Ухвала

іменем україни

25 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К.,

Ступак О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 18 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він проживає в належному йому на праві власності житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1. ОСОБА_4 вже кілька років проживає та є власником сусіднього житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу та весь цей час між ними виникають суперечки стосовно суміжної межі земельної ділянки. Так, ОСОБА_4 всупереч існуючій межі між їхніми земельними ділянками зайшла на його територію приблизно на метр. На його неодноразові вимоги щодо врегулювання питання щодо межі земельної ділянки відповідач реагує агресивно, внаслідок чого позивач був змушений звертатися з відповідною заявою до голови Королівської селищної ради. Вимоги Королівської селищної ради щодо приведення меж відповідно до державного акта на право власності на землю відповідач ігнорує. Таким чином, захоплення відповідачем частини його земельної ділянки та протиправні агресивні дії з боку відповідача заподіяли йому моральної шкоди внаслідок моральних страждань і переживань, які позивач оцінює в розмірі 7 тис. грн.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 30 жовтня 2014 року позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_4 усунути перешкоди ОСОБА_3 у користуванні належною йому на праві власності земельною ділянкою шляхом перенесення огорожі із незаконно займаної земельної ділянки зі встановленням її на місці межі згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 700 грн на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 18 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, в задоволенні указаного позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 на підставі державного акта на право власності на землю серії НОМЕР_1 є власником земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1, та проживає в житловому будинку, який розташований на цій земельній ділянці.

Власником сусіднього житлового будинку по АДРЕСА_2 є ОСОБА_4

Сторони у справі перебувають в неприязних відносинах, причиною яких є те, що відповідач порушує межові знаки між їхніми земельними ділянками.

У травні 2014 року позивач звертався до голови Королівської селищної ради щодо вирішення питання про визначення меж суміжних земельних ділянок його та відповідача.

Згідно з листом голови Королівської селищної ради від 10 липня 2014 року ОСОБА_4 направлено вимогу про приведення межі належної їй земельної ділянки відповідно до державного акта.

Відповідно до листа управління Держземагентства у Виноградівському районі Закарпатської області від 03 жовтня 2014 року № 9-703-0.5-3895/2-14 технічна документація з виготовлення державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, що розташована по АДРЕСА_1, відсутня.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції виходив з того, що існуюча огорожа між земельною ділянкою позивача та суміжною земельною ділянкою відповідача встановлена з порушенням державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1; площа земельної ділянки, яка самовільно зайнята ОСОБА_4 за рахунок земельної ділянки ОСОБА_3, складає 0,0032 га, при цьому на обґрунтування свого висновку суд послався на план забудови земельної ділянки, план-схему земельної ділянки.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення указаного позову.

Проте з такими висновками не погодився апеляційний суд, вважаючи позов безпідставним, оскільки відсутні факти вчинення протиправних дій відповідачем - захоплення земельної ділянки, порушення меж, незаконне встановлення огорожі.

При цьому апеляційний суд встановив, що будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_2 у 2001 році придбав батько відповідача - ОСОБА_5, а спірну огорожу встановлено більше десяти років тому попереднім власником ОСОБА_6 і вона вже була предметом спору, про що свідчить відповідь заступника начальника земельних ресурсів Виноградівського району Сіладі П.А. від 07 червня 2001 року (а. с. 22), якою підтверджено, що спірні межі погоджені сусідами та відповідають державним актам на право приватної власності.

Проте з такими висновками погодитися не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таке ж положення відображено у ст. 3 ЦПК України, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Таким чином, у судовому рішенні апеляційний суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи апеляційної скарги, оскільки інакше буде порушено вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі, як мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Проте рішення апеляційного суду зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову й ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що судом першої інстанції помилково встановлено, що огорожу встановлено відповідачем, при цьому суд апеляційної інстанції з'ясував, що огорожу встановлено попереднім власником, а отже, факт вчинення протиправних дій відповідачем - відсутній.

Проте такий висновок суду апеляційної інстанції зроблено без врахування змісту ст. ст. 316-321 ЦК України щодо абсолютності права власності та його непорушності, а також ст. ст. 386, 391 ЦК України, які передбачають способи захисту права власності.

На порушення вимог ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України суд апеляційної інстанції в достатньому обсязі не перевірив законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору, висновків суду першої інстанції не спростував належними та допустимими доказами, не звернув достатньої уваги на зміст і підставу заявлених позовних вимог та характер спірних правовідносин, не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, а саме: чи порушено межі земельної ділянки позивача чи порушуються межі земельної ділянки відповідачем, у разі встановлення факту порушення права - чи підлягає воно захисту у спосіб, обраний позивачем.

Оскільки апеляційний суд порушив норми процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин, які мають значення для

правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 18 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак

С.П. Штелик