Ухвала

іменем україни

11 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів: Леванчук А.О., Писаної Т.О.,Маляренка А.В., Юровської Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Орган опіки та піклування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, про звернення стягнення, за касаційною скаргою ОСОБА_6, який діє через представника ОСОБА_8, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2014 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 16 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позивач надав останньому кредит у розмірі 305 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16 листопада 2032 року. З метою забезпечення повернення кредиту між позивачем та позичальником було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1. ОСОБА_6 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість перед банком у розмірі 626 275,98 грн. Вимога банку про добровільне звільнення переданої в іпотеку квартири в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором відповідачем не задоволена. Враховуючи викладене, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідачів з іпотечної квартири.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2014 року позов задоволено частково. Звернуто стягнення на квартиру, загальною площею 40,7 кв. м, житловою площею 17,4 кв. м, яка розташована АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ «КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отримання витягу з Державного реєстру прав власності, з внесенням даних про правочин купівлі-продажу предмету іпотеки у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ «КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних продажу предмету іпотеки. Виселено відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у АДРЕСА_1. У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16 вересня 2014 року рішення суду першої інстанції в частині виселення відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у АДРЕСА_1 змінено. Виселено ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з указаної квартири. У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати указані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін, скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, змінити рішення, постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням установленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду було зумовлено поважними причинами.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що між ЗАТ «КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_6 укладено договір про іпотечний кредит від 16 листопада 2007 року, відповідно до якого банк надав останньому грошові кошти у розмірі 305 000 грн на умовах визначених кредитним договором, процентна ставка - 15 % річних, кінцевий термін повернення основної заборгованості - 16 листопада 2032 рік.

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору 16 листопада 2007 між ЗАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого останній передав, а позивач прийняв в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на праві власності.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Станом на 22 лютого 2013 року ОСОБА_6 має заборгованість перед банком у розмірі 626 275,98 грн, яка складається із заборгованості за кредитом - 299 955,94 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом - 146 144,36 грн; пені за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором, а також штрафи відповідно до договору - 123 241,50 грн. штраф (процентна складова) - 56 934,18 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки є порушення зобов'язань з боку боржника.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

ПАТ «КБ «ПриватБанк» направлялись відповідачам вимоги щодо усунення порушень умов кредитного договору та добровільне виселення, що підтверджується реєстром поштових відправлень і повідомленнями про вручення поштового відправлення.

За змістом ст. 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Крім того, відповідно роз'яснень, викладених у п. 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як ст. 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

В порушення зазначених вище вимог закону та умов договору іпотеки, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, в резолютивній частині рішення не вказав початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених ст. 307 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК України. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК України (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ухвалив рішення, яке за своїм змістом не відповідає вимогам ст. 316 ЦПК України, оскільки на зазначені вище положення закону уваги не звернув та не усунув допущені місцевим судом порушення норм матеріального та процесуального права.

Оскільки порушення норм матеріального та процесуального права призвело до неправильного вирішення спору і ці порушення допущені судом апеляційної інстанції при розгляді справи, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, який діє через представника ОСОБА_8, задовольнити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 вересня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: А.О. Леванчук
А.В. Маляренко
Т.О. Писана
Г.В. Юровська