20000 грн., суд першої інстанції приймав до уваги обставини, на які посилається позивач, його душевні хвилювання у зв'язку з невиплатою належних при звільненні сум, а також необхідність вивчення порядку розрахунків належних йому виплат, обов'язок здійснення яких відповідно до діючого законодавства покладено на відповідача як роботодавця, намагання позивача вирішити спір з відповідачем в позасудовому порядку; також судом враховано часткову обґрунтованість вимог позивача та визнання його права на виплати і розмір визначеного судом грошового відшкодування середнього заробітку, тому розмір відшкодування моральної шкоди визначено судом першої інстанції в сумі 500 грн.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_4 щодо суттєвого заниження судом розміру моральної шкоди та неналежного врахування ступеню душевних страждань позивача, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки усі обставини щодо заподіяння позивачу моральної шкоди судом першої інстанції враховані, а розмір моральної шкоди визначено з дотриманням вимог розумності та справедливості.

За змістом ст. 237-1 КЗпП України моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв`язку між попередніми умовами.

Доводи апеляційної скарги відповідача про недоведеність позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, колегія суддів також вважає необґрунтованими, оскільки судом достовірно встановлено, що відповідачем були порушені строки розрахунку при звільненні позивача, а також виплачені не всі належні суми компенсації та вихідної допомоги, чим було порушено законні права позивача, що призвело до вимушених змін у життєвих стосунках позивача. Отже, суд дійшов вірного висновку про заподіяння відповідачем позивачу моральної шкоди.

При цьому суд належним чином врахував характер та обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, ступінь вини відповідача, характер і тривалість страждань позивача, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, а тому правильно, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, визначив розмір відшкодування в сумі 500 грн.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення невиплачених при звільненні коштів та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Тому в цій частині слід ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача недоплачені при звільненні кошти: залишок компенсації за невикористану щорічну відпустку - 42 грн. 57 коп., залишок вихідної допомоги - 231 грн. 94 коп., а також середній заробіток за час затримки розрахунку - 18 353 грн. 20 коп.

В іншій частині заявлених позовних вимог щодо суми компенсації, премії за червень 2014 року, та щодо решти заявленої суми середнього заробітку - необхідно відмовити.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним і скасування наказу від 01.09.2014 року, часткового задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, а також вирішення питання про розподіл судових витрат - необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313- 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Державної адміністрації залізничного транспорту України, подану представником ОСОБА_2, - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 червня 2015 року - скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення невиплачених при звільненні коштів та середнього заробітку за час затримки розрахунку та ухвалити у цій частині нове рішення наступного змісту:

Стягнути з Державної адміністрації залізничного транспорту України на користь ОСОБА_4 недоплачені в день звільнення кошти: залишок компенсації за невикористану щорічну відпустку в сумі 42 грн. 57 коп.; залишок вихідної допомоги - 231 грн. 94 коп., а всього стягнути 274 ( двісті сімдесят чотири) грн. 51 коп.

Стягнути з Державної адміністрації залізничного транспорту України на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 18 353 ( вісімнадцять тисяч триста п'ятдесят три) грн. 20 коп.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

В решті рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 червня 2015 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: