Провадження №2/200/4839/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2015 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді Шевцової Т.В.

при секретарі - Южаковій В.А.

за участі позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача- Максименко В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, визнання права власності на ? частину автомобіля-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом до відповідачів. В обґрунтування позову посилається на те, що 22.11.1980 року між нею та ОСОБА_3 укладено шлюб, який наразі чоловік намагається розірвати в судовому порядку. За час шлюбу за спільні кошти подружжя було придбано автомобіль Форд Куга, д/н НОМЕР_1. Під час розгляду справи про розірвання шлюбу нею було подано зустрічну позовну заяву про поділ спільного майна подружжя, та в межах судового слідства вона дізналась, що її чоловік - ОСОБА_3 в червні 2014 року переоформив на свого батька ОСОБА_4 спірний автомобіль. Відчуження автомобіля відбувалось без її згоди та відома, автомобіль є цінним майном, тому угода його відчуження виходить за межі дрібної побутової, тобто на відчуження автомобіля чоловік мав отримати її письмову згоду. За таких обставин, жодний нотаріус не посвідчив би договір відчуження автомобіля, проте, такий правочин не міг відбутись і на товарній біржі, оскільки в силу ст.15 Закону України "Про товарну біржу" не можуть бути предметом біржової торгівлі речі, визначені індивідуальними ознаками, якщо вони не продаються як партія, а також вживані товари, включаючи транспортні засоби та капітальні активи.

В судовому засіданні позивач та її представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові, просили їх задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а також представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, просили в ньому відмовити, посилаючись на те, що спірний автомобіль був придбаний відповідачем ОСОБА_4 з пенсійних заощаджень та суми виручки від продажу попереднього авто в 2011 році, особисто був вибраний ним в автосалоні. Так, відповідно до письмових заперечень відповідача ОСОБА_4, він вирішив подарувати сину автомобіль Тойота Корола, для чого у 2007 році замовив його в автосалоні "Алмаз-Мотор" та вніс передплату в сумі 120 000 грн. По прибуттю авто, він вніс залишок суми та оформив договір купівлі-продажу на сина, відповідача ОСОБА_3 При цьому, ОСОБА_1 при купівлі автомобіля присутня не була, своєї згоди не надавала, взагалі не знала про його наміри. В 2010 році він перестав самостійно керувати авто, тому тягар щодо його перевезення ліг на плечі сина. У зв'язку з тим, що придбаний автомобіль не задовольняв споживчі потреби, він вирішив придбати сину позашляховик, для чого без згоди позивача син продав Тойота Корола. У жовтні 2011 року він разом з сином прибув до автосалону "сетаб", де він вніс до каси вартість автомобіля "Форд Куга" та забажав оформлення договору на ім'я сина. Знову ж таки, позивач при придбанні автомобіля присутня не була, його марку та спосіб оплати не обирала, доказів витрат на придбання автомобіля не має.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними": цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України та іншими актами законодавства. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову застосовують норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішують справи. Згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно ч. 3 ст. 65 СК України передбачено, що для укладення одним із подружжя договору, який потребує нотаріального посвідчення і державної реєстрації, а також стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути в письмовій формі.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 22.11.1980 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладено шлюб, актовий запис №913 Кіровського ЗАГС м.Дніпропетровська, свідоцтво серії НОМЕР_3.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії СХХ НОМЕР_4, відповідач ОСОБА_4 з 19.06.2014 року є власником автомобіля Форд Куга, д/н НОМЕР_1, 2011 року випуску, який первісно був зареєстрований органами ДАІ 20.10.2011 року.

Згідно довідки УДАІ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 10.03.2015 року, спірний автомобіль зареєстрований за ОСОБА_4 на підставі довідки-рахунку серії ВІА №499759 від 19.06.2014 року, заяви від 19.06.2014 року та облікової картки від 19.06.2014 року, тобто фактично, за поясненнями сторін, наданими в судовому засіданні, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відбулась угода дарування майна, оскільки кошти не сплачувались.

Згідно свідоцтва про народження, відповідач ОСОБА_4 є батьком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно наданих відповідачем ОСОБА_4 довідок пенсійного фонду, його дохід за 2010 рік склав 153 434,77 грн., за 2011 рік - 153 759,14 грн.

В судовому засіданні встановлено, що спірний автомобіль не перебуває в користуванні ОСОБА_4, фактично знаходиться у володінні відповідача ОСОБА_3 та зберігається у гаражі, приналежному їх спільному сину.

Свідок з боку відповідача ОСОБА_7 в судовому засідання пояснив, що у 2011 році працював в автосалоні "Сетаб" та супроводжував продаж автомобіля Форд Куга відповідача ОСОБА_4, який особисто вибирав автомобіль, вносив кошти до каси та залишав свої контакти.

Проте, дані свідчення ОСОБА_7 не доведені відповідачем ОСОБА_4 шляхом представлення розрахункових документів щодо придбання ним спірного автомобіля, тому не можуть бути прийняті до уваги судом як докази належності спірного майна на праві особистої приватної власності відповідача ОСОБА_3 в порядку дарування.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно до вимог ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Суд не має в своєму розпорядження доказів придбання спірного автомобіля та його оформлення на ім'я відповідача ОСОБА_3, проте, даний факт не заперечувався жодною із сторін в судовому засіданні, в поданих до суду документах, тому в силу ст..61 ЦПК України не підлягає окремому доведенню.

Таким чином, зібрані по справі докази та встановлені в судовому засіданні факти не спростовують тверджень позивача щодо належності спірного автомобіля до об'єкта спільної сумісної власності подружжя, доказів надання згоди позивача на продаж/відчуження цінного майна сторонами не представлено, у зв'язку з чим, позов слід визнати обґрунтованим та належно доведеним, таким, що підлягає до задоволення.

Окрім цього, оскільки відповідачем ОСОБА_3 не висунуто заперечень щодо частки у праві спільної сумісної власності подружжя позивача, за ч.1 ст.70 СК України позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання права власності на ? частину автомобіля підлягають до задоволення.

Оскільки спір виник з протиправної поведінки відповідача1 ОСОБА_3, який всупереч вимогам ст..65 СК України не отримав дозволу дружини на розпорядження майном, чим порушив її майнові права, судовий збір слід віднести за його рахунок, в порядку ст..88 ЦПК України, стягнувши на користь позивача понесені нею витрати та витрати на користь держави, оскільки позивачем не було сплачено судовий збір за вимоги немайнового характеру.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57, 60, 61, 88, 169, 197, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати недійсним правочин від 19.06.2014 року щодо відчуження ОСОБА_3 автомобіля Форд Куга, д/н НОМЕР_1 на користь ОСОБА_4.

Визнати за ОСОБА_1, іпн НОМЕР_2, право власності на ? частину автомобіля Форд Куга, д/н НОМЕР_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1616,80 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги в Апеляційний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т.В.Шевцова