АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1423/15 Справа № 205/3138/14 Головуючий у 1 й інстанції - Остапенко Н.Г. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Білаш І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, треті особи: Друга дніпропетровська державна нотаріальна контора, Орган опіки та піклування Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніна Ірина Олександрівна про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 07.10.2001 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 уклали домашню угоду, якою ОСОБА_8 передала, а ОСОБА_7 купила квартиру за обумовлену суму, що дорівнює 1 956 доларів США, що еквівалентно 10 562 грн. При цьому ОСОБА_7 передала ОСОБА_8 залишок суми за придбану квартиру у сумі 150 доларів США, що еквівалентно 810 грн. На момент продажу квартири, ОСОБА_8 разом зі своїм сином в ній не проживали. Після смерті ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, ніхто не звертався до ОСОБА_7 з проханням виїхати з квартири, в якій вона проживала з листопада 2001 року, сплачувала комунальні платежі, встановлювала лічильники на воду, газ. Після смерті ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, відкрилась спадщина, що складається із спірної квартири, придбаної матір'ю по домашній угоді. Спадкоємцем першої черги за законом є позивач. Вона звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері, однак їй повідомили, що прийняти таку заяву можливо тільки тоді, коли квартира, придбана по домашній угоді, буде належним чином зареєстрована на ім'я матері.

На підставі викладеного позивач просив суд визнати дійсною домашню угоду купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1, укладену 07 жовтня 2001 року між продавцем ОСОБА_8 та покупцем ОСОБА_7, встановити факт належності матері ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, квартири за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на зазначену квартиру після смерті матері - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.12.2010 року.

Відповідно до спадкової справи, яка відкрита після смерті ОСОБА_7 Другою ДДНК, ОСОБА_2 з заявою про прийняття спадщини після смерті матері звернулась 02.02.2011 року, тобто після спливу 6-ти місячного строку. Згідно рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.12.2010 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено та визначено додатковий тримісячний строк для подачі вказаної заяви.

Відповідно до спадкової справи, свідоцтво про право на спадщину або постанова про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_7, в матеріалах спадкової справи відсутні.

Відповідно до заяви про прийняття спадщини від 02.02.2011 року, ОСОБА_2 зазначає, що на день смерті матері залишилось спадкове майно, яке складається з: квартири АДРЕСА_1.

07.09.2001 року ОСОБА_8 було підписано розписку в присутності свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10, відповідно до якої вона отримала від ОСОБА_7 завдаток у розмірі 4 082 грн. за квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до розписки від 24.09.2001 року ОСОБА_7 отримала завдаток від ОСОБА_9 у розмірі 5 972 грн., що еквівалентно 1 106 доларів США, за квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

24.09.2001 року, ОСОБА_7 передала ОСОБА_8 додатково завдаток у розмірі 1 106 доларів США у присутності свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_11

25.09.2001 року приватним нотаріусом ДМНО Гуніною І.О. було посвідчено доручення, яким ОСОБА_8, яка діє за себе та як законний представник неповнолітнього ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_2 бути представником в бюро приватизації житла з питання приватизації квартири АДРЕСА_1, в МБТІ м. Дніпропетровська з питання реєстрації та одержання довідки-характеристики для продажу належної їм квартири, а також продати за ціну і на умовах за її розсудом належну їм квартиру АДРЕСА_1. Доручення видано строком на три роки і дійсне до 25.09.2004 року.

01.10.2001 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 було укладено домашню угоду купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 в присутності свідків: ОСОБА_9, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 Відповідно до договору, ОСОБА_8 зобов'язалась знятися з реєстраційного обліку за адресою зазначеної квартири та оформити усі документи на квартиру нотаріально.

Як встановлено судом, станом на 01.10.2001 року спірна квартира приватизованою не була.

Свідоцтво про право власності на житло видано 02.10.2001 року ОАО ДМЗ ім. Петровського, відповідно до якого квартира АДРЕСА_3 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_8 та ОСОБА_5

Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно КП "ДМБТІ" від 15.09.2004 року, заявниками є: ОСОБА_8 та ОСОБА_5 Витяг отримано для продажу квартири АДРЕСА_3 в цілому.

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради за №517 від 27.04.2007 року було надано дозвіл ОСОБА_8 на продаж частини спірної квартири, яка належить малолітньому ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла.

Відповідно до спадкової справи, відкритої Другою ДДНК, після смерті ОСОБА_8 ніхто із спадкоємців з заявами про прийняття спадщини не звертався. Звернулись лише із відповідними заявами АКІБ "УкрСиббанк" та ПАТ КБ "Приватбанк".

Відповідно до ч.4 ст.1268 ЦК України /в редакції 2004 року/ неповнолітній син ОСОБА_8 - ОСОБА_5 вважається таким, що прийняв спадщину після смерті матері.

Відповідно до довідки КЖЄП "Центральний" від 28.04.2014 року ОСОБА_7 проживала в АДРЕСА_1 без реєстрації з 2001 по 2009 рік. Дана обставина також підтверджується характеристикою, виданою КЖЄП "Центральний" №152 від 07.05.2014 року та актом від 28.04.2014 року.

За час проживання в спірній квартирі ОСОБА_7 проводила оплату комунальних платежів.

Суд встановив, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 01.10.2001 року уклали домашню угоду купівлі-продажу зазначеної квартири. ОСОБА_8 надала нотаріально посвідчене доручення на ім'я позивачки з відповідними повноваженнями та звільнила квартиру. ОСОБА_7 вселилась в спірну квартиру та постійно в ній проживала з 2001 року по 2009 рік. Нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири так і не був укладений, не зважаючи на наявність довіреності.

Відмовляючи в частині визнання дійсною домашньої угоди купівлі-продажу квартири, суд вірно виходив з того, що з боку позивача ОСОБА_2 не надано жодного доказу в підтвердження того, що ОСОБА_8 ухилялась від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири.

Також з зазначених підстав суд обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог в частині встановлення факту належності ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_3.

Оскільки на час смерті ОСОБА_7 спірна квартира не належала померлій на праві власності, то не може бути і предметом спадкування, у зв'язку з чим суд обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом.

З'ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов'язки сторін, обставини по справі, перевіривши доводи сторін та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що підставою для визнання за нею права власності на квартиру є домашня угода, що укладена між ОСОБА_8 та ОСОБА_7, за якою ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_7 придбала квартиру АДРЕСА_4.

Однак, з такими доводами апелянта погодитися не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 41 ЦК України (в редакції 1963 року) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Відповідно до ст. 45 ЦК України (в редакції 1963 року) недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Відповідно до ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 48 ЦК України (в редакції 1963 року) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Відповідно до ст. 59 ЦК України (в редакції 1963 року) угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Відповідно до ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Таким чином, форми угод у вигляді домашньої угоди не були передбачені законодавством України. А тому, зазначені вимоги закону є підставою для відмови в задоволенні позову.

Крім того, апелянт, як на підтвердження угоди, посилається на нотаріально посвідчену довіреність від 25.09.2001 року, згідно якої ОСОБА_2 має право на приватизацію квартири та розпорядження нею в подальшому.

Проте, строк дії довіреності зазначений до 25.09.2004 року. Згідно свідоцтва про право власності на житло вбачається, що квартира була приватизована ОСОБА_8 02.10.2001 року. Тобто, з 02.10.2001 року ОСОБА_2 мала процесуальні права щодо переоформлення квартири.

Таким чином, у апелянта було майже три роки необмежених повноважень на здійснення дій щодо оформлення спірної квартири на ОСОБА_7, але вона цим правом не скористалась.

Крім цього, всупереч ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) ОСОБА_2 ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не надала доказів ухилення ОСОБА_8 від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом

Доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими та зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування рішення суду судом апеляційної інстанції не встановлено.

Вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному об'ємі з'ясував права та обов'язки учасників спору, обставини справи, перевірив доводи сторін та давши їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова