АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 664/1719/14-ц Головуючий в І інстанції: Заславець Н.В.
Провадження №22-ц/791/1294/2015 Доповідач: Вербицька Л.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року травня місяця 13 дня колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого: Вербицької Л.І.

Суддів: Радченко С.В.

Капітан І.А.

при секретарі: Грицак А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 25 березня 2015 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсною кредитної угоди та іпотечного договору,

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк» (далі - Банк) звернулося до суду з позовом. В обґрунтування своїх вимог Банк зазначав, що 29.08.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитну угоду за №35861 про надання кредиту у іноземній валюті шляхом передачі позичальнику сум у вигляді траншу на загальну суму у 50000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,50% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 28.08.2022 року. Всього за вказаною угодою відповідач отримала 40000,00 доларів, які протягом тривалого проміжку часу погашала, в рамках кредитної угоди процентну ставку банком їй було знижено до 13%. Відповідачка належним чином свої зобов'язання за договором не виконує внаслідок чогостаном на 03.04.2014 року утворилась заборгованість в сумі 37129,13 доларів США, що за курсом НБУ від 03.04.2014 року становить 417331,42 грн. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком та позичальником 30.08.2007 було року укладено договір іпотеки №35861, згідно з яким позичальник надала в іпотеку належне їй на праві власності вбудоване приміщення магазину, загальною площею 46,4 кв.м., який знаходиться в АДРЕСА_1. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки складає 277850,00 гривень. Посилаючись на наведене просили, в рахунок погашення заборгованості достроково звернути стягнення на предмет іпотеки - вбудоване приміщення магазину, з наданням дозволу на укладення від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем з наданням права позивачеві на отримання всіх необхідних від імені власника документів у ході реалізації предмета іпотеки; з наданням дозволу в процесі реалізації іпотечного майна на отримання кадастрового номеру земельної ділянки, дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах, організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування.

В листопаді 2014 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою в якій, посилаючись на те, що ПАТ КБ «Приватбанк» не має ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, в тому числі не має права надавати кредити в іноземній валюті просив визнати недійсними кредитну угоду від 29.08.2007 року і, відповідно до цього, договір іпотеки.

Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 25 березня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. В рахунок дострокового стягнення заборгованості за кредитною угодою за №35861 від 29.08.2007 року у розмірі 37129,13 доларів США, що еквівалентно 417331,42 грн станом на 03.04.2014 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки - на вбудоване приміщення магазину як окремий виділений в натурі об'єкт права власності, загальною площею 46,4 кв.м., розташованого в АДРЕСА_1, належне ОСОБА_3 шляхом продажу вбудованого приміщення магазину Банком, як іпотекодержателем, із укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з будь-якою іншою особою - покупцем із застосуванням стартової ціни, не нижчої від визначеної сторонами у договорі іпотеки вартості нежитлового приміщення у 277850,00 гривень, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажі предмета іпотеки. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання щодо судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким зустрічні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Письмові заперечення на апеляційну скаргу до суду не надходили.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги Банку, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитною угодою по своєчасному та повному погашенню необхідних щомісячних платежів, утворилась заборгованість, тому відповідно до ст.ст.33, 39, 40 Закону України «Про іпотеку» Банк вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що умови кредитного договору відповідають нормам цивільного законодавства, не суперечать іншим актам цивільного законодавства, а тому мають виконуватися сторонами.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

З матеріалів справи вбачається, що 29.08.2007 року між сторонами укладено кредитну угоду за №35861 в іноземній валюті на суму у 50000,00 доларів США, за якою кошти мали надаватися окремими траншами кредиту в межах кредитної угоди, загальний розмір траншів не мав перевищувати зазначену в п.1.2 угоди суму. (а.с.15) Строк виплати отриманих коштів відповідно до п. 1.3 визначено в угоді - не пізніше 28.08.2022 року з виплатою процентної ставки за користування кредитом в 13,50 % річних, яка банком, зменшена до 13%, погашення мало відбуватися шляхом внесення коштів відповідно до умов Додатку №1 до кредитної угоди щомісячно у розмірі 538,56 доларів США (а.с.19). Після укладення кредитної угоди позичальник отримала перший транш у розмір 20000,00 доларів США, що підтверджено договорами на видачу траншу від 20.08.2007 року та від 04.09.2007 року та додатком №1/1 до договору№35861 від 29.09.2007 року (а.с.22-23) і заявами на видачу готівки, згідно яких загальний розмір отриманого кредиту склав 40000,00 доларів США (а.с.25-28). В забезпечення виконання умов кредитного договору сторонами 30.08.2007 року укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_3 передала в іпотеку належне їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29.08.2007 року, нежитлову нерухомість - вбудоване приміщення магазину розташованого в АДРЕСА_1 (а.с.29-30).

В результаті неналежного виконання відповідачкою зобов'язань за кредитною угодою утворилась заборгованості станом на 03.04.2014 року в сумі 37129,13 доларів США, що за курсом 11.24 відповідно до службового розпорядження НБУ від 03.04.2014 року складає 417331,42 грн., яка складається із заборгованості за кредитом, процентів за користування кредитом та пені за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором (а.с.8-10, 11).

Згідно зі ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою га шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійснені розрахунків на території України за зобов'язаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті.

Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93.

Відповідно до статті 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України.

Відповідно до положень ст.ст. 47, 49 Закону України «Про банки i банківську діяльність» банківські установи мають право здійснювати кредитні операції, у тому числі розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, на підставі банківської ліцензії. Законодавство України визначає правомочність банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити та бути суб'єктом кредитних зобов'язань. Спеціальне законодавство у сфері банківської діяльності не містить приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України «Про банки i банківську діяльність» ( далі Закон) банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії.

Згідно ст. 2 Закону, банківська ліцензія - це документ, який видається Національним банком України в порядку i на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність.

Відповідно до п. 1.2 «Положения про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій», затвердженого постановою НБУ № 275 від 17 липня 2001 року письмовий дозвіл Національного банку - документ, який видає Національний банк у порядку i на умовах, визначених Законом України «Про банки i банківську діяльність» та цим Положениям, на підставі якого банки мають право здійснювати окремі операції, передбачені статтею 47 Закону України «Про банки i банківську діяльність». Здійснення валютних операцій може мати місце на підставі генеральних чи індивідуальних ліцензій Національного банку України.

На час укладення договорів Банк мав банківську ліцензію № 22 від 04.01.2001 року (а.с.102) та дозвіл Національного банку України та додаток до дозволу № 22-2 від 29.07.2003 року на здійснення операцій визначених п.1 ч.2 ст.47 Закону (а.с.99-101).

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до законного і обґрунтованого висновку, що укладені між сторонами кредитна угода та договір іпотеки не суперечать Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, тому підстав для визнання їх недійсними не вбачається. Інших самостійних підстав для визнання недійсним іпотечного договору позивачем не заявлено.

Враховуючи той факт, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними укладених між сторонами кредитної угоди та договору іпотеки, Банком належними доказами підтверджено, а ОСОБА_3, в свою чергу, не спростовано, наявність у відповідача кредитної заборгованості, суд першої інстанції відповідно до положень ст.33 Закону України «Про іпотеку» дійшов до правильного висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Доводи апеляційної скарги колегією суддів до уваги не приймаються як такі, що не підтверджені належними доказами та не спростовують мотивованих висновків суду.

З огляду на викладене, колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції з додержанням норм процесуального законодавства повно з'ясував всі обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх доводів і заперечень, правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, дав правильну правову оцінку доказам та ухвалив законне і обґрунтоване рішення. Передбачені ст.309 ЦПК України підстави для його скасування з наведених в апеляційній скарзі доводів відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 25 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді