Справа № 462/5466/14 Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н.М.
Провадження № 22-ц/783/4770/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Бохонко Е.Р.

з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представників відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, з участю третьої особи ОСОБА_7, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, -

встановила:

Позивач ОСОБА_2 в серпні 2014 року звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4, з участю третьої особи ОСОБА_7, просив усунути перешкоди у користуванні квартирою за адресою АДРЕСА_1 шляхом виселення з квартири ОСОБА_4, яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_2.

В обґрунтування покликався на те, що спірна квартира належить на праві спільної часткової власності йому (2/3 частини) та його сину ОСОБА_7 (1/3 частини).

ОСОБА_7 з 2002 року разом з сім»єю проживав у квартирі відповідача ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2. У 2008 році без його відома син прописав у квартиру по АДРЕСА_1 онуку ОСОБА_2, а в 2014 році внука ОСОБА_8 та перейшов жити із сім»єю у його квартиру, заволодівши нею, чим створив неможливі умови для проживання у квартирі. Відповідач, створюючи конфлікти та різного роду сварки, фактично створила умови, за яких позивач був змушений проживати у квартирі знайомої людини, чим на його думку порушено його право на вільне користування приватною власністю. У зв'язку з тим, що позивач ОСОБА_2 жодних дозволів на вселення інших осіб у свою квартиру не надавав, просив позов задовольнити.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05 листопада 2014 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 12 лютого 2015 року рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено.

Усунено перешкоди в користуванні ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4 з даної квартири без надання іншого приміщення.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.05.2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Апеляційного суду Львівської області від 12.02.2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 листопада 2014 року оскаржив ОСОБА_2, вважає оскаржуване рішення незаконним та таким, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що один із співвласників квартири не може без згоди всіх співвласників вселяти у квартиру інших осіб, незважаючи на те, чи визначений порядок користування квартирою, чи ні. Відсутність згоди всіх співвласників на вселення в неї інших осіб свідчить про відсутність підстав, що породжують право відповідачки ОСОБА_4 на вселення.

При вселенні відповідач з чоловіком обрали дві суміжні кімнати на свій розсуд, всі речі, які знаходилися у цих кімнатах, перенесли у 3-тю ізольовану кімнату, тим самим створили неможливі умови для його проживання у квартирі.

Враховуючи те, що самовільне вселення у квартиру не породжує виникнення права користування цим житлом, виселення з неї такі права відповідачки не порушує.

Оскільки жодних дозволів та згоди на вселення в спірну квартиру відповідачки ОСОБА_4 він не давав, тому така підлягає виселенню з квартири.

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника на підтримання доводів апеляційної скарги, а також пояснення відповідачки та її представників на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скаргивідсутні виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, при цьому виходячи з положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Виходячи з положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог районний суд виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження порушення відповідачкою його прав як співвласника на вільне користування та розпорядження квартирою по АДРЕСА_1 у м. Львові.

Крім цього, суд вказав, що не заслуговують на увагу покликання позивача про необхідність його згоди на вселення у квартиру відповідача, оскільки та являється дружиною іншого співвласника квартири.

Також суд критично оцінив Акт від 27.02.2014 року про реєстрацію ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 та фактичну їх відсутність за місцем реєстрації, оскільки в судовому засіданні судом встановлено, що згідно повідомлення про початок досудового розслідування за фактом підробки акту обстеження АДРЕСА_1 від 27.02.2014 року порушено кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, колегія суддів виходить із наступного.

Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Також Конституцією України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (ст. 13, 41 Конституції України).

Судом беззаперечно встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18 лютого 2002 року співвласниками квартири АДРЕСА_1 в рівних частках були ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_7 (а. с. 6).

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_9 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 від 11 лютого 2008 року, актовий запис № 1105 (а. с. 7)

Після смерті ОСОБА_9, його спадкоємець ОСОБА_2 22 червня 2010 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом та став власником 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 (а. с. 8).

Відповідач ОСОБА_4 є дружиною ОСОБА_7, як одного із співвласників квартири та сина позивача ОСОБА_2

Як вбачається з довідки, виданої ЛКП "Сигнівка" з місця проживання, про склад сім'ї і реєстрацію від 31 липня 2014 року № 997, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 (основний квартиронаймач), ОСОБА_7 (син квартиронаймача), ОСОБА_2 (онука) та ОСОБА_8 (онук) (а.с. 5).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст.ст. 379, 372 ЦК).

За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд.

Права власника житлового будинку, квартири визначені у ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім»ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Отже, враховуючи положення, передбачені ст.ст. 317, 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК УРСР, власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

В свою чергу, підставою для задоволення позову позивач зазначає відсутність його згоди на вселення у квартиру відповідачки, факт порушення його прав як співвласника квартири, а також вчинення відповідачкою перешкоди у здійсненні ним цих прав.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно із ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Частиною 1 статті 405 ЦК України встановлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, районний суд обґрунтовано виходив з того, що відповідачка є членом сім'ї іншого співвласника квартири, вселилась із його дозволу, а тому дійшов правильного висновку, що ОСОБА_7, як співвласник квартири, відповідно до вимог ст. ст. 317, 319, 383, 405 ЦК України, має право вселяти до спірної квартири членів своєї сім'ї, а виселення відповідачки в такому разі порушить інтереси іншого співвласника квартири.

На зазначені обставини вказала колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 27 травня 2015 року скасовуючи ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 12 лютого 2015 року, при цьому зазначені висновки і мотиви, згідно із ч. 4 ст. 338 ЦПК України, є обов"язковими для суду апеляційної інстанції при новому розгляді справи

Крім цього, позивачем не доведено, а судом не встановлено факту порушення відповідачкою ОСОБА_4 прав позивача ОСОБА_2 на належне користування та розпорядження спірною квартирою і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав, оскільки спірна квартира не була поділена між співвласниками, питання про виділ частки із майна, що є у спільній часткові власності або про встановлення порядку користування квартирою, співвласниками не ставились.

Відтак, звертаючись з даним позовом позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, хоча в силу ст. 10 ЦПК України цей обов'язок лежить на сторонах.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин