АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1042/15р Головуючий 1-інстан. - Костенко Т.М.
Справа № 639/1770/13-ц Доповідач - Пономаренко Ю.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого : Пономаренко Ю.А.,

суддів : Черкасова В.В.,

Кукліної Н.О.,

за участю секретаря Лашаковій Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 16 серпня 2010 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" в особі Філії "Слобожанське РУ" АТ "Банк Фінанси та Кредит" до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2009 року ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" в особі Філії "Слобожанське РУ" АТ "Банк Фінанси та Кредит" звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 суму заборгованості в розмірі 94070,5 грн. у зв'язку з тим, що ОСОБА_5 не виконує належним чином зобов'язання за кредитним договором № М-15-08-Ф0-02 від 18.02.2008 року, за яким позивач надав ОСОБА_5 кредит у розмірі 30000грн., строком користування з 18.02.2008 року до 18.02.2010 року із сплатою 23% річних.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалося на те, що в якості забезпечення виконання основного зобов'язання за кредитним договором, позивач 18.02.2008 року уклав з ОСОБА_6 договір поруки № М-015/1-08-П-02, згідно до якого ОСОБА_6 на добровільних засадах взяв на себе зобов'язання солідарно відповідати перед позивачем по зобов'язанням ОСОБА_5 за кредитним договором № М-015-08-Ф0-02 від 18.02.2008 року. Також в якості забезпечення виконання основного зобов'язання за кредитним договором, позивач 18.02.2008 року уклав з ОСОБА_3 договір поруки № М-015/2-08-П-02, згідно до якого ОСОБА_3 на добровільних засадах взяв на себе зобов'язання солідарно відповідати перед позивачем по зобов'язанням ОСОБА_5 за кредитним договором № М-015-08-Ф0-02 від 18.02.2008 року. Крім того, позивач просив стягнути з відповідачів державне мито в розмірі 1000,49 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 120грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 серпня 2010 року позовні вимоги ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" в особі Філії "Слобожанське РУ" АТ "Банк Фінанси та Кредит" задоволено. Стягнуто на користь AT "Банк "Фінанси і Кредит" в особі Філії "Слобожанське РУ" AT "Банк Фінанси та Кредит" солідарно з ОСОБА_5 ОСОБА_6, ОСОБА_3 суму заборгованості за кредитним договором №М-015-08-Ф0-02 від 18.02.2008р. в розмірі 94096,67грн., в тому числі: суму простроченої заборгованості за кредитом - 11730,42 грн., суму строкової заборгованості по процентам - 157,97 грн., суму простроченої заборгованості по процентам - 940,48 грн., пеню за прострочення погашення кредиту - 63664,05 грн., пеню за прострочення погашення процентів - 17603,75 грн. Стягнуто на користь AT "Банк "Фінанси і Кредит" в особі Філії "Слобожанське РУ" AT "Банк Фінанси та Кредит" з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 державне мито в розмірі 1000,49 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 120грн. в рівних частинах з кожного.

Не погодившись з вказаним рішенням суду 1 інстанції ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що оскаржуване рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. В своїй апеляційній скарзі просить частково скасувати рішення суду 1 інстанції, а саме в частині стягнення з ОСОБА_3 суми заборгованості в розмірі 94096,67 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в позові до ОСОБА_3

Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення суду 1 інстанції судовою колегією переглядається в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_7 солідарно як поручителя суми за договором кредиту, в решті рішення суду не переглядається.

Вислухав пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 наступних підстав.

Суд, задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що відповідачем добровільно було укладено банківський кредитний договір, ним було отримано кредитні ресурси, але відповідач зі свого боку не виконав умови кредитного договору, грошові кошти у повному обсязі позивачу не повернув, не повній мірі сплачував відсотки, а тому суд стягнув з позичальника та двох поручителів, в тому числі й апелянта солідарно заборгованість за кредитним договорам в повному обсязі.

Судова колегія вважає, що висновок суду щодо стягнення з ОСОБА_3 солідарно суми заборгованості за кредитним договором не може вважатися правильним та таким, що відповідає вимогам діючого законодавства виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанцій, та вбачається з матеріалів справи, 18 лютого 2008 року між ВАТ "Банк "Фінанси та Кредит" в особі Філії "Слобожанське РУ" ВАТ "Банк Фінанси та Кредит", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси і Кредит" в особі Філії "Слобожанське РУ" AT "Банк Фінанси та Кредит" був укладений кредитний договір № М-015-08-Ф0-02, відповідно до якого ОСОБА_5 отримав кредит у розмірі 30000грн. строком користування з 18 лютого 2008 року до 18 лютого 2010 року із сплатою 23% процентів річних. Кредитні кошти були видані ОСОБА_5 Позивачем, що підтверджує заява на видачу готівки № 640824 від 18.02.2008 року.

Відповідно до п.3.2. Кредитного договору Позичальник (ОСОБА_5), зобов'язувався повністю повернути Кредитні ресурси, отримані за кредитним договором, до 18 лютого 2010 року. Станом на 16.08.2010 року заборгованість ОСОБА_5 за кредитним договором складала: сума простроченої заборгованості за кредитом - 11730,42 грн., сума строкової заборгованості по процентам - 157,97 грн., сума простроченої заборгованості по процентам - 940,48 грн., пеня за прострочення погашення кредиту - 63664,05 грн., пеня за прострочення погашення процентів - 17603,75 грн. А всього загальну суму 94096,67 грн. Ці обставини підтверджуються розрахунком суми заборгованості, наданого позивачем станом на 16.08.2010 року, заява на видачу готівки № 640824 від 18.02.2008 року та Кредитним договором № М-015-08-Ф0-02.

Стаття 553 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до статті 554 даного Кодексу у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсідіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Судом встановлено, що для забезпечення виконання зобов'язань за кредитом 18.02.2008 року між ВАТ "Банк "Фінанси та Кредит" в особі Філії "Слобожанське РУ" ВАТ "Банк Фінанси та Кредит" та ОСОБА_7 було укладено договір поруки № М-015/2-08-П-02, за яким поручитель - ОСОБА_3 на добровільних засадах взяв на себе зобов'язання солідарно відповідати перед позивачем по зобов'язанням ОСОБА_8 за Кредитним договором № М-015-08-Ф0-02 від 18.02.2008 року(п.2.1 договору).

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_5 та ОСОБА_7 своїх зобов'язань за кредитним договором ПАТ "Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси і Кредит" в особі Філії "Слобожанське РУ" AT "Банк Фінанси та Кредит" надіслав ОСОБА_7 претензію-вимогу від 21.10.2008 року про виконання зобов'язання за кредитом - повернення до 3 листопада 2008 року усієї суми заборгованості в розмірі 22726,25 грн.

Також, на адресу апелянта банком 23.12.2008 року було направлено лист-претензія, в якій йому пропонувалось протягом двох банківських днів з моменту отримання листа погасити заборгованість за кредитним договором, яка станом на 23.12.2008 року склала 21574,84грн.

25 листопада 2009 року ПАТ "Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси і Кредит" звернулось до Жовтневого районного суду м.Харкова з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості в розмірі 94096,67грн., що виникла за кредитним договором. Рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 16 серпня 2010 року стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором.

Пунктом 3.4 кредитного договору від 10 липня 2006 року передбачено, що кредитор має право достроково стягнути заборгованість за кредитом, нараховані відсотки за користування кредитом та штрафні санкції, у разі невиконання позичальником умов цього договору за умови попереднього (за десять днів) повідомлення позичальника рекомендованим листом.

Згідно п.2.3 договору поруки від 18.02.2008 року у випадку непогашення боржником заборгованості за кредитним договором протягом 1-го календарного дня з моменту настання строку сплати процентів, основного боргу або комісійної винагороди, передбачених кредитним договором, у кредитора виникає право вимоги сплати боргу в повному обсязі до поручителя.

Таким чином, поручитель несе солідарну відповідальність перед кредитором нарівні з боржником за повернення суми кредиту, нарахованих відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій на підставі статті 554 ЦК України.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Пунктом 5.1 договору поруки зазначено, що порука припиняється із припиненням зобов'язання, що забезпечується нею. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов'язання за кредитним договором не заявив вимоги до поручителя.

У п. 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" роз'яснено, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення /вручення/ йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст.251, ч.4 ст.559 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Вказана правова позиція висловлена Судовими палатами у цивільних та кримінальних справах Верховного Суду України у постанові від 23 травня 2012 року № 6-33цс 12, від.21 січня 2015 року №6-190ц14 та від 17вересня 2014 року.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

У зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України і пункту 6.5 кредитного договору використав право достроково стягнути з позичальника та поручителя заборгованість за кредитним договором, надіславши 21.10.2008 року та 23.12.2008 року претензію-повідомлення (вимогу) про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов'язаних із ним платежів.

Отже, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати.

Як убачається з матеріалів справи банк направив на адресу ОСОБА_3 досудову вимогу лише 21.10.2008 року та 23.11.2008 року), а звернувся до суду з позовними вимогами до поручителя 25 листопада 2009 року, тобто після спливу шестимісячного строку від дня настання нового строку виконання основного зобов'язання, а відтак, підстави для солідарного стягнення заборгованості з поручителя відсутні.

Крім того, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо припинення поруки у зв'язку із зміною зобов'язання без згоди поручителя відповідно до вимог ст.559 ЦК України та п.4.4. договору поруки від 18.02.2008року.

Як зазначено в постанові Верховного Суду України по справі № 6-70цс14 від 10 вересня 2014 року, яка згідно зі ст. 360 - 7 ЦПК України є обов'язковою для судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність до його рішення, зі змісту ст. 559 ЦК України вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Зазначену правову позицію зазначено у п.22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30.03.2012р.- відповідно до ст.559 ЦК України припинення договору поруки повзується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте, якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язання і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін, а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання.

Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а обставини справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно по положень ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

У зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Таким чином, з огляду на положення ч. 1 ст. 559 ЦК України необхідно дійти висновку про те, що встановлення додатковою угодою до кредитного договору нових умов щодо збільшення розміру процентної ставки шляхом визначення конкретних (збільшених) процентних ставок, що застосовуються у зв'язку з порушенням позичальником кредитної дисципліни тощо, за відсутності згоди поручителя на укладення такої додаткової угоди призводить до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Згідно умов укладеного з відповідачем договору поруки від 18.02.2008року зазначено про отримання ОСОБА_5 кредиту зі сплатою 23% річних(п.1 договору), про що також зазначено й тексті самого кредитного договору. Між тим, ОСОБА_5 було підписано додаток №1 до кредитного договору, де зазначено що це графік зниження розміру заборгованості, в якому зазначено, що реальна процентна ставка є вже 29,84% річних.

Судовим розглядом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не був обізнаний з цим додатком до договору про збільшення процентної ставки за договором, що протирічить п.4.4 договору, де зазначено, що збільшення відповідальності поручителя відбувається тільки за узгодженням з ним і не допускається без узгодження з поручителем.

За таких обставин, суд першої інстанції невірно визначив характер правовідносин між сторонами, не застосував норми матеріального права, що їх регулюють, не надав оцінку усім доказам, зібраним у справі, та дійшов помилкового висновку про те, що заборгованість за кредитним договором повинна стягуватися солідарно з поручителя ОСОБА_7 та позичальника ОСОБА_5

На підставі п.п.1,3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України, судова колегія вважає за необхідне рішення суду першої інстанції змінити, скасувавши його в частині стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_7 на користь позивача заборгованості за кредитним договором №М-015-08-Ф0-02 від 18.02.2008р. в розмірі 94096,67грн. та в частині стягнення виплат по сплаті судового збору сумі 1000,49 грн., і в цій частині ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_7

В частині, що стосується стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника ОСОБА_8. рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядалось.

На підставі викладеного, керуючись ст.303,304, п.2 ч.1 ст.307, п.3,п.4 ст.309, ст.313, ст.ст.314, 316, 317 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 16 серпня 2010 року в частині стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" в особі Філії "Слобожанське РУ" АТ "Банк Фінанси та Кредит" заборгованості за кредитним договором №М-015-08-Ф0-02 від 18.02.2008р. в розмірі 94096,67грн., та в частині стягнення з ОСОБА_3 виплат по сплаті судового збору сумі 1000,49 грн. скасувати.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" в особі Філії "Слобожанське РУ" АТ "Банк Фінанси та Кредит" до ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором №М-015-08-Ф0-02 від 18.02.2008р. - відмовити.

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 16 серпня 2010 року не оскаржувалось та судом апеляційної інстанції не переглядалось.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді