Справа № 522/538/15-ц
Провадження № 2/522/3898/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2015 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Єршової Л.С.

при секретарі Ларіній Т.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «ОСОБА_3 Аваль», ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» про захист прав споживача,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «ОСОБА_3 Аваль», ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» про захист прав споживача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23.03.2007р. ОСОБА_2 уклав з ПАТ ОСОБА_3 Аваль" кредитний договір № 014/0022/82/72125. Як стверджує позивач, він починаючи з 2011 року за вимогою банку укладав щорічні договори страхування з ПАТ "СК «Універсальна», при цьому самостійно обрати страхову компанію не міг, оскільки банк не надавав йому такого вибору.

Позивач вважає, що ПАТ ОСОБА_3 Аваль" як фінансовий партнер холдингу "Універсальна інвестиційна група" є пов'язаною особою з ПАТ СК «Універсальна», яка входить до структури холдингу, тоді як вимогами ч. 3 ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг. Тобто, на думку позивача, ПАТ ОСОБА_3 Аваль" не має права співпрацювати з пов'язаною особою ПАТ СК «Універсальна» у частині здійснення страхування на забезпечення виконання умов кредитного договору, у звязку з чим позивач просить суд визнати партнерство в межах кредитування між ПАТ "ОСОБА_3 Аваль" і пов'язаною особою ПАТ "СК «Універсальна»" порушенням умов банківської діяльності в частині регулювання відносин банку з клієнтом.

Також позивач вважає, що оскільки він необізнаний щодо юридичних тонкощів обов'язкового страхування предмету іпотеки, страхова компанія ввела його в оману та за відсутності ліцензії на здійснення відповідного виду страхування іпотечна нерухомість була застрахована 31.01.2011р. за договором добровільного страхування майна з порушенням Методики обчислення страхових тарифів (при обов'язкових видах страхування, як у даному випадку, розмір страхового тарифу затверджується Кабінетом Міністрів України і є звичайною ціною страхового тарифу, а у випадку добровільного страхування звичайною ціною вважається страховий тариф, зазначений у правилах страхування, затверджених страховиком у Нацкомфінпослуг України); після отримання ліцензії на здійснення обов'язкового страхування предмету іпотеки 31.08.2012р. і знову з порушенням Методики обчислення страхових тарифів був укладений аналогічний договір добровільного страхування майна, який не відповідає вимогам Типового договору і містить набагато менший перелік страхових ризиків.

Крім того, позивач вважає, що ані кредитний договір, ані новий графік погашення кредиту та його сукупна вартість, розрахована 01.10.2014р., не містять витрат, пов'язаних зі здійсненням відповідних договорів добровільного страхування, що є несправедливими умовами в аспекті вимог п. 2 ч. 5 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів".

На підставі викладеного, позивач просит суд: визнати недійсними несправедливі умови п. п. 3.7, 5.6 кредитного договору споживчого кредитування №014/0022/82/72125 від 23.03.2007р., укладеного між ОСОБА_2 і ПАТ "ОСОБА_3 Аваль" в частині зобов'язань щодо здійснення добровільного особистого страхування від нещасних випадків та захворювання у ПАТ "СК «Універсальна»", витрати за яким не передбачені сукупною вартістю кредиту; визнати недійсними договори добровільного страхування іпотечного майна №2215/218/001633 від 31.01.2011р. та № 2215/218/002621 від 31.08.2012р., укладені з порушенням істотних умов між ОСОБА_2 та ПАТ "СК «Універсальна»" всупереч вимогам щодо обов'язкового виду страхування; визнати недійсними договори добровільного особистого страхування від нещасних випадків та захворювання №1513/218/001374 від 31.01.2011р. та № 1513/218/002148 від 31.08.2012р., укладені між ОСОБА_2 та ПАТ "СК «Універсальна»"; застосувати наслідки недійсності правочинів.

Позивач, повідомлений належним чином, до суду не з`явився, причини неявки суду не повідомив.

Представник позивача ОСОБА_4 з`явилась у судове засідання, але після пропозиції суду перейти до судових дебатів, заявила клопотання про відкладення розгляду справи. У судове засідання, призначене на 07.09.2015 року, представник позивача ОСОБА_4 не з`явилась, при цьому, 04.09.2015 року до суду надійшли судові дебати, підписані нею, в яких вона зазначає про те, що їй відомо про судове засідання, призначене на 07.09.2015 року, але вона не може бути на ньому присутньою у зв`язку з судовим засіданням по іншій справі, що слухається в Київському районному суді м. Одеси, та у разі ухвалення судом рішення по справі, вона просить суд врахувати все викладене в письмових судових дебатах.

У судове засідання представники відповідачів не з`явились, були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. При цьому, представником ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» було надано до суду письмові заперечення проти позову та заяву про розгляд справи за його відсутністю.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів міститься в ст. 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним, і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений законом або договором.

Тобто під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом або договором матеріальні правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав. У зв'язку із цим особа може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права, визначеним законом.

Суд враховує, що такий спосіб захисту як визнання партнерства в межах кредитування між ПАТ "ОСОБА_3 Аваль" і пов'язаною особою ПАТ "СК «Універсальна»" порушенням умов банківської діяльності в частині регулювання відносин банку з клієнтом, законом не передбачений, вказана позовна вимога не є конкретною та не визначає у чому саме виявляється порушення прав позивача, які він бажає захистити, а тому зазначена позовна вимога не може бути задоволена.

Вимога позивача щодо визнання недійсними несправедливих умов п. п. 3.7, 5.6 договору споживчого кредитування №014/0022/82/72125 від 23.03.2007р., укладеного між ОСОБА_2 і ПАТ "ОСОБА_3 Аваль" в частині зобов'язань щодо здійснення добровільного особистого страхування від нещасних випадків та захворювання у ПАТ "СК «Універсальна», витрати за яким не передбачені сукупною вартістю кредиту, також не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 23.03.2007р. ОСОБА_2 уклав з ПАТ ОСОБА_3 Аваль" кредитний договір № 014/0022/82/72125 (зі змінами від 27.09.2012 року) та іпотечний договір, посвідчений ОСОБА_1, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, реєстровий номер 896 (зі змінами від 27.09.2012 року, договір про внесення змін до іпотечного договору посвідчено ОСОБА_1, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, реєстровий номер 868).

Також ОСОБА_2 уклав з Публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «Універсальна» договори добровільного страхування майна фізичних осіб №2215/218/001633 від 31.01.2011р. (строк дії до 09.02.2012 року) та №2215/218/002621 від 31.08.2012р. (строк дії до 03.09.2013 року), якими застрахував іпотечне майно від страхових випадків (пожежа (вогонь) задимлення, що її супроводжує, включаючи виділення сажі, вибух, влучення блискавки; стихійні лиха: смерч, ураган, буря, тайфун, шторм, шквал; схід снігових лавин, обвали, селі, оповзень; каменепад; повінь, паводок, град, злива; снігопад, ожеледь, обмерзання, тиск снігового покрову; льодохід; осідання ґрунту (опускання ґрунту в природні тріщини та пустоти землі в результаті природних явищ), затоплення ґрунтовими водами; землетрус; вплив (дія води) з водопровідних, каналізаційних, опалювальних систем, з сусідніх приміщень, систем пожежогасіння, включаючи їх помилкове спрацювання; наїзд наземних транспортних засобів; падіння літальних апаратів, їх частин; протиправні дії третіх осіб, а саме: крадіжка з проникненням, грабіж, розбій, хуліганство, бандитизм, підпал; падіння дерев та інших сторонніх предметів (скла, шиферу, споруд чи їх уламків, рекламних вивісок тощо).

Крім того, ОСОБА_2 уклав з Публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «Універсальна» договір добровільного страхування від нещасних випадків та захворювань №1513/218/001374 від 31.01.2011р. (строк дії до 23.03.2017 року) та договір добровільного страхування від нещасних випадків та захворювань №1513/218/002148 від 31.08.2012р. (строк дії до 23.03.2017 року).

Відповідно до п. 35 ч.1 ст. 7 Закону України «Про страхування» в Україні здійснюється обов'язкове страхування предмета іпотеки від ризиків випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування.

Виходячи з вказаної вище норми, предмет іпотеки, на купівлю якого видавався кредит, підлягає обов'язковому страхуванню, оскільки це не суперечить вимогам законодавства та здійснюється з метою захисту прав та інтересів страхувальника (клієнта Банку), уникнення порушень законодавства та виникнення негативних наслідків для страхувальника, для повної виплати страхових відшкодувань, у разі настання страхового випадку.

Таким чином, проаналізувавши умови договору, суд встановив, що пункти кредитного договору щодо страхування (п. 3.7. та п. 5.6.) не порушують прав позивача, оскільки вони спрямовані на захист прав та інтересів страхувальника, а не на обмеження його прав і не зобов'язують клієнта здійснювати страхування лише у одного конкретного визначеного страховика, як це стверджує позивач. Напроти, у п. 3.7. кредитного договору визначено, що «страхування предмету іпотеки/застави, життя або страхування від нещасного випадку, передбачене Договором, здійснюється Позичальником в страховій компанії, обраній ним самостійно зі страхових компаній, які співпрацюють з Кредитором, з переліком та розміром тарифів яких Позичальник ознайомлений до укладання Договору». Пунктом 5.6. кредитного договору визначено, що позичальник зобов`язується «згідно вимог Договору, здійснити страхування майна, яке надається в забезпечення/іпотеку, та/або свого життя (або страхування здоров`я, працездатності або від нещасних випадків) на користь Кредитора, в сумі, не меншій за суму кредиту, та надати Кредитору документ, що підтверджує сплату страхових платежів в повному обсязі. Щорічно, до дати закінчення періоду, за який сплачено попередній страховий платіж, протягом всього строку дії Договору Позичальник зобов`язаний поновлювати дію договорів страхування (укладати нові договори страхування) на зазначених вище умовах та в сумі не меншій за залишок заборгованості Позичальника на момент страхування, та надавати Кредитору копії договорів страхування та платіжних документів про сплату страхових внесків у повному обсязі».

Щодо посилань на п. 2 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», то, як вже зазначалось, згідно з п. 5.6. Кредитного договору, Позичальник, згідно вимог Договору, здійснює страхування майна, яке надається в забезпечення/іпотеку, та/або свого життя (або страхування здоров'я), працездатності або від нещасних випадків) на користь Кредитора, в сумі, не меншій за суму кредиту, та надати Кредитору документ, що підтверджує сплату страхових платежів в повному обсязі. Щорічно до дати закінчення періоду, за який сплачено попередній страховий платіж, протягом всього строку дії Договору Позичальник зобов'язаний поновлювати дію договорів страхування (укладати нові договори страхування) на зазначених вище умовах та в сумі, не меншій за залишок заборгованості Позичальника на момент страхування, та надавати Кредитору копії договорів страхування та платіжних документів про сплату страхових внесків в повному обсязі.

Суд враховує, що на момент укладання кредитного договору, діяв Закон України «Про захист прав споживачів» в редакції станом на 13.01.2006 рік, то в ньому відсутні відомості, щодо того, що договір про надання споживчого кредиту повинен містити в собі розрахунок вартості витрат, пов'язаних зі здійсненням відповідних договорів добровільного страхування, що жодним разом не суперечить Закону України «Про захист прав споживачів».

Щодо визнання недійсними договорів страхування, укладених між позивачем та ПАТ «Страхова компанія «Універсальна», суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам.

В силу 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Згідно з ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до вимог ст. 638 ЦК України сторонами вищевказаних договорів було досягнуто згоди з приводу усіх істотних умов договору, про що свідчить їх підписи.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, то вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом вказаної статті саме позивач повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність обставин, щодо яких його введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

Частиною 2 ст. 230 ЦК передбачено, що сторона, яка вдалася до обману, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, правочин може бути визнано вчиненим під впливом обману у випадку навмисного, цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на вчинення правочину. Ознакою введення в оману є умисел.

Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Відповідно до частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статтей 57-60 ЦПК України.

Судом на підставі досліджених доказів встановлено, що відповідно до укладеного договору кредиту позивач погодився з умовами кредитування, зокрема і з зобов`язаннями щодо страхування, що підтвердив своїм підписом, теж стосується і оспорюваних договорів страхування, які позивачем також підписані.

В свою чергу, позивачем в порушення вимог ст.60 ЦПК України не надано доказів щодо примушування його відповідачами до укладення страхових договорів саме з ПАТ "СК «Універсальна», або щодо примушення його до укладення саме договорів добровільного страхування. Також позивачем не надано доказів того, що він звертався до страхової компанії з пропозицією внести будь-які зміни до договорів страхування, укладених ним, або про їх розірвання.

Статтею 6 Закону України «Про страхування» визначено, що добровільне страхування здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначені правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладені договору страхування відповідно до законодавства.

Видами добровільного страхування можуть бути: страхування життя; страхування від нещасних випадків.

Для укладення договору страхування страхувальник відповідально до ст.18 Закону України «Про страхування» подає страховику письмову заяву за формою, встановленою страховиком, або іншим чином заявляє про свій намір укласти договір страхування.

В ст.16 цього Закону зазначено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Отже, в контексті захисту прав споживачів, відповідно до зазначених положення закону «Про страхування» та встановлених обставин справи, укладення позивачем правочину зі страховиком не може тлумачиться як примушування позивача до страхування, оскільки саме страхувальник реалізує своє право на укладення договору страхування шляхом подання відповідної заяви страховику.

Умови визнання правочину недійсним містяться в ст. 215 ЦК України та ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Враховуючи, що судом не були встановлені, передбачені ст. 215 ЦК та ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» обставини, які могли бути підставою для визнання вказаних договорів недійсним, не підлягають задоволенню і вимоги позивача щодо визнання недійсними договорів страхування.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. ст.ст. 10, 11, 15,16, 60, 61, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «ОСОБА_3 Аваль», ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» про захист прав споживача, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.С. Єршова

07.09.2015