У Х В А Л А

іменем україни

09 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою Присяжнюка Андрія Юрійовича, який діє в інтересах Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», на рішення апеляційного суду Житомирської області від 24 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на те, що 18 червня 2007 року між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_3 укладений кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредитні кошти в розмірі 17 000 доларів США на умовах, що передбачені договором. З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором, 18 червня 2007 року між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_4 укладений договір іпотеки, відповідно до якого остання передала в іпотеку банку житловий будинок, що знаходиться за адресою: Житомирська область, АДРЕСА_1 та земельну ділянку, розміщену за цією ж адресою, площею 2 500 кв. м, які належать їй на праві власності.

Оскільки боржник ОСОБА_3 належним чином не виконував свої зобов'язання за кредитним договором від 18 червня 2007 року, у зв'язку з чим, станом на 07 квітня 2014 року утворилась заборгованість в розмірі 14 272,05 доларів США та 18 661,68 грн, позивач просив стягнути вказану заборгованість з ОСОБА_3 та звернути стягнення на предмет іпотеки, який належить на праві власності ОСОБА_4

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 16 травня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором від 18 червня 2007 року в розмірі 184 233,19 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено за безпідставністю.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 24 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором від 18 червня 2007 року в розмірі 14 272,05 доларів США, пеню та три проценти річних в розмірі 18 661,68 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «Родовід Банк», в інтересах якого діє Присяжнюк А.Ю., посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та постановити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Судове рішення апеляційної інстанції в частині позовних вимог ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, сторонами не оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Враховуючи, що заявником оскаржується рішення апеляційного суду в частині відмови в задоволення позовних вимог ПАТ «Родовід Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, то колегія суддів вважає за недоцільне виходити за межі касаційної інстанції та переглядати рішення суду апеляційної інстанції в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ПАТ «Родовід Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що при вирішенні даного спору підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (набрав чинності 07 червня 2014 року), згідно з яким предмет іпотеки не може бути примусово стягнутий (відчужений без згоди власника), при цьому наявні всі умови для застосування цього Закону.

Проте погодитися з таким висновком апеляційного суду не можна.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 18 червня 2007 року між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір, згідно з яким позичальник отримав кошти в розмірі 17 000,00 доларів США із сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 15% річних та терміном повернення 17 червня 2017 року включно.

Для забезпечення виконання умов вказаного вище кредитного договору між банком та ОСОБА_4 укладений договір іпотеки від 18 червня 2007 року, згідно з яким ОСОБА_6 передала в іпотеку банку житловий будинок АДРЕСА_1 Житомирського району Житомрської області, загальною площею 93,8 кв. м та земельну ділянку за цією ж адресою, площею 2 500 кв. м, цільове призначення - будівництво та обслуговування вказаного вище будинку, які належать іпотекодавцю на праві власності.

ОСОБА_3 не виконав своїх зобов'язань за кредитним договором, унаслідок чого в нього перед ПАТ «Родовід Банк» виникла заборгованість.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частинами першою та третьою статті 33 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-ІV «Про іпотеку» (далі - Закон України «Про іпотеку») передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторієм є відстрочення виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Отже, установлений вказаним Законом України мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Саме до цього зводяться правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-57цс15.

Отже, з урахуванням вказаних вимог закону, суд апеляційної інстанції, переглядаючи законність та обґрунтованість рішення місцевого суду не врахував, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не є підставою для відмови в захисті порушених прав, свобод чи інтересів кредиторів, у зв'язку з чим дійшов передчасного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Крім того, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що ПАТ «Родовід Банк» звернувся до суду з позовними вимогами як про стягнення заборгованості за кредитним договором з боржника, так і з позовними вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки, та відповідно не надав належної правової оцінки тому, що одночасне стягнення суми боргу з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить майновому поручителю, у рахунок погашення зазначеного боргу призводить до стягнення на користь кредитора однієї й тієї самої суми заборгованості одночасно як з боржника, так і з майнового поручителя за рахунок належного йому майна.

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу статті 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», в інтересах якого діє Присяжнюк Андрій Юрійович, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 24 грудня 2014 року в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

О.В. Кадєтова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук