АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 534/1313/15-ц Номер провадження 22-ц/786/2783/15Головуючий у 1-й інстанції Окунь Т.В. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Лобова О.А.

суддів : Карпушина Г.Л., Дряниці Ю.В.

при секретарі Гнатюк О.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 23 липня 2015 року

у справі за позовом Вищого професійного гірничого училища м.Комсомольська до ОСОБА_2 про виселення, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Вищого професійного гірничого училища м.Комсомольська про визнання права проживання у спірному житловому приміщенні.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача апеляційного суду,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2015 року директор Вищого професійного гірничого училища м.Комсомольська ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким виселити ОСОБА_2 з кімнати № НОМЕР_1 гуртожитку Вищого професійного гірничого училища м.Комсомольська та стягнути з відповідача на користь училища судові витрати, пов'язані з оплатою судового збору.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що оскільки відповідач є тимчасовим наймачем житлового приміщення - кімнати їх гуртожитку, не працює в училищі та не навчається у ньому, строк дії договору, у відповідності до умов якого кімната була передана йому в тимчасове користування закінчився, а в добровільному порядку ОСОБА_2 гуртожиток залишать не збирається, тому його необхідно виселити.

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до Вищого професійного гірничого училища м.Комсомольська про визнання права проживання у спірному житловому приміщенні, просив визнати за ним право проживання в кімнаті НОМЕР_1 будинку АДРЕСА_2

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_2 зазначав, що виселитись він не має можливості оскільки у нього місце реєстрації у паспорті зазначено: АДРЕСА_1 і він не був попереджений за три місяці до спливу строку дії договору найму(оренди) житла про його припинення, таким чином відповідно до ст. 822 ЦК України договір фактично пролонгований.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 23 липня 2015 року позовні вимоги Вищого професійного гірничого училища м.Комсомольська задоволено повністю, виселено ОСОБА_2 з кімнати № НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову Вищого професійного гірничого училища м.Комсомольська.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що суд дав неправильну оцінку наявним у справі доказам, внаслідок чого дійшов хибних висновків по суті спору.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги і позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, вислухавши пояснення осіб, які приймають участь у розгляді справи, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав:

Відповідно до п.1ч.1ст.307, ст.308 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції вправі відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що Вище професійне гірниче училище м.Комсомольська згідно із Статутом є підпорядкованим міністерству освіти і науки державним навчальним закладом третього атестаційного рівня, що здійснює підготовку робітників високого рівня кваліфікації з технологічно складних професій та спеціальностей. До основних повноважень і напрямів діяльності училища належить навчально-виробнича, навчально-виховна, навчально-методична, фінансово-господарська та виробничо-комерційна діяльність.

Училище має гуртожиток загальною площею 3344,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, належить до об'єктів державної власності, закріплене Міністерством освіти і науки за вищим професійним училищем і перебуває у оперативному управлінні училища (а.с. 75). Функції управління майном, закріпленим за вищим училищем, контроль за ефективністю його використання і збереження здійснює Міністерство освіти і науки України.

19 квітня 2010 року між позивачем, в особі директора училища ОСОБА_4, що діяв у відповідності до Статуту та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір (а.с. 5-6), за умовами якого відповідачу по справі у тимчасове користування було передане житлове приміщення кімната № НОМЕР_1 в гуртожитку училища по АДРЕСА_2. Пунктом 5.3 укладеного Договору сторони передбачили, що "якщо жодна зі Сторін до закінчення строку дії Договору не заявить про намір припинити дію цього Договору, цей Договір автоматично продовжується на кожен наступний рік".

ОСОБА_2 проживав у гуртожитку майже чотири роки до грудня 2014 року - моменту, коли адміністрацією училища у зв'язку із збільшенням кількості учнів (а.с. 84-92) було ініційоване питання про припинення дій договорів із тимчасовими мешканцями, яким свого часу кімнати надавались для тимчасового проживання. Останній договір про надання в користування кім. № НОМЕР_1 був укладений з ОСОБА_2 терміном на чотири місяці на період з 01 січня 2015 року до 30 квітня 2015 року включно (а.с. 11-12).

Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції з дотриманням норм процесуального права дав їм правильну юридичну оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про тимчасове проживання відповідача по справі у спірній кімнаті гуртожитку, на умовах встановлених ст.ст. 98,99 ЖК України, без набуття права на жиле приміщення, а отже ОСОБА_2 підлягає виселенню у спрощеному порядку на вимогу власника відповідно до положень ч.3 ст. 98 ЖК України.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ч. 1 ст. 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Відповідно до ч. 2,3 ст. 810 ЦК України підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, встановлюється законом; до договору найму житла, крім найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього кодексу, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, відносини, які виникають у зв'язку з наймом житла, що перебуває у державній або комунальній власності, регулюються Житловим кодексом України та іншими актами житлового законодавства. (ч. 1 ст. 3 ЖК України).

За наданим апеляційному суду Положенням про гуртожиток Вищого професійного гірничого училища м.Комсомольська (п.п. 1.1, 1.3, 2.1) вищевказаний гуртожиток має статус учнівського, призначений для проживання учнів, працівників АПГУ та інших громадян при наявності вільних кімнат; вселення в гуртожиток відбувається в установленому порядку комендантом гуртожитку на підставі наданих документів та особистої співбесіди, рішення про поселення приймає директор (а.с.80).

Відповідно до ст. 127 ЖК України, п. 2 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 3 червня 1986 року № 208 (далі Примірне положення) гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання.

Відповідно до ст. 127 ЖК Української РСР, п. 2 Постанови Ради Міністрів Української РСР від 3 червня 1986 року № 208 «Про затвердження примірного положення про гуртожитки» гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання.

Це не суперечить і п. 7 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 серпня 2010 року № 796 «Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності», який містить перелік осіб, яким може бути надана послуга щодо проживання.

Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» указав, що, вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, крім інших питань, і питання щодо видачі відповідно до Примірного положення ордера на зайняття жилої площі в гуртожитку.

Згідно із ч. 2 ст. 128, ст. 129 ЖК Української РСР, ч. 1 п. 10 Примірного положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Отже, законом установлено, що єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі спільного з профспілковим комітетом рішення про надання жилої площі в гуртожитку.

Відповідач вселився до гуртожитку в 2010 році, на підставі листа-клопотання НПП "Фєроліт" та договору укладеного 19.04.2010 року між позивачем та відповідачем, тобто в момент коли ОСОБА_2 жодного стосунку до навчального закладу не мав. (а.с.5-6) За умовами договору оренди орендодавець передав орендареві у строкове платне користування житлове приміщення кімнату № НОМЕР_1 загальною площею 18 м. кв. по АДРЕСА_2

01.12.2012 року та 01.01.2014 року було переукладено договір на користування житловим приміщенням кімнатою № НОМЕР_1 загальною площею 18 м. кв. по АДРЕСА_2 Остаточно договором від 01.01.2015 року подовжено ОСОБА_2 користування житловим приміщенням Вищого професійного гірничого училища м.Комсомольська. За вказаним договором відповідачу по справі, як тимчасовому мешканцю, було надано житлове приміщення - кімнати № НОМЕР_1 загальною площею 18 м. кв. по АДРЕСА_2 у гуртожитку, для проживання, строком з 01.01.2015 по 30.04.2015 року, та з умовою щомісячного внесення ОСОБА_2 оплати за тимчасове проживання в гуртожитку, у розмірах встановлених калькуляцією закладу до 25 числа кожного місяця, також п.5.7. передбачено що даний договір зупиняє свою дію з моменту звільнення працівника з професійного гірничого ліцею або підприємства, яким було подано клопотання про надання житлової площі. (а.с.11-12).

06.05.2015 року директором ВПГУ м.Комсомольська, разом з іншими працівниками гуртожитку, а саме: ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вручено відповідачу ОСОБА_2 повідомлення про необхідність звільнення приміщень гуртожитку (кімнати № НОМЕР_1) (а.с.17), про що складено акт від 14.05.2015 року, оскільки останній відмовився від підпису про отримання (а.с.18) і дане не заперечується ОСОБА_2 у доводах апеляційної скарги (а.с.115).

Вселення відповідача до гуртожитку в 2010-2015 роках не було пов'язаним з навчанням або з роботою в державному навчальному закладі. Відповідач продовжує зберігати за собою право на проживання за місцем своєї реєстрації: АДРЕСА_1 (а.с.37).

Оскільки відповідач вселився до гуртожитку не у зв'язку з роботою або навчанням, і не у встановленому законом порядку (без ордера), його статус визначено як тимчасовий мешканець то передбачені ст.ст.125,132 ЖК України гарантії при вирішенні спору щодо його виселення не можуть бути застосовані.

Не є підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що тривалий час проживав в гуртожитку згідно договору, систематично сплачував за проживання та ніяких нарікань на нього не було виходячи з наступного.

Згідно ст. 98 ЖК України передбачається, що тимчасові мешканці на вимогу наймача зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмови - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення.

Ст. 99 ЖК України вказує на те, що піднаймачі і тимчасові мешканці самостійного права на займане житлове приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 є тимчасовим мешканцем та проживає в спірній кімнаті без достатніх на те правових підстав, й відмовляється в добровільному порядку звільнити квартиру, а оплата житлово-комунальних послуг не дає права на житлову площу, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову та виселення ОСОБА_2 без надання іншого жилого приміщення.

Суд повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.303, ст.307 ч.1 п.1, ст.308 ч.1, ст.314, ст.315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 23 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.А.Лобов

Судді: Г.Л.Карпушин

Ю.В.Дряниця

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов