У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, приватного малого підприємства «Шеки», публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Ніколаєвська Людмила Борисівна, реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції Запорізької області, про визнання правочину недійсним та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 16 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з відповідачем ОСОБА_4 перебуває в шлюбі з 13 березня 1988 року. За час спільного проживання вона та її чоловік на спільні кошти створили приватне мале підприємство «Шеки» (далі - ПМП «Шеки»), яке пройшло державну реєстрацію 10 серпня 1992 року, директором затверджено ОСОБА_4 У зв'язку з тим, що відношення між нею та чоловіком погіршились, 5 серпня 2013 року між ними було укладено шлюбний договір, посвідчений нотаріально, за яким поділено нерухоме майно, нажите під час шлюбу. Відповідно до шлюбного контракту у разі розірвання шлюбу їй виділяється нерухоме майно, у тому числі корпуси центру дозвілля та розваг літ. Б-2, загальною площею 1 093,6 кв. м, та літ. В-2 площею 1 195,9 кв. м, що розташовані по АДРЕСА_1.

Під час укладання шлюбного контракту їй стало відомо, що 4 жовтня 2006 року між ПМП «Шеки» та публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») укладено іпотечний договір і зазначені корпуси дитячого центру дозвілля та розваг передано у заставу банку. У зв'язку з тим, що зазначене нерухоме майно є їхньою спільною власністю подружжя, і вона не надавала своєї згоди на укладання договору іпотеки, вважає, що її права порушено, а тому просила суд визнати договір іпотеки від 4 жовтня 2006 року, укладений між ПМП «Шеки» та ПАТ «УкрСиббанк», посвідчений приватним нотаріусом Ніколаєвською Л.Б. та зареєстрований у реєстрі № 364, недійсним та виключити з Державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна реєстраційні записи про заборону зазначеного нерухомого майна.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 16 квітня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір іпотеки від 4 жовтня 2006 року, укладений між ПМП «Шеки» та ПАТ «УкрСиббанк», посвідчений приватним нотаріусом Ніколаєвською Л.Б. та зареєстрований у реєстрі № 364.

Виключено з Державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна реєстраційний запис: тип обтяження - заборона на нерухоме майно, підстава - договір іпотеки від 4 жовтня 2006 року № 635, об'єкт обтяження - корпус дитячого центру дозвілля та розваг літ. Б-2, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, власник ПМП «Шеки» № 136625121, яке розташоване за адресою: вул. Чарівна, 39, м. Запоріжжя, накладений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Ніколаєвська Л.Б.

Виключено з державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна реєстраційний запис: тип обтяження - заборона на нерухоме майно, підстава - договір іпотеки від 4 жовтня 2006 року № 635, об'єкт обтяження - корпус дитячого центру дозвілля та розваг літ. В-2, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, власник ПМП «Шеки» № 136625121, яке розташоване за адресою: вул. Чарівна, 39, м. Запоріжжя, накладений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Ніколаєвська Л.Б.

У касаційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що об'єкти спірного майна, а саме: корпуси центру дозвілля та розваг літ. Б-2, загальною площею 1 093,6 кв. м, та літ. В-2 площею 1 195,9 кв. м, що розташовані у АДРЕСА_1, на час укладання договору іпотеки мали статус спільної сумісної власності подружжя та були передані в іпотеку без письмової згоди ОСОБА_3, а тому такий договір є недійсним. Посилання на належність спірного майна, переданого в іпотеку, лише підприємству спростовується висновками, встановленими у рішенні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2013 року, яке набрало законної сили.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що сторони перебувають у шлюбі з 1988 року. Відповідно до довідки з єдиного державного реєстру ПМП «Шеки» створено у 1992 році рішенням громадянина України ОСОБА_4 який не є підприємцем. Статутний капітал як об'єкт права власності, належить на 100 % подружжям ОСОБА_4 і немає будь-яких третіх осіб, які б мали право на будь-яку частину статутного капіталу.

За таких обставин суди дійшли висновку про те, що капітал та майно ПМП «Шеки» сформовані за рахунок сумісної власності подружжя, які спільно несли втрати на утримання майна під час проживання однією сім'єю.

У 2006 році ПМП «Шеки» набуло права власності на об'єкти нерухомого майна: корпус дитячого центру дозвілля та розваг літ. «Б-2» та корпус дитячого центру дозвілля та розваг літ. «В-2», які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, шляхом реєстрації в ОП «ЗМБТІ» актів вводу в експлуатацію новостворених об'єктів нерухомості.

4 жовтня 2006 року між ПМП «Шеки» та ПАТ «УкрСиббанк» укладено іпотечний договір і зазначені корпуси дитячого центру дозвілля та розваг передано у заставу банку.

5 серпня 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали шлюбний договір, відповідно до п. 1.2 якого у разі розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позивач може виділити в натурі із спільно набутого з ОСОБА_4 майна, крім іншого, корпуси дитячого центру дозвілля та розваг літ. «Б-2» та літ. «В-2», які розташовані у АДРЕСА_1.

У жовтні 2013 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом про визнання недійсним шлюбного договору, посилаючись на те, що спірне нерухоме майно належить виключно ПМП «Шеки». Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2013 року у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним шлюбного договору подружжя ОСОБА_4 відмовлено.

З урахуванням норм ч. 3 ст. 61 ЦПК України та зазначеного вище рішення суду, суди вважали, що шлюбним договором визначений правовий режим власності нерухомого майна, набутого під час шлюбу, зокрема зазначено, що майно, перелічене у шлюбному договорі, є майном нажитим під час шлюбу.

Разом з тим у матеріалах справи відсутня копія відповідного судового рішення, яким встановлено факт, що не підлягає доказуванню, а саме те, що на час укладення договору іпотеки спірні об'єкти нерухомого майна мали статус спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4. Крім того, слід звернути увагу, що предметом зазначеного позову є визнання недійсним шлюбного договору, а не встановлення спірного нерухомого майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Справа розглядалася судами неодноразово, при попередньому розгляді справи у суді касаційної інстанції було наголошено на тому, що суду слід визначитися з правовим режимом спірного майна та встановити, чи є воно об'єктом спільної сумісної власності подружжя та чи міг в односторонньому порядку ОСОБА_4 вирішувати питання про передачу майна в іпотеку. Разом з тим, враховуючи відсутність у матеріалах справи копії судового рішення про визначення правового режиму спірного майна, не можна вважати, що судами були виконані вимоги ч. 4 ст. 338 ЦПК України.

Відповідно до договору іпотеки від 4 жовтня 2006 року, який укладено між ПАТ «УкрСиббанк» та ПМП «Шеки», іпотекодавець в особі директора ОСОБА_4 передав в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно, що є власністю іпотекодавця та розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Судами не було звернуто уваги, що шлюбний договір укладено після передачі спірного нерухомого майна в іпотеку банку ОСОБА_4

Приватне мале підприємство «Шеки» було створено рішенням громадянина України ОСОБА_4 згідно з Законами України «Про власність» та «Про підприємництво», пройшло державну реєстрацію 10 серпня 1992 року та набуло у приватну власність після побудови та введення в експлуатацію корпус дитячого центру дозвілля та розваг літ. Б-2 та літ. В-2, що знаходяться за адресою:, АДРЕСА_1.

Судами першої та апеляційної інстанцій не було звернуто уваги на те, що право власності на спірне нерухоме майно належить ПМП «ШЕКИ» на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12 серпня 2005 року, що було видано після його побудови та введення об'єкта в експлуатацію.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65 СК України.

Водночас відповідно до ст. 59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Відносини стосовно майна фізичної особи-підприємця регулюються нормами ЦК України, Господарського кодексу України (далі - ГК України) та Закону України «Про підприємництво».

Відповідно до ст. 320 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності. Окремою формою підприємницької діяльності є підприємницька діяльність фізичних осіб. Жодних спеціальних умов чи обмежень використання фізичною особою, яка перебуває у шлюбі, свого майна для здійснення підприємницької діяльності законом не встановлено. Як зазначається у ч. 2 ст. 52 ЦК України, фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. На підставі цього положення, а також норм ст. ст. 57, 61 СК України слід дійти висновку про те, що майно фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший з подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Стаття 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства проголосила свободу договору, свободу підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Результатом наділення юридичних осіб - приватних підприємств і фізичних осіб-підприємців свободою господарської діяльності та підприємництва є застосування ними цивільно-правових договорів як правової форми їх діяльності.

Крім того, установивши факт оформлення права приватної власності приватного підприємства та видачі йому свідоцтва про право власності на нежиле приміщення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, передчасно своїм рішенням змінив правовий режим майна приватного підприємства на режим спільного сумісного майна подружжя, оскільки з моменту внесення майна до статутного фонду підприємство є єдиним власником майна й це майно не може одночасно перебувати у власності інших осіб.

При цьому суд також не врахував те, що навіть і в разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, заснованого одним із них, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-79цс13 та від 19 лютого 2014 року № 6-5цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що ухвалені у справі судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 16 квітня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик