Провадження № 22-ц/780/4213/15 Доповідач у 2 інстанції Голуб С. А.
Категорія 38 16.09.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

16 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Голуб С.А.,

суддів: Приходька К.П. , Верланова С.М.

при секретарі: Якимчук Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора Київської області про визнання права на спадщину за законом на обов'язкову частку у спадщині ,

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2013 року позивач пред'явила в суді названий позов посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її матір ОСОБА_4, яка проживали в будинку АДРЕСА_1. Вказаний будинок належав матері на праві власності на підставі договору дарування і на випадок своєї смерті вона заповіла його своєму синові ОСОБА_3, та онуку ОСОБА_5

Після смерті матері відкрилася спадщина на вказаний житловий будинок .

ОСОБА_3 прийняв спадщину шляхом подачі заяви до нотаріальної контори.

ОСОБА_5 відмовився від спадщини на користь ОСОБА_3

Батько сторін ОСОБА_6, який був чоловіком спадкодавця, також подав заяву про відмову від спадкування за законом обов»язкової частки у спадщині.

ОСОБА_3 в 2010 році отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на спірний будинок .

Позивач вважала, що оскільки вона на час відкриття спадщини була непрацездатною, то у неї виникло право на спадкування після смерті матері обов»язкової частки.

Просила суд встановити факт прийняття нею спадщини і визнати за нею право власності в порядку спадкування на 2/9 частин житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований в мюбіла Церква, вул.Новосельська,29 Київської області.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 червня 2015 року у задоволені позову відмовлено.

ОСОБА_2 оскаржила рішення суду в апеляційному порядку, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість. Просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В доводах апеляційної скарги, посилається на те, що не погоджується із висновком суду в тій частині, що нею не доведений факт прийняття нею спадщини. Наголошує на тому, що цей факт, а саме вступ в управління та володіння спадковим майном встановлений іншим рішенням суду від 15 листопада 2010 року у цивільній справі № 2-12352/10.

Також є неправильним висновок суду про те, що вона не досягла пенсійного віку на час відкриття спадщини. Зазначає, що їй була призначена пенсія зі зменшенням пенсійного віку на підставі ст. 55 Закону УРСР «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи», а тому вона була непрацездатною і на неї розповсюджувалась дія ст. 535 ЦК УРСР.

Щодо висновків суду про сплив позовної давності, відповідач також у своїй апеляційній скарзі їх спростовує посилаючись на те, що вона в період з 1997 по 2005 рік поховала своїх батьків, свекруху та чоловіка, а тому перебувала в депресії. Крім того, відповідач обіцяв їй подарувати половину будинку, що також було причиною з якої вона не зверталась до суду з даним позовом. Вважає, що на ці обставини суд першої інстанції не зважив.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та представників сторін, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги й обговоривши доводи апелянта вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4. Після її смерті залишилось спадкове майно у складі житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1, який належав їй на підставі договору дарування посвідченого 2-ю Білоцерківської державною нотаріальною конторою 21.12.1957 року № 3795.

Заповітом від 06.12.1978 року ОСОБА_4 заповіла житловий будинок сину - ОСОБА_3 та онуку - ОСОБА_5 в рівних частинах.

Спадкоємці за заповітом ОСОБА_3- син спадкодавця звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, ОСОБА_5 - онук спадкодавця звернувся з заявою про відмову від частини спадкового майна за заповітом на користь батька - ОСОБА_3, а чоловік спадкодавця - ОСОБА_6 звернувся з заявою про відмову від одержання обов'язкової долі спадкового майна.

Ці обставини позивачем не оскаржуються.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування обов»язкової частки, суд першої інстанції виходив з того, що позивач на час відкриття спадщини не була непрацездатною за віком, оскільки не досягла 55 річного віку.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині встановлення факту прийняття спадщини, суд виходив з того, що позивач не довела, що вона прийняла спадщину, а саме вступила в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців після відкриття спадщини.

Також ще однією підставою для відмови у позову, суд першої інстанції зазначив сплив позовної давності.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи і прийшов до правильного висновку про те, що у позивача не виникло права на спадкування після смерті ОСОБА_4

Разом із тим, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно відмовивши у задоволенні позову по суті, помилково додатково також послався на таку підставу для відмови у позові, як сплив позовної давності. Суд може відмовити в позові за спливом позовної давності лише тоді, коли він встановить, що право позивача дійсно порушене, але не підлягає судовому захисту у зв»язку з пропуском позивачем позовної давності. В даному ж випадку, суд встановив, що право позивача не було порушене, а тому обґрунтовано відмовивши у позові по суті, безпідставно ще послався на норми ЦК України, які регулюють позовну давність.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що обставини щодо прийняття позивачем спадщини доводяться рішенням суду від 15 листопада 2010 року у цивільній справі № 2-12352/10, то ці доводи є голослівними з наступних підстав.

Відповідно до ст.549 ЦК України визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Як вбачається із копії рішення суду від 15 листопада 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 № 2-12352/10 судом було зазначено, що «Позивач, обґрунтовуючи вимоги про право власності на спадкове майно посилається на те, що вона доглядала за матір»ю до її смерті, займалась похованням батьків, доглядала за будинком, проводила ремонтні роботи та сплачувала за комунальні послуги. Дані обставини не заперечуються відповідачем, але дані дії відповідача вчинялись з власної волі, заповідач ОСОБА_7 не покладала на спадкоємців обов»язку надати іншій особі у довічне користування будинок або певну його частину, відповідач ОСОБА_8 не укладав з позивачем будь яких угод про надання права на користування та розпорядження його майном, що також підтверджено показами сторін в судовому засіданні.» (а.с. 86)

Саме на ці висновки суду, посилалась позивач в своїй апеляційній скарзі. Але із наведеного змісту рішення не вбачається, що ОСОБА_2 вступила в управління спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, а тому наведені у рішенні обставини не могли бути прийняті судом першої інстанції при вирішенні даної справи як докази.

При розгляді апеляційної скарги представник позивача наголошував на тому, що факт прийняття спадщини ОСОБА_2 підтвердили допитані в судовому засіданні свідки . Однак він не зміг вказати який саме свідок чітко вказав на ці обставини, які конкретно обставини свідок повідомив. В рішенні суду пояснення свідків не були викладені.

Судова колегія ознайомилась з показаннями свідків ОСОБА_9,ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13, які вони давали у судовому з засіданні 2.06.2015 року і встановила, що жоден із свідків не підтвердив, що саме в період з лютого по серпень 1997 року позивач вступила в управління спадковим майном. Та обставина, що позивач здійснювала догляд матері за її життя, похоронила її та батька, навідувала батька у спадковому будинку за його життя не може бути підставою для встановлення факту прийняття спадщини, оскільки не є вступом в управління та володіння спадковим майном - будинком.

Оскільки в судовому засіданні позивачем не було доведено, що вона протягом шести місяців дня відкриття провадження у справі вчинила дії щодо її прийняття, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив їй у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду щодо недоведеності позивачем позовних вимог.

Відповідно до ст. 309 підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування судом норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову з двох підстав, а саме за недоведеністю позовних вимог, тобто по суті, а також за спливом позовної давності, то таке рішення суду підлягає зміні, з виключенням із мотивувальної частини рішення суду посилання на ст. 80 ЦК УРСР, що регулює відмову у позові у зв»язку зі спливом позовної давності.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково .

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 червня 2015 року змінити, виключивши із мотивувальної частини рішення посилання на ст. 80 ЦК УРСР.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: