У Х В А Л А

4 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,Романюка Я.М.,Яреми А.Г.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Чернігівської міської ради, треті особи: комунальне підприємство «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради, Управління Державного агентства земельних ресурсів України у Чернігівському районі Чернігівської області, про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до Чернігівської міської ради, ОСОБА_4, треті особи: комунальне підприємство «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради, Управління Державного агентства земельних ресурсів України у Чернігівському районі Чернігівської області, про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним та скасування державного акта на землю, скасування державної реєстрації,

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, Чернігівської міської ради та, в подальшому уточнивши свої позовні вимоги, просила скасувати рішення 22 сесії 5 скликання Чернігівської міської ради від 21 листопада 2007 року в частині передачі ОСОБА_5 безоплатно у власність земельної ділянки площею 0, 0915 га, що розташована в м. Чернігові на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку; визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 виданий 11 березня 2008 року на ім'я ОСОБА_5, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, за НОМЕР_2.

Свої позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтовувала тим, що 30 вересня 2003 року їй згідно рішення Чернігівської міської ради було виділено земельну ділянку площею 0,100 гектарів у АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель. Згідно плану зовнішніх меж земельної ділянки АДРЕСА_2 в м. Чернігові земельна ділянка позивача від точки «В» до дочки «А» межує із земельною ділянкою АДРЕСА_1, власником якої є ОСОБА_5 ОСОБА_4 зазначила, що лише в 2013 році вона дізналася, що її земельна ділянка була зменшена за рахунок збільшення земельної ділянки ОСОБА_5, що свідчить про те, що відповідач отримала державний акт на право власності на земельну ділянку без погодження її меж з позивачем (в акті встановлення та погодження меж земельних ділянок підпис їй не належить), та в розмірах, що порушують межі земельної ділянки позивача.

В вересні 2014 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до Чернігівської міської ради, ОСОБА_4, в якому просила визнати незаконним рішення 9 сесії 24 скликання Чернігівської міської ради народних депутатів від 30 вересня 2003 року про передачу у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки АДРЕСА_2 площею 0,1000 га в межах, згідно з планом для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, визнати недійсним та скасувати Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_3, виданий ОСОБА_4 20 жовтня 2003 року та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № НОМЕР_4, скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_5.

Свої позовні вимоги ОСОБА_5 обґрунтовувала тим, що технічна документація, на підставі якої Чернігівською міською радою було прийнято рішення про передачу ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_2 не відповідає вимогам законодавства, що діяло на той час; в матеріалах технічного звіту відсутні висновки державного органу земельних ресурсів Держкомзему України та органу у справах будівництва і архітектури про наявні обмеження на використання земельної ділянки, як того вимагає частина дев'ята статті 118 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_725/ed_2014_09_06/pravo1/T012768.html?pravo=1> (в ред. 6 серпня 2003 року) відсутній належним чином оформлений і завірений акт встановлення та погодження меж земельної ділянки ОСОБА_4, що призвело до накладання її ділянки на земельну ділянку ОСОБА_5 біля її житлового будинку.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 5 листопада 2014 року у задоволенні позовів відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 10 лютого 2015 року рішення районного суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_5 скасовано, ухвалено нове рішення яким позов ОСОБА_5 задоволено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 квітня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення апеляційного суду залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 квітня 2015 року ОСОБА_4 порушує питання про скасування судових рішень апеляційної та касаційної інстанцій та залишення в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції положень статті 140 Земельного Кодексу України (далі - ЗК України), статей 257, 261, 267 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Для прикладу наявності зазначеної підстави подання заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 квітня 2015 року ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 травня 2014 року, 12 березня 2014 року, 14 грудня 2011 року, 11 вересня 2013 року, 17 жовтня 2012 року та постанову Вищого господарського суду України 22 листопада 2006 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовим рішенням у подібних правовідносинах слід розуміти таке, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Апеляційний суд, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, виходив із того, що ОСОБА_4 набула право власності на земельну ділянку земельну ділянку з порушенням порядку передбаченого законодавством, рішення Чернігівської міської ради від 30 вересня 2003 року прийняте без урахування чинних на той момент приписів законодавства, з порушенням порядку безоплатної приватизації громадян, що був установлений статтею 118 ЗК України в редакції від 6 серпня 2003 року, а також з недотриманням вимог статті 198 ЗК України.

Окрім того, судом враховані доводи ОСОБА_5 стосовно пропуску строку позовної давності, адже її підпису на генеральному плані земельної ділянки від 29 вересня 2010 року не має, вона змогла довідалася про порушення свого права лише 30 травня 2014 року після ознайомлення в висновком експерта та на підставі статті 261 ЦК України суд вважає, що перебіг позовної давності починається з 30 травня 2014 року.

У наданих для порівняння:

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 травня 2014 року суд касаційної інстанції, погодившись з рішенням суду першої інстанції, виходив з того, що розпорядження голови Херсонської ОДА від 14 вересня 2009 року № 1095 про скасування розпорядження голови Каланчацької РДА від 22 жовтня 2008 року № 563 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для індивідуального дачного будівництва не належить до підстав припинення права власності на земельну ділянку, встановлених статтею 140 ЗК України;

- постанові Вищого господарського суду України 22 листопада 2006 року суд касаційної інстанції вказав, що права власності на спірну земельну ділянку відповідача або оскарження дій та рішень відповідних органів щодо відчуження спірної земельної ділянки цій особі не є предметом даного спору, оскільки такі вимоги позивачем не заявлялись;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2011 року суд касаційної інстанції зазначив, що оскільки спірні земельні ділянки є землями лісового фонду, то обласна держана адміністрація передавши спірні земельні ділянки у власність перевищила свої повноваження;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2011 року суд касаційної інстанції відмовляючи в позові вказав, що ЗК України не передбачено такої підстави припинення права власності на земельну ділянку, як скасування рішення органу виконавчої влади, на підставі якого було видано державний акт на право власності на земельну ділянку.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2013 року, надану заявником на підтвердження неоднакового застосування судом касаційної інстанції статей 257, 261, 267 ЦК України, касаційний суд, погоджуючись з рішенням апеляційного суду та відмовляючи у поновленні строку позовної давності вказав, що позивачем не надано доказів часу настання порушеного права, не надано заяви щодо поновлення строку позовної давності та не надано доказів на підтвердження поважності причин пропуску цього строку.

Отже, у справі, яка переглядається, та у справах, на судові рішення в яких посилається заявник на обґрунтування своєї заяви про перегляд судового рішення, наявні різні фактичні обставини, що не вказує на неоднакове застосування судом касаційної інстанції статті 140 ЗК України та статей 257, 261, 267 ЦК України.

За таких обставин, які свідчать про те, що наведені заявником судові рішення не є прикладами неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, вважати заяву обґрунтованою немає підстав.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Чернігівської міської ради, треті особи: комунальне підприємство «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради, Управління Державного агентства земельних ресурсів України у Чернігівському районі Чернігівської області, про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до Чернігівської міської ради, ОСОБА_4, треті особи: комунальне підприємство «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради, Управління Державного агентства земельних ресурсів України у Чернігівському районі Чернігівської області, про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним та скасування державного акта на землю, скасування державної реєстрації за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 квітня 2015 року відмовити.

Ухвала Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Судді : В.М. Сімоненко

Я.М. Романюк

А.Г. Ярема