АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1215/15 Головуючий 1 інст. - Єлізаров І.Є.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2015 року

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого : Пономаренко Ю.А.,

суддів : Черкасова В.В.,

Кукліної Н.О.,

за участю секретаря: Лашаковій Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 16.05.2014 року йому стало відомо, що до УБОЗ ГУМВС України в Харківській області 15.05.2014 надійшла заява про скоєння злочину від голови товариства "Василек" ОСОБА_3, в якій вона повідомила, що позивач, я кий є оперуповноважений в ОВС УБОЗ ГУМВС в Харківській області та його дружина ОСОБА_4 порушують правила внутрішнього розпорядку садового товариства "Василек", не виконують рішення зборів товариства, не дотримуються правил добросусідства, розповсюджують неправдиву інформацію про членів товариства, створюють конфлікти у товаристві, відмовляються укладати угоди з СТ "Василек" щодо використання доріг, ліній електропередач СТ "Василек", погрожують голові СТ "Василек".

Також посилався на те, що він ніяких злочинів не вчиняв, що підтверджується відсутністю розпочатого відносно нього по даному факту відповідного кримінального провадження та підтверджується відповідними результатами перевірки. Розповсюджена відповідачем інформація, викладена в заяві про скоєння злочину, що надійшла 15.05.2014 до УБОЗ ГУМВС України в Харківській області є недостовірною, її поширення ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача, як оперуповноваженого в ОВС УБОЗ ГУМВС в Харківській області, підполковника міліції та як законослухняного громадянина України. У зв'язку з чим він змушений був звернутися до суду з позовом до відповідача та просив визнати недостовірною інформацію, такою, що не відповідає дійсності, порушує права та свободи, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2, поширену відповідачем - головою садового товариства "Василек" ОСОБА_5 у заяві про скоєння злочину ОСОБА_6 від 15.05.2014 року, визнати наклепом дії відповідача з поширення інформації відносно ОСОБА_2 у заяві про скоєння злочину ОСОБА_6 від 15.05.2014 року, зобов'язати голову садового товариства "Василек" ОСОБА_3 публічно вибачитися перед ОСОБА_6 за розповсюдження неправдивої інформації, що паплюжить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2, зобов'язати голову садового товариства "Василек" ОСОБА_3 припинити неправомірні дії щодо розповсюдження неправдивої інформації стосовно ОСОБА_2, стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 20000 грн. та судові витрати в розмірі 200 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду 1 інстанції ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що оскаржуване рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. В своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду 1 інстанції та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідачка звернулась до правоохоронних органів із заявою про скоєння злочину, а не до засобів масової інформації, у зв'язку з чим вимоги позивача не найшли свого підтвердження в судовому засіданні та також суд вірно зазначив, що позивач не надав суду доказів того, що його права були порушені з вини відповідачки, а також доказів спричинення моральної шкоди з вини відповідачки.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки такі висновки суду правильні, обґрунтовані, відповідають фактичним обставинам по справі та вимогам діючого законодавства, зокрема Постанові Пленуму Верховного Суду України № 1 від 25.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", Постанові Пленуму Верховного Суду України N 5 від 25.05.2001 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди".

Судом 1 інстанції встановлено, що ОСОБА_3 зверталася до УБОЗ ГУМВС України в Харківській області із заявою від 15.05.2014 року про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_2 та на підставі зазначеної заяви були винесено висновок службового розслідування від 04.06.2014 року. При цьому відповідачка дійсно зверталася із заявою про порушення кримінальної справи, в якій вона повідомила, що позивач, який є оперуповноважений в ОВС УБОЗ ГУМВС в Харківській області та його дружина ОСОБА_4 порушують правила внутрішнього розпорядку садового товариства "Василек", не виконують рішення зборів товариства, не дотримуються правил добросусідства, розповсюджують неправдиву інформацію про членів товариства, створюють конфлікти у товаристві, відмовляються укладати угоди з СТ "Василек" щодо використання доріг, ліній електропередач СТ "Василек", погрожують голові СТ "Василек", і тому просила надати правову оцінку діям позивача, та прийняти міри безпеки для неї.

В ході проведеного в межах компетенції УБОЗ ГУМВС України в Харківській області службового розслідування порушень службової дисципліни оперуповноваженим в ОВС УБОЗ ГУМВС в Харківській області, підполковником міліції ОСОБА_6 не встановлено, про що 04.06.2014 старшим інспектором з ОД УБОЗ ГУМВС України в Харківській області, майором міліції ОСОБА_7 складено висновок службового розслідування, погоджений начальником ВКЗ УБОЗ ГУМВС України в Харківській області, підполковником міліції ОСОБА_8 та начальником УБОЗ ГУМВС України в Харківській області, полковником міліції ОСОБА_9, затверджений начальником ГУМВС України в Харківській області, полковником міліції ОСОБА_10

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України „Про звернення громадян" громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Судова колегія погоджується з висновком суду 1 інстанції, що відповідачка зверталася до правоохоронних органів із заявами, в яких повідомляла про можливе порушення законів позивачем та вимагала поновлення законності.

Частиною 3 ст.277 ЦК України передбачено, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Відповідно до ст.14 Закону України "Про інформацію" поширення інформації - це розповсюдження, обнародування, реалізація у встановленому законом порядку документованої або публічно оголошуваної інформації.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 25.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" передбачено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003(справа про поширення відомостей).

У рішенні Конституційного Суду України від 10.04.2003р. №8-рп/2003 (справа про поширення відомостей) зазначено, що питання практичної реалізації громадянами цих прав регулюються, зокрема, Законом України "Про звернення громадян", який забезпечує їм можливість брати участь в управлінні державними і громадськими справами, впливати на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, відстоювати свої права і законні інтереси та поновлювати їх у разі порушення шляхом викладення в письмовій або усній формі пропозицій (зауважень), заяв (клопотань) і скарг.

Згідно з частиною п'ятою статті 55 Конституції України "кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань", а статтею 4 Закону України "Про звернення громадян" передбачено підстави, які дають громадянам право оскаржувати рішення, дії (бездіяльність) у сфері управлінської діяльності, у тому числі органів державної податкової служби та їх посадових осіб.

З огляду на викладене Конституційний Суд України вважає, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом частини першої статті 7 Цивільного кодексу не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу.

Проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах "Нікула проти Фінляндії". "Яновський проти Польщі" та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства.

Водночас у рішенні Конституційного Суду України від 10.04.2003р зазначено, що звернення громадян до правоохоронних органів, які містять певні відомості про недодержання законів, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами.

Викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронних органів завідомо неправдивих відомостей тягне за собою відповідальність, передбачену чинним законодавством України.

Суб'єктивна думка про характер цих відомостей (впевненість у тому, що вони відповідають дійсності) виключає відповідальність за їх поширення.

Відповідно до ч.4 ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої інформації.

Особа має право на звернення до суду, іншого правоохоронного органу чи державного органу, організації, наділених відповідно до закону владними повноваженнями із заявою про неправомірні дії іншої особи, якщо цей орган чи організація наділені владними повноваженнями щодо поновлення законності у відповідних відносинах чи застосування передбачених законом санкцій до правопорушника. Таке звернення для вирішення спору, поновлення прав чи захист законних інтересів або для поновлення законності не є поширенням відомостей, як це розуміється у ст.32 ч.4 Конституції України.

Висловлювання відповідачки у скаргах та заявах стосовно дій позивача, його дружини не може бути підставою для задоволення позову, оскільки відповідно до ст.47-1 Закону України „Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень.

Згідно ч.3 ст.277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила не доведе протилежного.

Оскільки ОСОБА_2 відповідно до ст.60 ЦПК України не надав суду доказів того, що його права були порушені з вини відповідачки, а тому суд першої інстанції не мав підстав для задоволення його позову та для зобов'язання ОСОБА_3 спростувати поширені нею недостовірні відомості та визнати інформацію наклепом. При цьому суд правильно зазначив, що відповідачка не розповсюджувала відомості, які порочать честь, гідність позивача на роботі, за місцем мешкання, або третім особам.

Судова колегія погоджується з рішенням суду в частині відмови стягнення на користь позивача моральної шкоди, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження зазначених ним фактів, як на підставу своїх вимог щодо стягнення моральної шкоди у відповідності до ст.ст.23, 1167 ЦК України, оскільки матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували заподіяння позивачу відповідачкою моральної шкоди та погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем причинного зв'язку між діями відповідачки та душевними стражданнями позивача, а також факту негативних переживань.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

При такому положенні судова колегія вважає, що суд повно та всебічно дослідив усі обставини по справі, дав їм належну оцінку і постановив законне та обґрунтоване рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального закону.

Доводи, які викладено в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують

В зв'язку з чим судова колегія не вбачає правових підстав для скасування рішення суду і задоволення апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, ст.314, 315,317 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -