Провадження № 2/520/377/15
Київський районний суд м. Одеси у складі:
Головуючого - судді Куриленко О.М.,
за участю секретаря - Баранової Ю.О.,
розглянув у відкритому судовому засіданні м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Одеська міська рада про усунення перешкод у користуванні власним майном,
05 грудня 2014 року позивач звернулася до суду з позовом та просила суд ухвалити рішення, яким зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні її земельною ділянкою шляхом знесення або перенесення свого самовільно збудованого будинку, вказаного під літерами «Г» та «Д» в технічному паспорті на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1, та відповідно до цього відновити безпечну межу між їх земельними ділянками та будівлями згідно з нормативами будівельної та протипожежної безпеки; зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні її земельною ділянкою шляхом знесення або перенесення свого самовільно збудованого гаражу, яким він захопив частину її земельної ділянки, що знаходиться на території Київського району м. Одеси по АДРЕСА_2, та відповідно до цього відновити безпечну межу між їх земельними ділянками та будівлями згідно з нормативами будівельної та протипожежної безпеки.
Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником 3/25 частин домоволодіння АДРЕСА_2, яке розташоване на земельній ділянці площею 3 105 кв.м..
Позивач стверджує, що з 2008 року її сусід ОСОБА_2, який проживає в будинку АДРЕСА_1 самовільно почав капітальну реконструкцію та збільшення свого будинку, вказаного в технічному паспорті під літерами «Г» та «Д», завдяки чому наблизив свою самочинну будівлю до її земельної ділянки та домоволодіння, чим порушив встановленні норми пожежної та будівельної безпеки між їх будівлями та ускладнив можливості у користування земельними ділянками та власним майном.
Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України.
Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 у судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові.
Відповідач ОСОБА_2 та представник третьої особи ОМР у судове засідання не з'явились, про час дату та місце розгляду справи сповіщались належним чином, причини неявки суду не повідомили.
При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який сповіщений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача.
Відповідно до ст. 225 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Розглянув у судовому засіданні матеріали цивільної справи, вислухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши докази, суд доходить до висновку про те, що заявлений позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Правовідносини між сторонами врегульовані чинним ЦК України та Земельним Кодексом України.
В судовому засіданні встановлено, що 14 серпня 1997 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 було посвідчено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_6 прийняла у дар 3/25 частини домоволодіння, що знаходиться у АДРЕСА_2 та складається в цілому з чотирьох кам'яних житлових будинків під літерами : «А», «Б», «В», «Г» загальною житловою площею 76, 13 кв.м. та надвірних споруд: сараїв під літерами «Ж», «К», «М», «Н», «П», «Р», «Т», «У», «Ф», «Х», «Ц», «Ч», «Э», «Ю», «И», «Ъ» гаражів під літерами «Л», «О», літніх кухонь під літерами «Д», «Е», котельної під літерою «З», вбиралень під літерою «С», «Я», «Щ», «Ш», бесідки під літерою «О», «1-12» - огородження; «І» мостіння, розташованих на земельній ділянці розміром 3 105 кв.м. (а.с. 3).
24 вересня 2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції було зареєстровано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 709 та після реєстрації шлюбу ОСОБА_6 змінила прізвище на «ОСОБА_6». Вказане підтверджується Свідоцтвом про одруження Серії НОМЕР_1, яке наявне в матеріалах справи.
Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Згідно із ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
На підставі ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно зі ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.
Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частки спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Підставою для звернення до суду з даним позовом стало те, що відповідач ОСОБА_2, який є ніби-то сусідом позивача, самовільно почав капітальну реконструкцію та збільшення свого будинку, а також самовільно збудував гараж.
Вирішуючи питання по суті, суд бере до уваги, що з клопотаннями про витребування будь-яких доказів позивач та її представник до суду не звертались, у зв'язку з чим, враховуючи диспозитивність процесу, зазначені докази судом не витренувались і справа розглядається за наявними у ній документами.
За приписами ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В порушення даних норм позивач не надала належних та допустимих доказів того, яким чином відповідач ОСОБА_2 порушує її право, так як доказів того що він є її сусідом та власником АДРЕСА_1 суду надано не було, так як і не було надано доказів зазначеного перешкоджання. Таким чином, залишилось незрозумілим,чому саме ОСОБА_2 визначений відповідачем у даній справі.
Крім того, суду не було надано доказів здійснення відповідачем будь-якого самочинного будівництва за вищевказаною адресою.
Більш того, що стосується позовних вимог, щодо знесення самовільно збудованого будинку вказаного під літерами «Г» та «Д» в технічному паспорті на земельну ділянку розташовану по АДРЕСА_1 та гаражу слід зазначити наступне.
Відповідно до ст. 376 ч.ч.1,2,7 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Тобто, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
Як роз'яснено в п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК).
Таким чином, можливо зробити висновок, що з вказаною вимогою, на думку суду, мала право б звернутись Одеська міська рада, Київська районна адміністрація Одеської міської ради або Інспекція державного архітектурного контролю.
Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Суд вважає, що позивач не довела, чим порушені її права, так як твердження щодо самовільно побудованого гаражу та будинку з боку відповідача не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.
Також у своїй позовній заяві позивач посилається на те, що вона є власником земельної ділянки, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 однак дані твердження не відповідають дійсності, так як доказів цього суду надано не було.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.
Статтею 116 ЗК України визначено підстави набуття права на землю, а саме те, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному ч. 1 ст. 128 цього Кодексу.
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.
Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельних ділянок.

Згідно зі ст. 125 ЗК України право власності на земельні ділянки, а також право постійного користування та право оренди земельних ділянок виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Частиною 1 ст. 126 ЗК України встановлено, що право власності на земельні ділянки посвідчується державним актом, крім випадків, визначених ч. 2 цієї статті.

Відповідно до п. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року № 15-92 "Про приватизацію земельних ділянок", який діяв до 14.09.2006 року, право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Таким чином, розглянувши позовні вимоги ретельно та неупереджено, суд доходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити у повному обсязі, так як позивачем не було доведено порушення її прав та охоронюваних законом інтересів.

На підставі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів, або забезпечення доказів по справі, відповідно до статті 133 та 137 ЦПК, могла б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідними клопотаннями про витребування доказів та призначення експертизи, чого в даному випадку здійснено не було.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

У зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. 88 ЗК, ст. ст. 355, 358, 364, 373, 367, 386 ЦК України, ст.ст. 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218, 293 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Одеська міська рада про усунення перешкод у користуванні власним майном - відмовити в повному обсязі.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Куриленко О. М.