Номер справи 623/489/15-ц
Номер провадження 2/623/285/2015
РІШЕННЯ

іменем України

15 вересня 2015 року м. Ізюм

Ізюмський міськрайонний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Бутенка В.М.

при секретарі судового засідання Костенко В.В., Вовк І.В.

судового розпорядника ОСОБА_1

за участю: представника позивача ОСОБА_2

представника третьої особи ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізюм справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 (транспортне) страхове бюро України, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_3, про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

в с т а н о в и в:

У січні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_6 (транспортне) страхове бюро України, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_3, про відшкодування 41 257,77 грн майнової та 200 000,00 грн моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у якому зазначав, що 12 червня 2009 року, приблизно о 9 годині 10 хвилин ОСОБА_7, здійснюючи керування автомобілем НОМЕР_1, рухався по автошляху Київ-Харків-Довжанський в Чугуївському районі Харківської області, з боку міста Чугуїв в напрямку міста Харкова. В районні 531 км. + 900 м. вказаної дороги ОСОБА_7 грубо порушив вимоги пп. 1.5,10.1 та 12.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ від 10.10.2001 р. № 1306, й при виконанні маневру випередження автомобіля, що рухався попереду, вчинив виїзд на ліве, а потім на праве по ходу руху узбіччя, в результаті чого автомобіль втратив керованість, прокинувся та здійснив наїзд на перешкоду дерева.

Автомобіль «Тоуота Саmгу» реєстраційний номер НОМЕР_2 належить на праві власності ОСОБА_3.

В даному автомобілі в якості пасажира знаходився ОСОБА_5, який внаслідок даної ДТП отримав тяжкі тілесні ушкодження, за ознаками небезпечними для життя.

За вказаним фактом була порушена кримінальна справа стосовно ОСОБА_7 за ч.2 ст. 286 КК України.

Відповідно до вироку Чугуївського міського суду Харківської області від 20.12.2012 року, що набрав законної сили 21.03.2013 року, ОСОБА_7 визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Цивільний позов ОСОБА_5 не був розглянутий.

Внаслідок вказаної вище ДТП, позивач отримав тяжкі тілесні ушкодження, змушений був довгий час знаходитись на лікуванні в медичних закладах, став інвалідом 1-ї групи з повною втратою працездатності, тобто потребує постійної сторонньої допомоги.

Внаслідок ДТП йому нанесена шкода здоров'ю, пов'язана з лікуванням та зі стійкою втратою працездатності, а також завдана моральна шкода.

15 травня 2014 року він звернувся до суду із позовом до водія ОСОБА_7 про відшкодування майнової та моральної шкоди. Ухвалою суду відкрито провадження у справі №623/1616/14-ц, в процесі розгляду справи він ставив питання щодо наявності договору страхування цивільно-правової відповідальності. Тому судом до розгляду справи були залученні власник автомобіля НОМЕР_1 - ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (транспортне) страхове бюро України (далі по тексту - МТСБУ). Внаслідок судового впровадження було встановлено, що ні власник автомобіля НОМЕР_1 - ОСОБА_3, ні водій, що спричинив ДТП - ОСОБА_7, не мали чинного на час ДТП договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Отже автомобіль НОМЕР_1 був не забезпечений у розумінні Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Про це йому стало відомо лише в процесі слухання справи № 623/1616/14-ц у листопаді 2014 року.

Керуючись ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», де передбачено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, позивач 10 листопада 2014 року звернувся до МТСБУ із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та 10 грудня 2014 року із заявою про страхове відшкодування згідно форм, що розміщені на офіційному сайті МТСБУ.

У січні 2015 року він отримав рішення МТСБУ від 30.12.2014 р. № 3/1-05/36442 (номер справи МТСБУ 25050), яким позивачу було відмовлено у виплаті відшкодування заподіяної шкоди із посиланням на пропуск строку звернення відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Позивач не погоджується із прийнятим рішенням МТСБУ, згідно п. 36.7 ст. 36 цього Закону має право його оскаржити у судовому порядку. Тому звернувся до суду за захистом порушеного права.

Він дізнався про порушення його прав відповідачем МТСБУ з моменту отримання вищенаведеного рішення від 30 грудня 2014 року № 3/1-05/36442, а тому до суду він звернувся 30.01.2015 року без пропуску загального строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України. Подія ДТП, з приводу якої виникли правовідносини щодо здійснення відшкодування матеріальної і моральної шкоди в наслідок отримання позивачем тілесних ушкоджень, мала місце 12.06.2009 року, отже обсяг прав позивача повинен визначатись нормами цивільного законодавства, що діяли на час ДТП та відповідно на час виникнення права на відшкодування у позивача.

Розмір доходу, втраченого фізичною особою-підприємцем внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, обчислюється виходячи з розміру доходу, який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, у сумах, нарахованих до вирахування податків.

Внаслідок ДТП йому нанесена моральна шкода, що полягає у стражданнях та фізичному болю, що він переніс з моменту ДТП та відчуває й досі. Внаслідок отриманих тяжких травм, перелому хребта, він був прикутий до ліжка майже два роки. Для того, щоб хоч трохи відновити здатність рухатись він переніс операції, реабілітації, постійно відчуваючи фізичний біль, усвідомлюючи свою неповноцінність. Все це спричиняє йому моральні страждання, так як до аварії він був працездатною особою, мав власний бізнес, самостійно займався підприємницькою діяльністю, утримував сім'ю. Погіршення його здатностей призвело до того, що він більше не може займатися улюбленою справою, у зв'язку з чим він також відчуває моральні страждання. Тепер після травм внаслідок ДТП він отримав каліцтво, став непрацездатною особою, інвалідом І групи на безстроковий термін, повністю залежить від соціальних виплат держави, потребує постійного стороннього догляду, який здійснює дружина. Після отриманих травм у нього повністю змінився звичайний спосіб життя, в подальшому він потребую постійного лікування, яке потребує значних коштів. Адаптація до нових для нього погіршених умов життя, до фізичних і соціальних обмежень викликає у нього страждання і заподіює негативні психологічні переживання. Наслідки травм та погане самопочуття супроводжують тепер його постійно, мучить страх за своє подальше життя у зв'язку із станом здоров'я.

Тому розмір грошового відшкодування моральної шкоди позивач оцінив у суму 200 000,00 грн, виходячи із справедливого співвідношення його страждань, їх тривалості у часі та інтенсивності.

Він, як інвалід І групи, звільняється від сплати судового збору, а тому не сплатив судового збору за подання даного позову.

Позивач просить суд:

- стягнути з ОСОБА_6 (транспортне) страхове бюро України на його користь 31 809,75 грн щомісячно, починаючи з 16.10.2009 року та довічно, в якості відшкодування шкоди, пов'язаної із стійкою втратою працездатності;

- стягнути з ОСОБА_6 (транспортне) страхове бюро України на його користь 9 448,02 грн в рахунок відшкодування шкоди, пов'язаної з лікуванням;

- стягнути з ОСОБА_6 (транспортне) страхове бюро України на його користь 200 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди;

- стягнути з ОСОБА_6 (транспортне) страхове бюро України на користь держави судові витрати у справі.

(а.с. 2-4, 190-193)

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала у повному обсязі, наполягаючи на задоволення позову з наведених у позовній заяві та поясненні підстав.

Відповідач ОСОБА_6 (транспортне) страхове бюро України (далі МТСБ) позовні вимоги не визнали повністю, надали суду письмові заперечення на позов та заяву про застосування строку позовної давності в порядку ст. 267 ЦК України, просить розгляд справи провести без участі представника МТСБ.

В обґрунтування заперечень МТСБ вказав, що посилання позивача на те, що правовідносини між позивачем та МТСБУ регулюються нормами закону, в редакції на момент ДТП, не ґрунтуються на діючому законодавстві.

Так, з матеріалів справи вбачається, що звернення позивача до МТСБУ мало місце 10.11.2014 року. Раніше вказаної дати жодна з осіб - учасників справи до МТСБУ жодних заяв не подавала. МТСБУ обґрунтовано відмовило позивачу у виплаті страхового відшкодування, оскільки правовідносини між позивачем та МТСБУ виникли 10.11.2014 року - з моменту звернення останнього до МТСБУ, а не з моменту настання ДТП (12.06.2009 року).

В редакції Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на момент звернення позивача до МТСБУ передбачено право МТСБУ відмовити у виплаті страхового відшкодування.

Вказане закріплене в приписах п. 37.1.4. ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування.

Дана норма закону є імперативною і прямо закріплює відмову МТСБУ у виплаті страхового відшкодування без можливості продовження 3 річного строку,оскільки даний строк не є процесуальним строком та не може поновлюватися.

З матеріалів справи обєктивно вбачається, що на протязі розгляду кримінальної справи, після постановлений вироку по справі позивач повинен був і головне мав такуможливість,при цьому не обмежуючись судовим слідством у кримінальній справі:

1.Подати до МТСБУ повідомлення: про ДТП на протязі 3 днів з моменту ДТП, як це визначено законом.

2. Подати до МТСБУ заяву про виплату страхового відшкодування на протязі 3 року як визначено законом.

3. Заяву про страхову виплату можливо було подати і без вироку суду (вироксуду згідно ст.35 Закону не є обовязковим документом для прийняттярішення про виплату страхового відшкодування), оскільки всі іншідокументи були на той час у позивача у наявності(паспорт, код, банківській реквізити, відповідні довідки).

З матеріалів справи вбачається, що твердження позивача про те, що протягом 2009-2012 року йшло досудове слідство, а у 2012 році судовий розгляд не заслуговує на увагу, оскільки обєктивно жодним чином не впливало на можливість позивача подати доМТСБУ перелік документів, визначений ст. 35 Закону,оскільки всі документи з переліку вказаного у ст. 35 Закону на той час були у позивача та могли бути подані доМТСБУна протязі 3 років з моменту ДТП.

Позивач вказуючи, що йому стало відомо про відсутність у винуватця ДТП полісу страхування лише у 2014 році обєктивно не наводить жодного доказу в обґрунтування цього.

Так, кримінальна справа слухалася з 2009 року та позивач повинен був знати раніше, що у відповідача відсутній поліс страхування.

Більш того, розглядаючи кримінальну справу суд в силу вимог Постанови Пленуму ВССУ повинен був вирішити питання залучення до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу, оскільки відповідно до статті 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Враховуючи, що до участі в кримінальній справі жодна Страхова компанія залучена не була, обєктивно можна дійти до логічного висновку, що відповідальність винуватця ДТП застрахована не була.

Аналогічне випливає зі змісту вироку Чугуївського міського суду, з якого вбачається, що позивач предявляв позовні вимоги саме до винуватця ДТП, а не до страхової компанії.

Повторюючись, зауважуємо, що позивач не наводить жодного доказу, в обґрунтування того, що йому стало відомо про відсутність полісу у винуватця ДТП у 2014 році, а не раніше.

Крім того, згідно вироку Чугуївського міського суду Харківської області вбачається, що винуватець ДТП ОСОБА_7 відшкодував 20 500 грн матеріальноїшкоди, чим підтвердив обовязок відшкодувати завдану ним шкоду за свій рахунок,а не за рахунок страхової компанії чи МТСБУ.

У звязку з безпідставністю позовних вимог до МТСБУ з загальної точки зору застосування норм матеріального права, МТСБУ не деталізує відсутність підстав длястягнення з МТСБУ моральної шкоди, яка відшкодовується страховиком, а неМТСБУ(МТСБУ не є страховиком у розумінні Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (ст. 39) та Закону України «Про страхування» (ст. 2), а тому і не має обов'язку відшкодовувати потерпілому моральну шкоду, а обовязок по відшкодуваннюморальної шкоди покладається на винуватця ДТП), так само Законом не передбаченовідшкодування стійкої втрати працездатності довічно,а розрахунок стійкоївтрати працездатності зроблено позивачем в порядку визначення тимчасовоївтрати працездатності з посиланням на доходи від підприємницької діяльності, проте навіть не враховано всі періоди, які є необхідними для визначення тимчасової втрати працездатності.

Просить відмовити у задоволенні позову.

Крім цього, в разі відхилень заперечень МТСБУ проти позову відповідач просить застосувати строк позовної давності, вказавши, що матеріали справи містять вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 20.12.2012 року. Згідно даного вироку ДТП мало місце 12.06.2009 року. Відповідно до змісту вироку позов ОСОБА_5 судзалишив без розгляду.

Відповідно до ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняєперебігу позовної давності.

Відповідно до ст. 267 ч.4 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За вищевикладеного, в разі відхилення заперечень МТСБУ, просимо Вас застосувати строк позовної давності та відмовити у позові.

В той же час посилання позивача на те, що йому стало відомо про відсутність полісу у винуватця ДТП лише у 2014 році не доведено жодним належним доказом по справі та спростовується наступним: позивач вказуючи, що йому стало відомо про відсутність у винуватця ДТП полісу страхування лише у 2014 році обєктивно не наводить жодного доказу в обґрунтування цього. Так, кримінальна справа слухалася з 2009 року та позивач повинен був знати раніше, що у відповідача відсутній поліс страхування.

Більш того суд, розглядаючи кримінальну справу суд в силу вимог Постанови Пленуму ВССУ повинен був вирішити питання залучення до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу, оскільки відповідно до статті 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Враховуючи, що до участі в кримінальній справі жодна страхова компанія залучена не була, обєктивно можна дійти до логічного висновку, що відповідальність винуватця ДТП застрахована не була.

Аналогічне випливає зі змісту вироку Чугуївського міського суду, з якого вбачається, що позивач предявляв позовні вимоги саме до винуватця ДТП, а не до страхової компанії.

Позивач не наводить жодного доказу, в обґрунтування того, що йому стало відомо про відсутність полісу у винуватця ДТП у 2014 році, а не раніше.

(а.с. 117-122, 133-138, 148-152, 159-163)

Третя особа ОСОБА_7 або його представник ОСОБА_8, будучи належним чином повідомленим про день та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі.

Представник третьої особи ОСОБА_7 ОСОБА_8 надала суду пояснення на позов, в яких ОСОБА_7 позовні вимоги не визнав і просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтуванні заперечення на позов вказала, що посилання Позивача на норми права, що діяли у 2009 році, на момент, коли сталося ДТП, є недоречним, оскільки, як і зазначено у самій позовній заяві, відповідно до ч.2 ст. 5 Цивільного кодексу України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи, а редакція ст. 26 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на момент подання позову до суду, яка набула чинності 18 вересня 2011 року саме помякшує цивільну відповідальність відповідача щодо зазначених правовідносин.

Таким чином, застосування положень п.п. 37.1.4. п. 37.1. ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в частині відмови у виплаті страхового відшкодування через неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, є досить обґрунтованою, оскільки з моменту зазначеної дорожньо-транспортної пригоди минуло 5,5 років.

Посилання Позивача на те, що до теперішнього часу йому щось заважало захистити свої права спростовуються тим фактом, що, до певного часу жодної зацікавленості щодо стягнення грошових коштів в якості відшкодування шкоди Позивач не проявляв. Зазначені вимоги в кримінальною провадженні обґрунтовані не були, у звязку з чим були залишені без розгляду (стор. 4 вироку Чугуївського міського суду Харківської області від 20 грудня 2012 року по справі №2036/1215/2012). Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 21 березня 2013 року вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 20 грудня 2012 року у відношенні ОСОБА_7 в частині залишення цивільного позову потерпілих без розгляду - скасувати, а справу в цій частині направити в той же суд для розгляду в порядку цивільного судочинства. Однак справу Чугуївським міським судом Харківської області так і не було вирішено по суті.

Натомість, 15 травня 2014 року (більш ніж за рік з моменту проголошення ухвали Апеляційного суду Харківської області) Позивачем до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області було подано позовну заяву до ОСОБА_7 про відшкодування майнової та моральної шкоди (справа №623/1616/14-ц, провадження у справі зупинено ухвалою від 10.02.2015 року до розгляду даної справи). Більш того, у зазначеному процесі 19 листопада 2014 року Позивач звернувся із клопотанням про залучення до розгляду справи МТСБУ в якості третьої особи.

Окремо слід наголосити, що позов від 15 травня 2014 року до ОСОБА_7 про відшкодування майнової та моральної шкоди подано про той самим предмет і з тих самих підстав, та обґрунтовано тими самими нормами права із зазначенням тих самих фактів.

Зазначена обставина не може не наштовхнути на думку про навмисне заплутування суду, учасників процесу, недобросовісне використання своїх процесуальних прав з метою морального тиску на відповідачів та третіх осіб за для одержання матеріальних благ, а не для встановлення справедливості та одержання розумної компенсації внаслідок ДТП.

Позивач посилається на лист МТСБУ щодо відсутності даних про наявність страховки, саме тому в якості відповідача зазначено саме МТСБУ.

Надати достеменної відповіді на запитання, яка саме страхова компанія оформлювала страховий поліс неможливо через те, що, по-перше, водій ОСОБА_7 не був власником автомобілю, а керував лише на підставі довіреності, тож не вникав в цю інформацію, а по-друге, з моменту ДТП пройшло майже 6 років, тож документи, що містять дану інформацію, могли бути втрачені, знищені тощо.

Однак, у випадку, якби водієм працівникам ДАІ, що прибули на місце ДТП, не було предявлено страховий поліс, за даною обставиною на підставі ч.1. ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення було б складено відповідний протокол про адміністративне правопорушення.

Оскільки вся інформація щодо зазначеного ДТП знаходиться в матеріалах кримінальної справи №2036/1215/2012 в архіві Чугуївського міського суду Харківської області, тож і інформація щодо наявності страхового полісу (копія полісу, посилання на наявний поліс в протоколі з місця ДТП чи додатках до нього, тощо) або ж відсутності (протокол про відповідне адміністративне правопорушення) також міститься в матеріалах справи.

Щодо компенсації матеріальних витрат Позивачеві, зазначив, що упозовній заяві Позивач посилається на значні матеріальні витрати, понесені в процесі лікування та реабілітації, та просить стягнути на його користь 9 448,02 грн, однак, жодним чином не згадує той факт, що водієм ОСОБА_7, визнаним винним у ДТП, який є третьою особою у даній справі, на стадії досудового і судового слідства було виплачено матеріальний збиток на загальну суму 20 500,00 грн (стор. 2 вироку Чугуївського міського суду Харківської області від 20 грудня 2012 року по справі №2036/1215/2012, аркуш 2 стор. 3 Ухвали Апеляційного суду Харківської області від 21 березня 2013 року).

Таким чином, факт компенсації матеріальних витрат визнано Позивачем під час розгляду кримінальної справи, про що зазначено в мотивувальній частині вироку, таким чином, ця обставина не підлягає доказуванню. Також докази даного факту містяться в матеріалах кримінальної справи №2036/1215/2012.

Більш того, ОСОБА_7, окрім зазначених у вироку суду 20 500,00 грн здійснював додаткові виплати, оплачував лікування Позивача, реабілітацію, купував ліки та інші необхідні речі, однак також чеків не зберігав, тож довести може лише факт виплати 20 500,00 грн, про які зазначено у вироку суду.

Даний факт не Позивач зазначав ані у позовній заяві, а також навряд чи надавав дану інформацію до МТСБУ під час оформлення заявки на одержання страхової виплати, всупереч вимогам МТСБУ.

У звязку із тим, що Позивачем в якості компенсації матеріальних витрат на лікування, реабілітацію тощо третьою особою ОСОБА_7 на стадії досудового і судового слідства було виплачено всього 20 500,00 грн, позов в частині стягнення з Відповідача МТСБУ матеріальних витрат на лікування в сумі 9 448,02 грн задоволенню не підлягають.

Позивач зазначає, що внаслідок зазнаних у ДТП травм набув інвалідності, стійкої втрати працездатності, однак не зазначає, в якому відсотковому співвідношенні саме втратив працездатність.

По-друге, Позивач у своїй позовній заяві просить стягувати з Відповідача неотриманий ним прибуток ДОВІЧНО. Хотілося б зазначити, що жодна із існуючих норм права не передбачає довічних виплат чи довічного утримання особи.

У звязку із тим, що Позивач просить захистити його права способом, не визначеним законодавчо, дані вимоги взагалі не підлягають задоволенню.

Окремо слід зазначити, що в обґрунтування своїх позовних вимог Позивач посилається на ст. 1198 Цивільного кодексу України, якою передбачено порядок визначення доходу, втраченого внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоровя фізичної особи-підприємця.

Сумніву не викликає посилання на дану статтю в тій частині, де зазначається, що розмір доходу фізичної особи-підприємця, втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, що підлягає відшкодуванню, визначається з її річного доходу, одержаного в попередньому господарському році, поділеного на дванадцять, а також, що розмір доходу від підприємницької діяльності, втраченого фізичною особою-підприємцем внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, визначається на підставі даних органу доходів і зборів.

Однак Позивач не посилається на ч. 3 ст. 1198 Цивільного кодексу України, яка наголошує: «3. Розмір доходу, втраченого фізичною особою-підприємцем внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, обчислюється виходячи з розміру доходу, який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, у сумах, нарахованих до вирахування податків».

Відповідно до норм чинного податкового законодавства, оподаткуванню підлягають суми доходів, одержаних особою, за вирахуванням документально підтверджених витрат.

Пунктом 177.2. статті 177 Податкового кодексу України зазначено, що за загальним правилом, об'єктом оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем впровадження господарської діяльності, є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документальнопідтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особипідприємця.

У звязку із тим, що станом на 2008 календарний рік Позивач перебував на спрощеній систем оподаткування, ним сплачувався єдиний податок, отже, для потреб оподаткування суттєвим був лиш загальний дохід (валовий) без урахування витрат.

Однак, слід зазначити, що витрати Позивач все ж таки ніс, насамперед - витрати, що складають собівартість продукції.

Отже, для розрахунку суми доходу, втраченого фізичною особою-підприємцем, слід дотримуватись загального правила, передбаченого нормами чинного податкового законодавства, та із загального (валового) прибутку відняти валові витрати, що можна визначити шляхом розрахунку, зробленого на основі даних декларацій, що подавались Позивачем до податкових органів.

Окрім того, станом на 2008 рік чинним був Наказ Міністерства фінансів України та Головної Державної податкової інспекції України №12 від 21.04.1993 року, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 09 червня 1993 року, про затвердження Інструкції про оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю, відповідно до якої «Оподаткуванню підлягають доходи, одержані за звітний податковий період фізичною особою - суб'єктом підприємницької діяльності від продажу нею товарів (надання послуг, виконання робіт) у межах її підприємницької діяльності без створення юридичної особи. Якщо фізична особа - суб'єкт підприємницької діяльності отримує інші доходи, ніж визначені у частині першій цього пункту, то такі доходи оподатковуються за загальними правилами, встановленими законом з питань оподаткування доходів фізичних осіб для платників податку, що не є такими суб'єктами підприємницької діяльності. Загальним оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий дохід, тобто різниця між валовим доходом (виручкою у грошовій та натуральній формі) і документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу. Якщо ці витрати не можуть бути підтверджені документально, то вони враховуються податковими органами при проведенні остаточних розрахунків за нормами у відсотках до валового доходу, наведеними в додатку № 6 до цієї Інструкції. До складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, належать документально підтверджені витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Позивачем до суду надано довідку про його сумарний валовий дохід за період з 01.01.2008 року по 31.12.2008 року, отже, визначити чистий оподатковуваний дохід неможливо без даних про валові витрати підприємця за зазначений період.

Більш того, Позивач стверджує, що ДТП, що сталося з вини третьої особи ОСОБА_7, потягнуло за собою стійку втрату працездатності та призвело до втрати доходів.

Однак, станом на березень 2015 року згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, фізична особа-підприємець ОСОБА_5 не перебуває в процесі припинення підприємницької діяльності, банкрутства, не ліквідовано, реєстраційна справа знаходиться в Реєстраційній службі Ізюмського міськрайонного управління юстиції Харківської області, основним видом діяльності за даними органів державної статистики роздрібну торгівлю пальним (Код КВЕД 47.30).

Отже, яким саме чином зазнані під час ДТП травми, що потягнули за собою інвалідність, вплинули на зменшення доходу, Позивач не визначає, однак, зменшення доходу внаслідок зазнаних травм взагалі викликає сумнів через те, що Позивач займався (і займається згідно даних ЄДПЮОФОП) нефізичними видами праці. Роздрібна торгівля пальним передбачає насамперед, окрім одержання відповідної дозвільної документації, наявність відповідних місць, де така торгівля може проходити, а саме - автозаправних станцій. Володіння та керування автозаправними станціями не залежить від наявності фізичних вад володільця, оскільки потребує лише розумової (інтелектуальної) праці, тож наявність переломів та будь-яких складнощів у пересуванні не може вплинути на здатність особи до інтелектуальної праці.

Більш того, зменшення прибутку ФОП ОСОБА_5 у 2009 році і в подальшому може бути викликано обєктивними факторами, а саме - результатом світової фінансово-економічної кризи, що мала місце в 2008 році. На підтвердження даного факту було видано низку нормативно-правових актів Верховної ОСОБА_1 України та міністерств у вигляді Законів, постанов та ін. Наприклад: Закон Верховної ОСОБА_1 України від 31.10.2008р. № 639-УІ «Про першочергові заходи щодо попередження негативних наслідків фінансової кризи й про внесень змін у деякі законодавчі акти України», Постанова Верховної ОСОБА_1 України від 29.10.2008р. № 620-УІ «Про прийняття за основу проекту Закону України про першочергові заходи щодо попередження негативних наслідків фінансової кризи й про внесення змін у деякі законодавчі акти України».

Також Національним банком України була видана постанова № 319 від 11.10.2008р., внаслідок чого платіжний баланс був порушений, національна грошова одиниця - гривня була девальвованабільш ніж на 50%,що призвело до розладу економічної системи та фінансово-економічної кризи: зростання цін, спаду попиту на товари та послуги, закриття багатьох підприємств всіх напрямків діяльності, страйки, що може бути підтверджено офіційними даними Держкомстату України.

Отже, зменшення прибутку підприємця, якщо таке й мало місце, може бути повязане з обєктивними факторами, а не виключно з зазначеною дорожньо-транспортною пригодою.

Позивачеві слід доводити наявність причинно-наслідкового зв'язку не тільки між протиправним діянням та завданою ушкодженням здоровю (каліцтвом, інвалідністю тощо), а й причинно-наслідковий зв'язок між даними ушкодженнями здоровя та майновими втратами.

Також, Позивач посилається на ст. 1202 Цивільного кодексу України, де в частині 1 зазначено: «1. Відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами).

Однак, Позивач не звертає уваги, що дана норма не передбачає можливості здійснення подібних виплат довічно, як зазначалось вище, - а також Позивач ігнорує ч.1 ст. 1202 Цивільного кодексу України щодо порядку відшкодування шкоди єдиноразовим платежем: «За наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більш як за три роки наперед».

У звязку із тим, що обовязок погашення даних виплат може бути перекладено з МТСБУ на ОСОБА_7 в порядку регресу відповідно до положень Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», слід враховувати перш за все його матеріальне становище та інші обставини, що мають істотнезначення,стосовно ОСОБА_7

Окремої уваги заслуговує той факт, що у зазначеному ДТП водій автомобіля ОСОБА_7 також зазнав значних травм, проходив курс лікування та реабілітації,що підтверджується довідками із ДУ «Інституту патології хребта та суглобів ім.проф. ОСОБА_9 Академії медичних наук України», оригінали яких містяться в матеріалах кримінальної справи №2036/1215/2012.

Також, в мотивувальній частині Ухвали Апеляційного суду Харківської області від 21 березня 2013 року зазначено, що на утриманні ОСОБА_7 знаходяться непрацездатні батьки - пенсіонери.

Також, на даний момент, на утриманні ОСОБА_7 знаходиться малолітній син (14.05.2014р.н.) та його мати, дружина ОСОБА_7 - ОСОБА_10, яка доглядає за дитиною та немає можливості працювати.

На даний момент ОСОБА_7 не працевлаштований, постійного доходу не має.

Окремої уваги заслуговує факт, що не зважаючи на власні травми, одержані під час ДТП, водій ОСОБА_7 добровільно проводив виплати матеріальних збитків Позивачеві, що характеризує його як відповідальну особу, що на власний розсуд, у міру можливостей (хоча навіть документальнопідтверджені факти виплат значно перевищують документально підтверджені збитки, понесені прилікуванні та реабілітації)компенсовував заподіяну шкоду.

Щодо стягнення моральної шкоди, вважає суму, заявлену Позивачем до стягнена розмірі 200 000,00 грн необґрунтованою та недоведеною.

Згідно ч. 3 ст. 13 Цивільного кодексу України, «... Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розмір відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості».

Звичайно, факт ДТП завдав Позивачеві певних страждань. Однак, при визначенні суми моральної шкоди Позивач вочевидь не керувався вимогами розумності та справедливості, оскільки визначена Позивачем сума моральної шкоди у 20 (!!!) разів перевищує матеріальні витраті понесені ним під час лікування та реабілітації.

Також слід враховувати цілу низку обставин, що мають істотне значення, насамперед відшкодування Позивачеві майнової шкоди в розмірі 20 500,00 грн в добровільному порядку на стадії досудового та судового слідства. Водій ОСОБА_7 віднісся з повагою, розумінням та відповідальністю щодо життєвих обставин, в яких опинився Позивач, та всіляко намагався полегшити його стан. Жодних принижень, поневірянь, образ тощо від ОСОБА_7 ОСОБА_5 не зазнав.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди в сумі 200 000,00 грн задоволенню не підлягають з підстав недоведеності, недоцільності розрахунку та нерозумності і несправедливості визначення розміру відшкодування.

(а.с. 54-56)

Третя особа ОСОБА_3, будучи належним чином повідомленим про день та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, заперечень або пояснень на позов не надав.

Інтереси третьої особи ОСОБА_3 у судовому засіданні представляв за довіреністю ОСОБА_4, який при вирішенні справи і винесенні рішення полягав на розсуд суду, підтримав пояснення на позов представника третьої особи ОСОБА_7 ОСОБА_8

Неявка сторін, або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши представника позивача ОСОБА_5 ОСОБА_2, представника третьої особи ОСОБА_3 ОСОБА_4, перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за недоведеністю.

Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріалами справи встановлено і не оспарюється сторонами, що 12 червня 2009 року, приблизно о 9 годині 10 хвилин, ОСОБА_7, здійснюючи керування автомобілем НОМЕР_1, рухався по автошляху Київ-Харків-Довжанський в Чугуївському районі Харківської області, з боку міста Чугуїв в напрямку міста Харкова із швидкістю 189 км/год., чим порушив вимоги п. 12.6 Г-1 Правил дорожнього руху України.

В районні 531 км + 900 м вказаного автошляху, ОСОБА_7, грубо порушив вимоги п.п. 1.5, 10.1, 12.1 Правил дорожнього руху України, при виконанні маневру випередження автомобіля, що рухався попереду, вчинив виїзд на ліве, а потім на праве по ходу руху узбіччя, не справився з керуванням автомобіля, в результаті чого автомобіль втратив керованість, прокинувся та здійснив наїзд на перешкоду дерева.

Автомобіль «Тоуота Саmгу» реєстраційний номер НОМЕР_2 належить на праві власності ОСОБА_3.

В даному автомобілі в якості пасажира знаходився ОСОБА_5, який внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди отримав тяжкі тілесні ушкодження, за ознаками небезпечними для життя.

За вказаною дорожньо-транспортною пригодою була порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

Вироком Чугуївського міського суду Харківської області від 20 грудня 2012 року ОСОБА_7 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки без позбавлення права управляти транспортними засобами. В силу статей 75-76 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з іспитовим строком один рік з покладенням на засудженого обов'язки.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь державних установ витрати на лікування потерпілих в сумі 505,29 грн та витрати на експертизи в сумі 1724,33 грн.

Позовні вимоги потерпілого ОСОБА_5 про стягнення матеріальної і моральної шкоди залишено без розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 21 березня 2013 року вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 20 грудня 2012 року відносно ОСОБА_7 в частині залишення цивільного позову потерпілих без розгляду скасовано, а справу в цій частині направити в той же суд для розгляду в порядку цивільного судочинства.

В інший частині цей вирок залишено без змін.

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що ОСОБА_7 12 червня 2009 року, приблизно о 9 годині 10 хвилин, здійснюючи керування автомобілем НОМЕР_1, рухався по автошляху Київ-Харків-Довжанський в Чугуївському районі Харківської області, з боку міста Чугуїв в напрямку міста Харкова із швидкістю 189 км/год., чим порушив вимоги п. 12.6 Г-1 Правил дорожнього руху України.

В районні 531 км + 900 м вказаного автошляху, ОСОБА_7, грубо порушив вимоги п.п. 1.5, 10.1, 12.1 Правил дорожнього руху України, при виконанні маневру випередження автомобіля, що рухався попереду, вчинив виїзд на ліве, а потім на праве по ходу руху узбіччя, не справився з керуванням автомобіля, в результаті чого автомобіль втратив керованість, прокинувся та здійснив наїзд на перешкоду дерева.

У зазначеній кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України позивач ОСОБА_5 був визнаний потерпілим, і ним було заявлено цивільній позов у цій кримінальній справі, який не був розглянутий судом, справу в цій частині направлено в той же суд для розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому він має право звернутися з позовом в порядку цивільного судочинства, про що і зазначено в ухвалі апеляційного суду від 21 березня 2013 року, відповідно.

Згідно вказаного вироку Чугуївського міського суду Харківської області від 20.12.2012 року вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 за час досудового слідства та судового розгляду справи відшкодував потерпілому ОСОБА_5 добровільно 20 500 грн матеріальноїшкоди.

(а.с. 7-8, 195-196)

Відповідно до ст. 57 ЦПК України вказані судові рішення є одним з письмових доказів, в яких зафіксовані обставини скоєння ДТП. Оскільки відповідач не надав до суду належних та допустимих доказів на спростування їх змісту, суд бере їх до уваги.

Відповідно до ч.3 і ч.4 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Суд дійшов висновку, що оскільки кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 закінчено обвинувальним вироком, вина ОСОБА_7 у заподіянні шкоди позивачу доведена в судовому засіданні.

Згідно ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 1 частиною 1 статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Крім того, відповідно до розяснень, які містяться в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при заподіянні особі моральної шкоди, обов'язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Внаслідок вказаної вище дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_5 отримав тяжкі тілесні ушкодження, змушений був довгий час знаходитись на лікуванні в медичних закладах, став інвалідом І групи з повною втратою працездатності, тобто потребує постійної сторонньої допомоги (а.с. 9-36).

Закон України від 1 липня 2004 р. № 1961-IV «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV) регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Згідно ст. 3 цього Закону обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Матеріалами справи встановлено, і сторонами не оспарюється, що ні власник автомобіля НОМЕР_1 ОСОБА_3, ні водій, що спричинив ДТП ОСОБА_7, не мали чинного на час дорожньо-транспортної пригоди 12 червня 2009 року договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Отже автомобіль НОМЕР_1 не був забезпечений у розумінні Закону № 1961-IV.

(а.с. 59-64)

У відповідності до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи.

За змістом підпунктів 33.1.2., 33.1.3., 33.1.4. пункту 33.1. статті 33 Закону № 1961-IV у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний: вжити заходів з метою запобігання чи зменшення подальшої шкоди; поінформувати інших осіб, причетних до цієї пригоди, про себе, своє місце проживання, назву та місцезнаходження страховика та надати відомості про відповідні страхові поліси; невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

Зазначеним Законом № 1961-IV передбачено, що для отримання відшкодування, насамперед повинно бути звернення до МТСБУ. Саме ст. 35 Закону № 1961-IV роз'яснює порядок звернення потерпілої особи до МТСБУ, в якій зазначено, що для отримання відшкодування особа, яка має право на відшкодування подає МТСБУ відповідну заяву.

МТСБУ приймає рішення щодо виплати відшкодування після з'ясування обставин даної ДТП на підставі документів зазначених у п. 35.2. ст. 35 Закону № 1961-IV у строк передбачений ст. 37 Закону № 1961-IV. Право на отримання відшкодування за рахунок МТСБУ, настає у потерпілого з моменту звернення до МТСБУ у встановленому Законом порядку.

Відповідно підпункту 37.1.1. пункту 37.1. статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Статтею 39 Закону № 1961-IV (п. 39.1.) передбачено, що ОСОБА_6 (транспортне) страхове бюро України є єдиним об'єднанням страховиків, які здійснюють обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

У відповідності до абз. 2 пункту 40.1 статті 40 Закону № 1961-IV МТСБУ є гарантом відшкодування шкоди на території України, заподіяної водіями - нерезидентами, на умовах та в обсягах, встановлених законодавством про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності та принципами взаємного врегулювання шкоди на території країн - членів міжнародної системи автомобільного страхування «Зелена картка», за інших обставин, визначених чинним законодавством про цивільно-правову відповідальність.

Згідно пункту 40.3 статті 40 Закону № 1961-IV МТСБУ має право залучати аварійних комісарів у порядку, встановленому Уповноваженим органом, для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків у випадках, визначених у статті 41 цього Закону, та необхідності перевірки дій страховика відповідно до пункту 36.3 статті 36 цього Закону.

У відповідності до підпункту «а» пункту 41.1. статті 41 Закону № 1961-IV, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Судом встановлено, що 10 листопада 2014 року ОСОБА_5 звернувся до МТСБУ із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, та 10 грудня 2014 року звернувся до МТСБУ із заявою про страхове відшкодування (а.с. а.с. 37-38, 39, 40).

Рішенням МТСБУ від 30.12.2014 року № 3/1-05/36442 (номер справи МТСБУ 25050) позивачу було відмовлено у виплаті відшкодування заподіяної шкоди із посиланням на пропуск строку звернення відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а.с. 41).

Позивач не погодився із вказаним рішенням МТСБУ та звернувся до суду за захистом порушеного права (а.с. 2-4).

В матеріалах справи відсутні докази письмового повідомлення МТСБУ про зазначену дорожньо-транспортну пригоду у встановленому законом порядку і строки або документального підтвердження поважності причин, за яких учасники дорожньо-транспортної пригоди (водій транспортного засобу, потерпілі) не мали змоги виконаним зазначений обов'язок.

Виходячи з того, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_7 не була застрахована у страховій організації, що має право на здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених Законом № 1961-IV та Законом України «Про страхування», МТСБУ ніхто не повідомляв у встановленому законом порядку у спосіб та визначені законом строки про вказану дорожньо-транспортну пригоду, що сталася 12 червня 2009 року, заява ОСОБА_5 про здійснення страхового відшкодування заподіяної при дорожньо-транспортної пригоди 12 червня 2009 року шкоди була направлена до МТСБУ лише 10 листопада 2014 року, тобто з порушенням встановлених законом строків, суд дійшов висновку про відсутність підстав стягнення з МТСБУ на користь позивача спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоди, яка підлягає стягненню з винної особи ОСОБА_7 згідно названих норм закону.

Відповідно до вимог ч.4 ст. 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

Оскільки позивача, як інваліда І групи, звільнено від сплати судового збору, судові витрати компенсуються за рахунок держави (а.с. 16).

Керуючись статтями 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 (транспортне) страхове бюро України, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_3, про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відмовити.

Судові витрати у справі компенсувати за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а неприсутніми сторонами у той же строк з дня отримання копії рішення, шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Харківської області через Ізюмський міськрайонний суд.

Головуючий: суддя