АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/5113/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - Шум Л.М.
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Шкоріної О.І.

при секретарі Телегіній Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах малолітньої ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах малолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Головне управління юстиції в м. Києві, Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності на Ѕ частину жилого приміщення за спадкоємцем,

встановила:

У липні 2014 року позивач ОСОБА_2 в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, в якому просить визнати недійсним свідоцтво про право власності на спадкове майно - квартиру АДРЕСА_1, визнати недійсним договір купівлі-продажу від 08.10.2009 року, укладений між відповідачами, визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину вищевказаної квартири та стягнути з відповідача ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Вказувала, що оскільки ОСОБА_3 не мала можливості оформити право на спадщину, є малолітньою особою, її право порушене, що відповідно до ст. 1301 ЦК України є підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним.

Крім того, посилання суду першої інстанції на те, що у зв'язку з укладенням між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договору купівлі-продажу спірної квартири втратило силу свідоцтво про право на спадщину, не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки не існує такого поняття як втрата сили свідоцтвом про право на спадщину. Укладення договору купівлі-продажу жодним чином не впливає на розгляд питання про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Також зазначала, що суд не врахував та безпідставно застосував строк позовної давності, оскільки відповідно до ч.4 ст. 261 ЦК України, у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. Зазначала, що вона від спадкування не відмовлялася, а отже ОСОБА_3 прийняла спадщину.

В судовому засіданні апелянт та її представник ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити; представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_7 вважала доводи апеляційної скарги безпідставними та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надіслала письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких також просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_3, ОСОБА_2 свої вимоги обґрунтовувала тим, що відповідач ОСОБА_4 є дружиною батька її чоловіка ОСОБА_8, з яким вона зареєструвала шлюб 28.12.2002 року. Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_3 року народилася донька ОСОБА_3. ІНФОРМАЦІЯ_4 року її чоловік ОСОБА_8 помер. Батько її чоловіка - ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року.

Відповідач ОСОБА_4 навмисно приховала від нотаріуса, коли оформлювалося свідоцтво про право на спадщину за законом, що у її чоловіка є онука ОСОБА_3 і що вона має право на спадкування за законом на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 після смерті свого батька ОСОБА_8

16.12.2013 року позивач звернулася в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3 до нотаріуса про отримання свідоцтва про право на спадкове майно за правом представлення, але 17.01.2014 року отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії на тих підставах, що свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру було видано Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою 27 квітня 2009 року за реєстровим №4-909 дружині спадкодавця - ОСОБА_4

У 2014 році позивач звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом про визнання права власності за спадкоємцем за законом, проте рішенням суду від 02.04.2014 року у задоволенні позову було відмовлено, оскільки відповідач ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 08.10.2009 року продала квартиру АДРЕСА_2 відповідачу ОСОБА_5

Відмовляючи у задоволенні даних позовних вимог у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_2 не скористалась своїм правом на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом у встановленому законом порядку, позивач не надала суду доказів тих обставин, що вона зверталась до нотаріальної контори із заявою про отримання спадщини. Також позивач пропустила строк звернення із заявою до нотаріальної контори, за встановленням їй додаткового строку для прийняття спадщини позивач не зверталась.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не зазначила жодної правової норми, на підставі якої необхідно визнати договір купівлі-продажу квартири від 08.10.2009 року недійсним, а тому позивач невірно обрала спосіб захисту цивільних прав малолітньої ОСОБА_3.

Також суд зазначив, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з положень ст. 257 ЦК України, відповідно до якої загальний строк позовної давності встановлюється в три роки, тому позивач пропустила вказаний строк на звернення до суду, при цьому жодних письмових доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку не надала.

Проте з висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись у повному обсязі, вважає їх такими, що не відповідають обставинам справи, та прийнятими з порушенням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно із роз'ясненнями, викладеними в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, положеннями ЦК України визначено, у разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю.

Застосування ж наслідків спливу позовної давності як підстава для відмови у позові може мати місце лише тоді, коли позовні вимоги будуть визнані судом доведеними та за наявності факту порушення, невизнання чи оспорювання відповідачем прав позивача. У такому випадку суд з'ясовує причини пропуску строку позовної давності та за відсутності поважних причин застосовує положення ч. 4 ст. 267 ЦПК України.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3, суд першої інстанції послався одночасно на дві підстави : необґрунтованість позову та пропуск строку позовної давності, що є взаємовиключними підставами, тому такий висновок прийнятий з порушенням норм матеріального права.

Поза увагою суду залишилась норма ч. 4 ст. 261 ЦК України, якою передбачено, що у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

Встановивши, що позовні вимоги пред'явлено ОСОБА_2 виключно в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, якій на момент пред'явлення позову виповнилось 12 років, суд першої інстанції безпідставно застосував норми матеріального права щодо позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 з 28.12.2002 року. ІНФОРМАЦІЯ_3 року народилась ОСОБА_3, батьком якої є ОСОБА_8 ( а.с. 14).

Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого виконкомом Горенської сільської ради Києво-Святошинського району, ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року у віці 28 років ( а.с. 11).

Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, батьком ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, був ОСОБА_9 ( а.с. 7). ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року у віці 62 роки, що підтверджується свідоцтвом про смерть, повторно виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві 27.12.2013 року ( а.с. 12).

Після смерті ОСОБА_9 відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_3, яка належала спадкодавцю на праві приватної власності. Вказана квартира є однокімнатною, жилою площею 12,2 кв.м., загальною площею - 23,0 кв.м.

14.12.2008 року ОСОБА_4, як дружина померлого, звернулась з заявою про прийняття спадщини до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори, якою 27 квітня 2009 року відповідачу ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на спадкове майно за законом - на квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя , який його пережив, та батьки.

Частиною 1 ст. 1266 ЦК України передбачено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Таким чином, малолітня ОСОБА_3 є спадкоємцем після смерті свого діда ОСОБА_9 за правом представлення.

Частиною 1 ст. 1298 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Проте чинним законодавством України не передбачені правові наслідки неотримання у цей строк свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкодавцеві з часу відкриття спадщини.

Частиною 4 ст. 1268 ЦК України визначено, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою ст. 1273 цього Кодексу.

Отже, малолітня ОСОБА_3 є такою, що прийняла спадщину в силу ч. 4 ст. 1268 ЦК України, а тому відповідач ОСОБА_4 не мала права на спадкування усієї квартири АДРЕСА_4, а лише на 1/2 частину.

Статтею 1301 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Оскільки свідоцтво про право на спадщину на частку малолітньої ОСОБА_3 було видано ОСОБА_4, то судовий захист прав малолітньої необхідно здійснити шляхом визнання такого свідоцтва частково недійсним - на 1/ 2 частину квартири.

Посилання суду першої інстанції на те, що мати малолітньої ОСОБА_3 - ОСОБА_2 не звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, а тому ОСОБА_3 втратила право на спадкування, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки згідно з положеннями ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 08.10.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Ракитянським В.А. за реєстровим № 3339, відповідач ОСОБА_4 продала квартиру АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_5

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання належним йому майном. Відповідно до ч.1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч.1 ст. 388 ЦК України.

Разом з тим, з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_4, не маючи права на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на цілу квартиру АДРЕСА_1, та що видане ОСОБА_4 свідоцтво в 1/2 частині квартири є недійсним, здійснила відчуження усієї квартири, тобто розпорядилась належною ОСОБА_3 часткою спадкового майна.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що у даному випадку визнання частково недійсним договору купівлі-продажу - щодо 1/2 частини квартири буде належним способом захисту прав малолітньої ОСОБА_3, права якої порушено вчиненням даного правочину, який є першим відчуженням, а не наступним після недійсного.

Заперечення представника відповідача про те, що право позивача підлягає захисту лише з використанням правового механізму, передбаченого ст. 388 ЦК України, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідачі взагалі не визнають прав ОСОБА_3 на частину спадкового майна. Враховуючи встановлений факт порушення відповідачем ОСОБА_4 прав малолітньої на спадкове майно та наявність правових підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним в 1/2 частині майна, колегія суддів вважає, що задоволення позовних вимог лише у вказаній частині не призведе до відновлення порушеного права малолітньої ОСОБА_3 у повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що право вибору способу судового захисту належить позивачу, колегія суддів дійшла висновку, що захист порушеного права ОСОБА_3 шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири в 1/2 частині та визнання за нею права власності на зазначену частину квартири - відповідає вимогам закону. При цьому підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним в цілому, як заявила позивач, - не вбачається.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11. 2009 року роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Посилання суду першої інстанції як на підставу для відмови у позові на те, що позивач не назвала жодної правової норми, на підставі якої слід визнати недійсним договір купівлі-продажу, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки в розумінні цивільно-процесуального права підставу позову складають власне не норми матеріального права, які підлягають застосуванню до правовідносин сторін (правова підстава позову), а зазначення фактичних обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, тобто юридичних фактів матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини (їх виникнення, зміну, припинення), та докази, на підтвердження зазначених позивачем обставин.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 9 Постанови № 5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства,

що регулюють провадження у справі до судового розгляду», оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Положення ст. 1280 ЦК України щодо наявності у спадкоємця права отримати грошову компенсацію, якщо спадкове майно не збереглося, на думку колегії суддів, у даному випадку застосуванню не підлягають, оскільки зазначена норма визначає право на грошову компенсацію, якщо майно не збереглось в натурі, та для спадкоємців, які прийняли спадщину після спливу строку для прийняття спадщини та які пропустили строк для прийняття спадщини.

Враховуючи відсутність умов для отримання ОСОБА_3 у нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири на підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України.

Позовні вимоги ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки доказів заподіяння моральної шкоди малолітній ОСОБА_3, наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини ОСОБА_4 в її заподіянні - позивачем суду не надано.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦК України, стягненню з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача підлягають судові витрати у розмірі сплаченого судового збору - 243 грн. 60 коп. ( з вимог про визнання свідоцтва недійсним) та 400 грн. 50 коп. ( з вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання права власності), а всього - 644 грн. 10 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313- 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах малолітньої ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року - скасувати та ухвалити по справі нове рішення наступного змісту:

Позов ОСОБА_2 в інтересах малолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Головне управління юстиції в м. Києві, Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності на Ѕ частину жилого приміщення за спадкоємцем - задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 27.04.2009 року державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Основенко Л.М. за реєстровим № 4-909, ОСОБА_4 на спадкове майно - в 1/2 частині квартири АДРЕСА_5.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 08.10.2009 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ракитянським В.А., - в 1/2 частині квартири АДРЕСА_6.

Визнати за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_6.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 644 грн. 10 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: