АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1520/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Фаркош Ю.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Прохоровій В.С.

за участю: представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача Кратенко Ю.О. розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа: Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» про визнання кредитного договору недійсним.

в с т а н о в и л а :

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом та ставила питання про визнання кредитного договору № 2619/0708/71-059 від 22 липня 2008 року укладеного між нею та ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», недійним в силу вимог п. 1 ст. 230 ЦК України. Вказуючи, що підставами для такого визнання є невиконання банком переддоговірної роботи з позичальником, всупереч Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови НБУ від 10.05.2007 року за № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». А саме був відсутній детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, графік погашення відсотків та порушено принципи справедливості.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2014 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду позивач подала апеляційну скаргу, де ставила питання про скасування рішення суду, та постановлення нового, за яким позовні вимоги підлягали повному задоволенню. Вказуючи при цьому на те, що судом першої інстанції при постановленні рішення грубо були порушені норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясовані обставини справи, що мають значення, та наявні невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

Представник апелянта у судовому засіданні підтримала подану апеляційну скаргу, просила суд її задовольнити.

Представник відповідача апеляційну скаргу не визнала, заперечувала проти її задоволення.

Третя особа будучи належним чином повідомленою про розгляд справи не з'явилася у судове засідання. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника третьої особи в силу вимог ст. 305 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення осіб, що з'явилися у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що ставлячи питання про визнання договору недійсним внаслідок того, що він був укладений під впливом обману, позивач не надала суду достатніх доказів того, що в момент вчинення вказаного правочину представники відповідача навмисно ввели її в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. При цьому, згідно матеріалів справи, позивач при укладанні оспорюваного договору була ознайомлена з його змістом та погодилась з умовами зобов'язання, про що свідчить відповідний підпис позивача на кожній сторінці договору.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою апелянт вказувала на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що її було введено в оману, шляхом приховування банком інформації споживача, щодо розміру щомісячного платежу, розміру відсоткової ставки (у відсотковому значенні та грошовому виразі), наявних валютних ризиків, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі, на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо) та, щодо сукупної вартості кредиту взагалі. У кредитному договорі та окремому додатку даної інформації вказано не було.

Однак, як вбачається із матеріалів справи 22.07.2008 між ОСОБА_5 та ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є АТ «Дельта Банк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №2619/0708/71-059, згідно умов якого відповідач надав позивачу кредитні кошти у розмірі 100 000 доларів США, а позивач, у свою чергу, зобов'язався повернути суму кредиту у строк до 22.07.2038 року.

Зокрема п. 10.13 кредитного договору № 2619/0708/71-059 від 22 липня 2008 року, вказується про те, що до підписання пропозиції позивач була ознайомлена в письмовій формі про умови кредитування.

При цьому також зазначалось, що при укладанні оспорюваного договору позивачу була надана вся необхідна інформація передбачена « Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупної вартості кредиту», затверджених Постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, у повному обсязі. Апелянта була ознайомлена зі змістом договору і погодилася на викладені в ньому умови та виразила волевиявлення на його укладення в письмовій формі, про що свідчить відповідний підпис ОСОБА_5 на договорі.

Посилання апелянта на відсутність графіку погашення, на думку колегії суддів не ґрунтується на матеріалах справи, так як кредитний договір має додаток № 1, який є невід'ємною частиною договору. Крім того розділом №3 кредитного договору регламентовані умови погашення заборгованості, сплата відсотків та комісій та порядок їх нарахування.

Зазначаючи в апеляційній скарзі про порушення судом першої інстанції принципу справедливості, апелянт вказувала на те, що умови кредитного договору є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача - споживача кредитних послуг. Надання кредиту в доларах США є способом зловживання правом коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону, відповідач перекладає як суб'єкт підприємницької діяльності виключно на позивача - позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням ч. 3 ст. 13 ЦК України.

Однак, апелянтом не взято до уваги положення п. 13 та п.16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин « № 5 від 30.03.2012 року, а саме те, що для визнання кредитного договору недійсним з підстав надання (отримання) споживчого кредиту у іноземній валюті, можливе лише якщо даний договір було укладено після набрання чинності Закону України від 22.09.2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживача фінансових послуг».

У той же час як вбачається із матеріалів справи кредитний договір між сторонами по справі було укладено в 2008 році, отже норми вищевказаного Закону на дані правовідносини не поширюються.

Крім того саме по собі зростання( коливання) курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходити з динаміки зміни курсу валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Як у ході розгляду справи у суді першої інстанції так і при розгляду апеляційної скарги позивачем ( апелянтом ) не було надано доказів які б підтвердили невиконання банком положень Закону України «Про захист прав споживачів» так і п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

Хоча у відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При зверненні до суду з позовом позивачем ставилося питання про визнання договору недійсним з підстав визначених ч. 1 ст. 230 ЦК України, а саме якщо одна із сторін навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення

При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, висновок суду щодо відмови у задоволенні заявлених позовних вимог з підстав їх недоведеності є правомірним та таким що ґрунтується на матеріалах справи. А відтак підстав для скасування рішення суду з урахуванням доводів апеляційної скарги нема.

Крім того, слід також зазначити, що подана апеляційна скарга містить у собі доводи щодо визнання недійсним договору з підстав які не були визначені позивачем при подачі позову до суду ( відсутність генеральної ліцензії на здіснення валютних банківських операцій, визнання неукладеним правочину за відсутності встановлених законодавчо умов необхідних для його укладення, безгрошовість зобов'язання, правомірність укладення договору купівлі - продажу прав вимоги за кредитним договором), а відтак і не були предметом судового розгляду у суді першої інстанції.

Беручи до уваги, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, в силу положень ч. 1 ст. 303 ЦПК України апеляційним судом зазначені вище доводи не перевірялись.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: