1Справа № 335/6678/15-ц 2/335/1691/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«09» вересня 2015 року м.Запоріжжя

районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Апаллонової Ю.В.., при секретарі Кудряшовій Ю.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право користування квартирою та виселення,

ВСТАНОВИВ:

09.07.2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, у процесі слухання справи позов було уточнено.

У позовній заяві зазначала, що 06.01.2015 між позивачем та ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3 був укладений договір дарування частки квартири, за яким позивач придбав у власність 19/100 квартири АДРЕСА_1.

У власність позивача перейшли: коридор 2-1, кімната 2-2, ванна кімната 2-3 загальною площею 16, 9 кв. м, що складає 19/100 часток квартири №30

Після продажу жилого приміщення ОСОБА_4 виселилася з жилого приміщення, але, відповідачі продовжують мешкати в жилому приміщенні без законних підстав. В жилому приміщенні знаходяться особисті речі відповідачів та предмети побуту, що підтверджується довідкою КП «Основаніє» від 30.06.2015 про реєстрацію відповідачів.

Позивач внаслідок протиправної поведінки відповідачів не може використовувати жиле приміщення для особистого мешкання, що є обмеженням у здійсненні позивачем права власності. Відповідачі не є членами сім'ї позивача, позивач не укладав з ними ніяких угод щодо користування жилим приміщенням, відповідачі добровільно відчужили на користь позивача жиле приміщення, тому відповідачі втратили право на проживання у цьому приміщенні.

Відповідачі дотепер зареєстровані у жилому приміщенні, хоча втратили право користування цим приміщенням.Позивач вважає, що користування з боку відповідачів жилим приміщенням та їх реєстрація у цьому приміщенні порушує його права власника.

Посилаючись на вказані обставини, просила суд визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням ОСОБА_2 та ОСОБА_3 № 30/2 за адресою: АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з жилого приміщення №30/2 за адресою: АДРЕСА_1 у примусовому порядку, зі зняттям їх з реєстраційного обліку у Орджонікідзевському РВ у м. Запоріжжя УДМС України в Запорізької області. Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 солідарно суму судового збору.

Позивач у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, на позові наполягає. У минулому судовому засіданні у розгляді справи брав участь представник позивача, який підтримав заявлені позовні вимоги.

У судові засідання по цій справі відповідачі не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.

Представник відповідачів ОСОБА_4 за довіреністю у минулому судовому засіданні позов визнала у повному обсязі і надала суду про це письмову заяву. Зазначала, що дійсно квартира була продана, однак її сини залишили у квартирі свої речі і не виселилися, з реєстрації не знялися, у зв'язку із від'їздом до іншої країни. Проти задоволення позову не заперечує.

Згідно із ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.

При вищевикладених обставинах, суд ухвалив провести розгляд даної цивільної справи за відсутністю представника позивача, відповідачів на підставі наявних у справі матеріалів та доказів.

Всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Згідно вимог ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, а згідно ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст.321 ЦК України).

Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Аналогічні норми закріплені в ст. ст.316, 317, 319, 321 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян, або прав державних і громадянських організацій.

Крім того, ст. ст. 150, 155 ЖК України передбачено громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів сім'ї і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд; власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, а ще при тій умові, що ці порушення були поєднані з позбавленням володіння його нерухомого майна. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до ст. 8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Згідно ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Судом встановлено, що 06.01.2015 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3 був укладений договір дарування частки квартири, за яким позивач ОСОБА_1 придбала у власність 19/100 квартири АДРЕСА_1. У власність позивача перейшли: коридор 2-1, кімната 2-2, ванна кімната 2-3 загальною площею 16, 9 кв. м, що складає 19/100 часток квартири №30 (а.с.5-7).

Після продажу жилого приміщення ОСОБА_4 виселилася з жилого приміщення, що встановлено у судовому засіданні та не заперечується ОСОБА_4 але, ОСОБА_2, ОСОБА_3 продовжують мешкати в жилому приміщенні без законних підстав. В жилому приміщенні знаходяться особисті речі відповідачів та предмети побуту. Факт проживання відповідачів у жилому приміщенні підтверджується довідкою КП «Основаніє» від 30.06.2015 про реєстрацію відповідачів.

Крім того, факт знаходження речей відповідачів також підтвердила у судовому засіданні їх представник ОСОБА_4

Позивач внаслідок протиправної поведінки відповідачів не може використовувати жиле приміщення для особистого мешкання, що є обмеженням у здійсненні позивачем права власності.

Згідно вимог ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Аналогічні права членів сім'ї власника житла передбачені ч. 1 ст. 156 ЖК України, відповідно до якої члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності, в тому числі право користування, припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Відповідачі не є членами сім'ї позивача, позивач не укладав з ними ніяких угод щодо користування жилим приміщенням, відповідачі добровільно відчужили на користь позивача жиле приміщення, тому відповідачі втратили право на проживання у цьому приміщенні.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Відповідачі дотепер зареєстровані у жилому приміщенні, хоча втратили право користування цим приміщенням.

Для поновлення порушених прав позивача суд вважає за необхідне визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки у відповідності зі ст. 406 ч.1 п.6 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для його встановлення.

При цьому суд приймає уваги, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх оцінка вказують на наявність підстав для визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі за вищезазначеною адресою.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачами позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

У зв'язку із наведеним, з урахуванням вимог ч.4 ст. 174 ЦПК, суд вважає що позовні вимоги ґрунтуються на законі, доведені належними доказами, визнані відповідачем, отже вважає за необхідне прийняти визнання відповідачем позову та задовольнити позовні вимоги.

При вищевикладених обставинах, суд вважає за необхідне позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до ст.88 ЦПК України суд стягує з відповідачів витрати понесені позивачем при поданні позову у розмірі 243,60 грн. у рівних частках.

Керуючись ст. ст. 3,10,11, 57-60, 213, 215, 218 ЦПК України, суд ,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право користування квартирою та виселення, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1 ІПН НОМЕР_1 АДРЕСА_1) та ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_2 АДРЕСА_1) такими, що втратили право користування жилим приміщенням АДРЕСА_1.

Виселити ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1 ІПН НОМЕР_1 АДРЕСА_1) та ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_2 АДРЕСА_1) з жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 у примусовому порядку, зі зняттям їх з реєстраційного обліку у Орджонікідзевському РВ у м. Запоріжжя УДМС України в Запорізької області.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1 ІПН НОМЕР_1 АДРЕСА_1) та ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_2 АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, іпн НОМЕР_3) витрати по сплаті судового збору у розмірі 243,60 грн.(двісті сорок три грн. 60 коп).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя: Ю.В. Апаллонова