Ухвала

іменем україни

7 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К.,

Попович О.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції у Харківській області, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Непочатих Вікторія Володимирівна, ОСОБА_6, про застосування правових наслідків нікчемності правочину, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 9 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

В грудні 2013 року ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 13 липня

2007 року між ним та ОСОБА_6 було укладено договір надання споживчого кредиту № 0, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 110 000 доларів США строком до 13 липня 2018 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, між Банком та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки

№ 2590, відповідно до якого останній передав в іпотеку Банку нерухоме майно - нежитлові приміщення 1-го поверху № № 11, 12, І; 2-го поверху

№ 1-16, ІІ в літ. В-2, загальною площею 272,8 кв.м, що розташовані за адресою: м. Харків, АДРЕСА_1

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 листопада

2008 року право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху

№ № 11, 13-21 в літ. В-2 за вказаною адресою було визнано за

ОСОБА_4

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 12 липня

2012 року вказане рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на вищевказані приміщення відмовлено.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_6 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, 5 червня 2009 року нотаріусом за заявою банку був вчинений виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за договором кредиту.

Посилаючись на те, що здійснити державну реєстрацію вказаного нерухомого майна Банк не має можливості, у зв'язку з тим, що 31 серпня 2011 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого останній перейшло право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху № № 11, 13-21 в нежитловій будівлі літ. В-2 загальною площею 90,6 кв.м, просив суд застосувати наслідки нікчемності правочину.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 12 лютого

2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 9 червня 2015 року, в задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк» просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що норми статей

9, 12 Закону України «Про іпотеку» не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки нерухоме майно, в склад якого входить приміщення

№ 11, реалізоване ОСОБА_4, а не іпотекодавцем - ОСОБА_6

Із матеріалів справи вбачається, що 19 травня 2006 року між Банком та ОСОБА_6 укладено договір про надання споживчого кредиту, згідно якого останній отримав в кредит грошові кошти у розмірі 172 тис. доларів США.

19 травня 2006 року між вказаними сторонами укладено договір іпотеки в забезпечення належного виконання ОСОБА_6 умов кредитного договору. Предметом іпотеки є нежитлові приміщення

1-го поверху №№ 11, 12, І; 2-го поверху № 1-16, ІІ в літ. «В-2»,

загальною площею 272,8 кв.м., що розташовані за адресою: м. Харків,

АДРЕСА_1 та належали ОСОБА_6 на праві власності.

ОСОБА_6 була здійснена реконструкція вказаних нежитлових приміщень та збудована мансарда.

20 вересня 2007 року КП «Харківське міське Бюро технічної інвентаризації» виготовлений технічний паспорт на нежитлові

приміщення літ. «В-2», що складаються з приміщень першого поверху

№ № 11, 12, 1, другого поверху № № 1, 7, 8, 12, 14, II, мансарди

№ № 1 - 4, III, IV загальною площею 532,9 кв.м, що розташовані в літ. «В-2».

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 грудня

2007 року визнано за ОСОБА_6 право власності на вказані реконструйовані та добудовані приміщення.

ОСОБА_4 належали на праві власності нежитлові приміщення першого поверху в літ. «В-2» № № 13-16 загальною площею 44,7 кв.м, за адресою: м. Харків, АДРЕСА_1, які були перебудовані разом з нежитловими приміщеннями ОСОБА_6, в результаті чого, приміщення першого поверху в літ. «В-2» за вказаною адресою складаються з приміщень № № 11, 13-21 (офіс, салон краси та магазин непродовольчих товарів), загальною площею 90,6 кв.м.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 листопада

2008 року визнано дійсним договір купівлі-продажу приміщень першого поверху № № 11, 12 загальною площею 13,7 кв.м. в літ. «В-2» за спірною адресою, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Визнано за ОСОБА_4 право власності на нежитлові приміщення першого поверху № № 11, 13-21 (офіс, салон краси та магазин непродовольчих товарів), загальною площею 90,6 кв.м., розташовані в

літ. «В-2» за вказаною адресою

10 червня 2009 року було відкрито виконавче провадження щодо виконання виконавчого напису про звернення стягнення на переданий предмет іпотеки ОСОБА_6 Банку.

4 жовтня 2011 року приватним нотаріусом було видано свідоцтво про право власності на ім'я Банку на спірні нежитлові приміщення, що передані в іпотеку ОСОБА_6

Згідно договору купівлі-продажу від 31 серпня 2011 року

ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_4 нежитлові приміщення першого поверху № № 11, 13-21 (офіс, салон краси та магазин непродовольчих товарів), загальною площею 90,6 кв.м, розташовані в

літ. «В-2» за вищевказаною адресою та право власності на зазначені приміщення зареєстровано за ОСОБА_3

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, а порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Таким чином, з аналізу вище вказаних норм права випливає, що записи про право власності скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просив застосувати наслідки недійсності правочину - договору купівлі-продажу від 31 серпня 2011 року та скасувати в Державному реєстрі запис про реєстрацію права власності ОСОБА_7 на нежитлове приміщення № 11 в літ. «В-2» по АДРЕСА_1, в м. Харкові.

У пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від

6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Отже, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд правомірно посилались на те, що іпотечне майно, в склад якого входить приміщення № 11 було продано ОСОБА_6 ОСОБА_4, яка в подальшому продала його ОСОБА_3 і остання зареєструвала право власності на спірне приміщення № 11 на своє ім'я, що не було анульовано та скасовано, тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог, оскільки положення ст. ст. 9, 12 Закону України «Про іпотеку» містять підстави нікчемності правочину при продажу іпотечного майна саме іпотекодавцем.

Крім того, доводи ПАТ «Укрсиббанк» у касаційній скарзі про те, що судами першої та апеляційної інстанції були застосовані норми та закон які не підлягають застосуванню, є помилковими, оскільки матеріали справи не містять доказів, що приміщення № 11 є самостійним об'єктом або виділялось, як окремий об'єкт нерухомості від усього будинку АДРЕСА_1 в м. Харкові, тому державна реєстрація складової частини цього об'єкту не підлягає скасуванню.

Враховуючи викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дотримались встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, з'ясували усі обставини справи та надали їм належну правову оцінку, тому судові рішення відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Доводи касаційної скарги, стосуються переоцінки доказів, викладених в оскаржуваних рішеннях, що не відноситься до компетенції суду касаційної інстанції, та не дають підстав для висновку, що судами при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, отже колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 лютого

2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 9 червня

2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді:В.М. Коротун О.В. Попович І.К. Парінова О.В. Ступак