АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/4323/2015 Суддя-доповідач Антоненко Н.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14травня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі судді-доповідача Антоненко Н.О.,

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І. при секретарі Луцькій Л.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Людмила-Фарм» на повторне заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Людмила-Фарм» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія

в с т а н о в и л а :

Повторним заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 січня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені: стягнуто з ТОВ «Людмила-Фарм» на користь ОСОБА_3 3 265,68 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 15.07.2014 по 30.07.2014; стягнуто з ТОВ «Людмила-Фарм» в дохід держави 243,60 грн витрат по сплаті судового збору.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копій наказів ТОВ «Людмила-Фарм» від 03.03.2014 № 03/03/2014/1-К і 14.07.2014 № 14/07/2014/1-К ОСОБА_3 у період з 03.03.2014 працювала у відповідача на посаді головного бухгалтера, 14.07.2015 звільнена з роботи за власним бажанням.

Відповідно до наявної у матеріалах справи копії платіжного доручення № 1448 від 31.07.2014 року відповідач перерахував позивачці заробітну плату 31.07.2014.

Виходячи з доведеності позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та задовольнив їх.

В апеляційній скарзі Директор ТОВ «Людмила-Фарм» просить скасувати повторне заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 січня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні представник відповідача просив задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній доводів. Позивач у судове засідання апеляційного суду не з'явилась, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином (ас. 126), заяв та клопотань не подала, що відповідно до ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення - залишенню без змін з огляду на таке.

Предметом спору у даній справі є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини, що мають значення для справи, дійшов висновків, які відповідають встановленим обставинам справи, та правильно застосував норми матеріального права.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що ОСОБА_3 в день звільнення відмовилася від розрахунку, правильно не взяті судом до уваги, оскільки наданий відповідачем акт про відмову позивача від отримання повного розрахунку від 14.07.2014 сам по собі не є належним та допустимим доказом у справі, а доказів на підтвердження того, що після складання цього акта грошові кошти в сумі 10 101,44 грн, які належали до виплати позивачу при звільненні, ТОВ «Людмила-Фарм» були депоновані, відповідачем суду не надано.

З копії платіжного доручення № 1448 від 31.07.2014, що міститься у матеріалах справи, вбачається, що ТОВ «Людмила-Фарм» перерахувало ОСОБА_3 суми, належну позивачу при звільненні, 31.07.2014. Даний факт відповідачем не заперечується.

З огляду на таке, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що виплата суму, належної ОСОБА_3 при її звільненні, здійснена з порушенням вимог ст.ст. 116, 117 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач відмовилась від отримання повного розрахунку при звільненні 14.07.2014, не заслуговують на увагу, оскільки не знайшли свого підтвердження у передбаченому ст.ст. 10, 60 ЦПК України порядку.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З огляду на викладене не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що позивач повинна була самостійно здійснити собі нарахування належних при звільненні сум в останній день роботи, адже була головним бухгалтером та єдиним працівником бухгалтерії, оскільки відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» обов'язок нарахування та виплати заробітної плати працівнику при його звільненні покладений на власника або уповноважений ним орган підприємства, який видає відповідний наказ (розпорядження) про виплату працівникові заробітної плати на день звільнення.

Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами у передбаченому ст.ст. 10, 60 ЦПК України порядку.

За таких обставин висновок суду, викладений в оскаржуваному рішенні, ґрунтується на вимогах закону і підтверджується матеріалами справи. Передбачених ст. 309 ЦПК України підстав для скасування повторного заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 січня 2015 року немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Людмила-Фарм» відхилити.

Повторне заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Суддя-доповідач Н.О. Антоненко

Судді А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна