Вищий спеціалізований суд україни
з розгляду цивільних і кримінальних справ
У х в а л а

іменем україни

25 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Ситнік О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Київського слідчого ізолятора управління Державної пенітенціарної служби в м. Києві та Київській області, третя особа - Державна казначейська служба України, в інтересах якої діє прокуратура Шевченківського району м. Києва, про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями та бездіяльністю органу державної влади, відшкодування моральної шкоди,

за касаційною скаргою заступника прокурора міста Києва на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, який збільшив у процесі розгляду справи, і остаточно просив: відшкодувати з відповідача на його користь матеріальну шкоду у розмірі 338 672 грн, моральну шкоду у розмірі 700 000 грн (а. с. 220, т. 1)

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 09 березня 2010 року він утримувався під вартою у Київському слідчому ізоляторі в загальній камері, страждаючи на той час захворюванням на цукровий діабет, та через погіршення здоров'я був переведений до палати медичної частини слідчого ізолятора, де перебував із хворими на туберкульоз і у подальшому після зміни 07 жовтня 2010 року йому міри запобіжного заходу на підписку про невиїзд і звернення до спеціальної медичної установи виявлено захворювання на туберкульоз та встановлено групу інвалідності.

Позивач вважає, що був інфікований туберкульозом саме під час перебування в Київському слідчому ізоляторі, а тому просив задовольнити позов в повному обсязі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково, стягнуто з держави Україна на користь ОСОБА_3 у рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі заступник прокурора міста Києва, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що наявні підстави для стягнення моральної шкоди, оскільки внаслідок незаконного поміщення позивача, який на час прибуття до відповідача не страждав на туберкульоз, до палати медичної частини з особами, які страждають на вказане захворювання, в останнього погіршився стан здоров'я і він був інфікований.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 09 березня 2010 року ОСОБА_3 було доставлено до Київського слідчого ізолятора і поміщено до загальної камери у зв'язку із застосуванням запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (а. с. 17, т. 1).

У квітні 2010 року через погіршення стану здоров'я позивача, який страждав на цукровий діабет І типу, було переведено до палати медичної частини відповідача, в якій, за поясненнями свідка ОСОБА_4, перебувало п'ять осіб, двоє з яких страждали на туберкульоз (а. с. 102-104, т. 1 ).

Згідно з висновком судово-медичної експертизи від 29 вересня 2010 року № 173 в межах розслідування кримінальної справи встановлено погіршення стану здоров'я позивача, відсутність належного лікування під час перебування під вартою, імовірність погіршення стану здоров'я в разі відсутності належного лікування (а. с. 140-144, т. 1).

07 жовтня 2010 року постановою Дніпровського районного суду м. Києва позивачу було змінено запобіжний захід на не пов'язаний з позбавленням волі.

Відповідно до висновку від 22 червня 2011 року Київської міської туберкульозної лікарні № 1 з диспансерним відділенням встановлено що ОСОБА_3 хворий на туберкульоз (а. с. 44, т. 1).

Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК від 14 серпня 2012 року № 785841 серії 10 ААА ОСОБА_3 встановлено ІІ групу інвалідності довічно, причина інвалідності - загальне захворювання (а. с. 219, т. 1).

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію завдавача вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини завдавача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов'язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу.

За змістом ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта.

З матеріалів справи вбачається, що за клопотанням відповідача, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 травня 2012 року призначено судово-медичну експертизу, на вирішення якої були поставлені питання щодо можливого інфікування ОСОБА_3 туберкульозом як за час його перебування під вартою у Київському слідчому ізоляторі, так і після звільнення з-під варти (а. с. 130, т. 1).

Вказана експертиза 13 травня 2013 року повернута без виконання через несплату її проведення відповідачем (а. с. 183, т. 1). Про необхідність оплати експертизи судом направлявся лист (а. с. 182, т. 1).

Відповідно до листа відповідача від 20 лютого 2013 року рентген-знімок ОСОБА_3, який був в електронному вигляді в базі даних рентгенологічного кабінету Київського слідчого ізолятора, через технічні причини втрачений (а. с. 177, т. 1); відомості про осіб, з якими ОСОБА_3 перебував у палаті-камері № 264 з 02 квітня по 07 жовтня 2010 року, судам також не надані у зв'язку зі знищенням 26 червня 2013 року журналу обліку стаціонарних хворих (а. с. 250, т. 1, а. с. 143, 167, т. 2).

Отже, зважаючи на таку суттєву нестачу інформації і доказів з боку відповідача за відсутності вагомих причин її ненадання, на підставі наявних у справі доказів суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову. Доводи позивача у цьому зв'язку є несуперечливими та підтверджені показаннями свідка ОСОБА_4

Доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора міста Києва відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна

Судді: Ю.Г. Іваненко

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

О.М. Ситнік