У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Кадєтової О.В., Мартинюка В.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Клопотової Лариси Юріївни, відділу державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції у м. Харкові, третя особа - реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції, про захист права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області від 19 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, із урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати за ним право власності на 47/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1, витребувати зазначену частину домоволодіння з незаконного володіння ОСОБА_5, скасувати акт відділу державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції у м. Харкові від 18 серпня 2003 року про передачу вказаного майна ОСОБА_5 та свідоцтво про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, видане 2 вересня 2003 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовою Л.Ю. ОСОБА_5 на це домоволодіння.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 17 вересня 1977 року він перебуває у шлюбі із ОСОБА_4 За час шлюбу вони придбали за договором купівлі-продажу від 28 грудня 1978 року 54/100 частини вказаного домоволодіння, а 46/100 частини цього домоволодіння ОСОБА_4 набула у власність шляхом прийняття спадщини за заповітом.

За час шлюбу він та ОСОБА_4 добудували домоволодіння та провели газ, обладнали службові приміщення, надвірні добудови, внаслідок чого його вартість збільшилась.

18 серпня 2003 року відділом державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції у м. Харкові складено акт про передачу вказаного домоволодіння ОСОБА_5 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ОСОБА_5 у розмірі 41 440 грн. На підставі зазначеного акта ОСОБА_5 отримав свідоцтво про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, а 3 грудня 2003 року - дублікат цього свідоцтва.

Відділ державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції у м. Харкові не мав права передавати спірне майно ОСОБА_5 без попереднього визначення його частки.

ОСОБА_5 є недобросовісним набувачем частини майна, оскільки знав, що ОСОБА_3 належить ј частина будинку по АДРЕСА_1.

Справа розглядалась судами різних інстанцій неодноразово.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 серпня 2014 року позов задоволено. Витребувано 47/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 із незаконного володіння ОСОБА_5 Визнано за ОСОБА_3 право власності на 47/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1. Скасовано акт відділу державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції у м. Харкові від 18 серпня 2003 року про передачу майна стягувачу ОСОБА_5 Скасовано свідоцтво про передачу майна стягувачу ОСОБА_5 в рахунок погашення боргу, видане останньому 2 вересня 2003 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовою Л.Ю. на домоволодіння АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 19 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_5 просить її відхилити та залишити рішення апеляційного суду без змін.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що з 17 вересня 1977 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 28 грудня 1978 року ОСОБА_4 є власником 54/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1.

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 6 березня 1997 року ОСОБА_4 є власником 46/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1.

Вироком Київського районного суду м. Харкова від 18 січня 2002 року ОСОБА_4 визнано винною та засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. Зазначеним вироком суду задоволено цивільний позов ОСОБА_5 та стягнуто зі ОСОБА_4 41 440 грн на відшкодування шкоди, завданої злочином (а.с. 244-245, т. 1).

Належний ОСОБА_4 житловий будинок АДРЕСА_1 державною виконавчою службою передано на реалізацію з прилюдних торгів спеціалізованому державному підприємству «Укрспец'юст».

Згідно із повідомленням спеціалізованого державного підприємства «Укрспец'юст» прилюдні торги, призначені на 8 серпня 2002 року та повторні прилюдні торги, призначені на 11 серпня 2003 року, не відбулись.

Відповідно до акта передачі майна стягувачу від 18 серпня 2003 року, затвердженого відділом державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції у м. Харкові, житловий будинок АДРЕСА_1 передано стягувачу ОСОБА_5 в рахунок погашення боргу.

2 вересня 2003 року приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Клопотова Л.Ю. видала ОСОБА_5 свідоцтво про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу.

8 грудня 2003 року ОСОБА_5 зареєстрував право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 у комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації».

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що 47/100 частини спірного домоволодіння придбано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за час шлюбу, вони провели ремонтні та будівельні роботи, забезпечили газопостачання будинку, внаслідок чого збільшилась його вартість. Зазначене домоволодіння підлягає витребуванню у ОСОБА_5 відповідно до ст. 387 ЦК України, оскільки йому було відомо про те, що ОСОБА_3 є співвласником частини спірного домоволодіння. Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності з огляду на те, що заяву про її застосування було подано відповідачем під час судових дебатів. Крім того, позивач ОСОБА_3 не погоджувався із відчуженням його майна ОСОБА_5 та з 2002 року неодноразово намагався вирішити питання щодо правового статусу спірного майна, про що свідчать ухвали суду про залишення його позовів без розгляду, постановлені в грудні 2002 року, серпні 2005 року, грудні 2007 року (а.с. 116, 192, 195, т.1).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_5 набув право власності на спірне нерухоме майно у порядку примусового виконання відділом державної виконавчої служби виконавчого листа, виданого на підставі вироку суду; відділ державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції м. Харкова ліквідовано без правонаступників; матеріали справи не містять доказів про те, що дії відділу державної виконавчої служби оскаржувались до його ліквідації без правонаступництва, чи визнані неправомірними у судовому порядку до ліквідації; ОСОБА_3 не звертався до суду з вимогами про поділ спільного майна подружжя. Крім того, рішенням апеляційного суду Харківської області від 3 червня 2011 року в іншій справі встановлено обставини, які не підлягають доказуванню відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, а саме: видане нотаріусом свідоцтво про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 2 вересня 2003 року відповідає вимогам матеріального закону, ОСОБА_3 не звертався із заявою про виключення спірного майна з-під арешту. Апеляційний суд також дійшов висновку, що право власності на спірне нерухоме майно ОСОБА_5 набув у зв'язку з виконанням вироку суду, тому позбавлення його цього права призведе до неможливості відшкодування завданої йому майнової шкоди.

Із висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна з огляду на таке.

Не можна погодитися із висновком апеляційного суду про те, що визнання права на частки у праві спільної сумісної власності подружжя можливо тільки при поділі такого майна, а позивач із такою вимогою не звертався.

Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав є визнання права.

Особа, право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом.

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Статтею 69 СК України визначено право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У силу статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

СК України не забороняє одному з подружжя захищати належне йому право власності в інший спосіб, ніж поділ майна подружжя.

Згідно із ст. 248-20 ЦПК України від 18 липня 1963 року учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ст. 248-22 ЦПК України від 18 липня 1963 року скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Апеляційним судом установлено, що відповідно до Указу Президента України від 20 квітня 2005 року № 701 відділ державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції у м. Харкові було ліквідовано без правонаступництва.

Ураховуючи, що позивач просив скасувати акт відділу державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції у м. Харкові від 18 серпня 2003 року, апеляційний суд повинен був з'ясувати, чи є належним відповідачем відділ державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції у м. Харкові та яка особа є належним відповідачем у такій позовній вимозі. Апеляційний суд не мотивував, чи можливо скасувати акт державного виконавця без визнання його дій неправомірними у порядку, встановленому процесуальним законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 145 ЦК Української РСР якщо майно за плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передано власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею. Витребування майна з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, не допускається, якщо майно було продано в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Вирішуючи спір, апеляційний суд не звернув увагу на те, що правовідносини щодо визнання недійсними та скасування акта відділу державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції у м. Харкові про передачу вказаного майна ОСОБА_5 та свідоцтва про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, виданого ОСОБА_5 на це домоволодіння приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовою Л.Ю., виникли у 2003 році та не визначив провову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, помилково застосувавши до них ЦК України.

Не можна погодитись із доводами касаційної скарги щодо неправильного застосування апеляційним судом ст. 61 ЦПК України з тих підстав, що предметом розгляду є інші вимоги, ніж у справі, яка розглядалася апеляційним судом у 2011 році.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Застосовуючи ст. 61 ЦПК України, апеляційний суд не робив висновки щодо тотожності спору у порівнянні із спором, який було розглянуто апеляційним судом у 2011 році. Апеляційний суд виходив із обставин, які були встановлені рішенням апеляційного суду Харківської області від 3 червня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_5, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Клопотової Л.Ю., відділу державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції у м. Харкові, спеціалізованого державного підприємства «Укрспец'юст», третя особа - комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», про визнання дій незаконними .та скасування свідоцтва про передачу майна стягувачу, скасування права власності, поновлення та визнання права спільної сумісної власності, а саме: позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 дії державного виконавця не оскаржували, державний виконавець повідомив їх про арешт майна, але ОСОБА_3 не звернувся із заявою про виключення майна з-під арешту.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Не можна погодитись з висновками апеляційного суду про те, що висновок судової будівельно-технічної експертизи від 3 червня 2006 року не є належним доказом відповідно до ст. 59 ЦПК України.

Поза увагою апеляційного суду залишилось те, що відповідно до ч. 2 ст. 57, ст. 64 ЦПК України висновок судової будівельно-технічної експертизи від 3 червня 2006 року, проведеної в іншій цивільній справі, є письмовим доказом у справі та оцінюється у сукупності з іншими доказами.

Оскільки апеляційний суд відмовив у позові по суті спору, то не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не дав оцінки заяві ОСОБА_5 про застосування позовної давності.

З огляду на викладене, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 19 листопада 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: О.В. Кадєтова

В.І. Мартинюк

М.І. Наумчук

А.С. Олійник