Справа № 567/39/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2015 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Поліщук Т.М.

секретар - Гічиновська Я.В.

з участю: позивача -ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2

відповідачки - ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4

представника третьої особи на стороні позивача -ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Острог справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся з позовом в Острозький районний суд та просить розірвати шлюб між ним та ОСОБА_3, який був зареєстрований 18.08.2006 року у відділі РАЦС Рівненського міського управління юстиції (актовий запис №1282), та від котрого мають малолітню дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, мотивуючи свою заяву тим, що між ними відсутнє почуття взаємної любові, поваги та взаємодопомоги, сім'я існує формально. Водночас позивач просить визначити місце проживання їх спільної малолітньої дочки з ним.

В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав викладених в позовній заяві.

Відповідачка позов визнала частково, на розірвання шлюбу згідна. Проте категорично заперечує проти того, щоб місцем проживання їх малолітньої дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, було визначено місце проживання позивача. В обгрунтування своєї позиції пояснила, що в жовтні місяці минулого року позивач взяв їх спільну дочку ОСОБА_7 з метою відвезти її на вихідні в с.Вілію Острозького району до бабусі. Однак, у визначений час, в понеділок, дитину не повернув, зіславшись на те, що вона захворіла, а тому запропонував щоб вона залишилась в селі та підлікувалася. В подальшому, вона намагалася забрати дитину до себе, приїздила в село, проте не змогла забрати дочку. Вона працевлаштована, має квартиру, яку орендує, та створила всі умови для проживання з дочкою, яка має відвідувати дошкільний заклад - дитячий садочок. За таких обставин рахує, що дитина і надалі має проживати разом з нею, а не з позивачем.

Представник органу опіки та піклування ОСОБА_5 позов підтримала в частині визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком відповідно до наданого суду висновку органу опіки та піклування.

Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони по справі рахує, що позов обґрунтований та підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони спільного господарства не ведуть, подружніх стосунків не підтримують, сім'я існує формально, примирення між ними не можливе, відповідач залишив сім'ю та переїхав в інше місце поживання.

За таких обставин суд рахує, що шлюб між сторонами необхідно розірвати, так як подальше перебування сторін у шлюбі суперечить їх інтересам.

Разом з тим, позивач вказав, що відповідачка не проживає з ним та їх спільною малолітньою дитиною з жовтня 2014 року, і лише тричі за цей час приїздила до них в с.Вілія Острозького району. При цьому позивач вказує на той факт, що відповідачка не має іншого помешкання окрім наявного в с.Вілія Острозького району Рівненської області, а тому не має постійного місця проживання та він не знає де вона мешкає, так як вона працює в м. Рівному.

Вказує, що дитина по взаємній згоді його та відповідачки проживає з ним в с. Вілія, де для неї створені належні умови проживання, що підтверджується актом обстеження матеріально- побутових умов сім'ї від 14.01.2015 року.

Проте в судовому засіданні було встановлено, що доводи позивача частково не відповідають дійсним обставинам справи.

Так, відповідно до наданого суду свідоцтва про реєстрацію шлюбу, сторони перебувають у шлюбі з 18.08.2006 року, котрий був зареєстрований у відділі РАЦС Рівненського міського управління юстиції (актовий запис №1282) та від шлюбу мають малолітню дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач та відповідачка разом з їх малолітньою дочкою ОСОБА_7 проживали, як одна сім'я, до жовтня місяця 2014 року на квартирі, котру знімали по усному договору найму, в АДРЕСА_1.

Проте на початку осені 2014 року, позивач залишив свою сім»ю та переїхав проживати в с.Вілія, за місцем його реєстрації, в господарство його мами. Але відповідачка переїздити з ним в село відмовилась, пояснивши, що має роботу в м. Рівне та дитина відвідує дитячий заклад садочок в м.Здолбунові.

Позивач на початку жовтня місяця 2014 року приїхав в м.Здолбунів, за місцем проживання його сім'ї та попросив у відповідачки дозволу взяти їх спільну дочку та відвезти на вихідні в с.Вілія Острозького району, в гості до бабусі. На що відповідачка дала свою згоду. Проте в понеділок батько дитину для мами не повернув, мотивуючи тим, що вона захворіла та потребує догляду зі сторони бабусі, так як не може через хворобу відвідувати дитячий садочок, на що відповідачка знову дала свою згоду. Позивач дитину до мами не повернув ні через тиждень часу, ні через місяць.

Як пояснила відповідачка, що тільки тоді вона зрозуміла, що чоловік ввів її в оману та не має наміру повертати дитину.

Позивач ОСОБА_1 підтвердив, що не повернув дитину, так як рахував, що в орендованій квартирі не було належних умов для проживання малолітньої дитини, так як через те, що прогоріли в грубці газові форсунки, квартира була відключена від газового опалення.

Факт відключення квартири в АДРЕСА_1, від газового опалення, в судовому засіданні підтвердив свідок ОСОБА_8

Проте відповідачка пояснила, що незважаючи на те, що квартира була відключена від газового опалення, вона поставила для опалення масляні радіатори, а тому в квартирі було тепло.

На підтвердження своїх доводів позивачка надала суду акт обстеження матеріально -побутових умов в квартирі по вул. Садова, 4/4 м.Здолбунова від 29.01.2015 року, відповідно до котрого, під час проведення обстеження не благополучної обстановки не виявлено.

Цей факт позивачем, в судовому засіданні не було спростовано.

Згідно акту обстеження матеріально побутових умов № 9 від 14.01.2015 року ОСОБА_1 в АДРЕСА_2 - він проживає в господарстві своєї мами ОСОБА_3 разом з дочкою ОСОБА_6, в дерев'яному будинку житловою площею 61 кв. м. Побутові умови для проживання та утримання дитини задовільні. При співбесіді матері з дитиною, дочка відмовилась проживати разом з мамою.

Згідно наданих довідок - характеристик з місця проживання та місця роботи ОСОБА_1 характеризується позитивно.

Позивач працює в СПД ОСОБА_9 та йому щомісячно нараховується заробітна плата в розмірі 1450 гривень( згідно довідки про доходи від 26.01.2015 року).

Згідно поданої суду характеристики - ОСОБА_6 відвідує ДНЗ «Грайлик» з 03.06.2013 року. Вміє поводитися в дитячому оточенні так і в оточенні дорослих.

Проте батько дитини - позивач по справі, забравши дитину від мами, віддав її в дитячий садочок, що розміщений на території с.Вілія. На підтвердження цього факту позивач надав суду довідку навчально виховного комплексу «Вілійська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - дитячий садок» від 12.02.2015 року.

Відповідно до вимог ст.160 Сімейного кодексу України- місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Позивач надав суду висновок органу опіку та піклування Острозької райдержадміністрації Рівненської області про визначення місця проживання малолітньої дитини, датований 04.02.2015 року за вихідним № 379/01-25, відповідно до якого орган опіки та піклування вважає за доцільне, на даний момент, визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 з її батьком ОСОБА_1

Як пояснила представник органу опіки та піклування, при вирішенні цього питання вони виходили із досягнутої, на той момент, спільної згоди батьків щодо місця проживання дитини.

Проте відповідачка спростувала таке твердження вказавши, що вона дала таку згоду лише до вирішення конфлікту судом і аж ніяк не мала на увазі постійне місце проживання дитини.

В цій ситуації суд рахує за необхідне визначити місце проживання малолітньої дитини за місцем проживання матері. Це відповідає принципу ст.6 Декларації про права дитини від 20 листопада 1959 р. - малолітня дитина не повинна крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою з матір'ю.

При цьому суд виходить з того, що мати дитини своєю поведінкою не створює загрозу для нормального психічного розвитку дитини, задовольняє всі її матеріальні та інші потреби

При вирішенні спору, суд виходить з принципу рівності прав і обов'язків обох батьків (ст.141 СК України), надаючи перевагу тому з них, хто може забезпечити найбільш сприятливі умови виховання дитини відповідно до вимог ч.1 ст.161 СК України. Зокрема, до уваги беруться ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

В даному випадку мама дитини - ОСОБА_3, не веде аморального способу життя, не зловживає спиртним та не вживає наркотичні засоби, є матеріально забезпеченою, на день завершення розгляду справи по суті зуміла забрати у позивача свою доньку та винайняла в оренду інше житло зі зручностями. На підтвердження своїх доводів, на вимогу суду, надала акт обстеження матеріально-побутових умов та умов виховання сім'ї від 30 березня 2015 року, з якого вбачається, що ОСОБА_3 в даний час проживає за адресою АДРЕСА_3 та винаймає квартиру площею 60 кв.м. Частина будинку, яку винаймає ОСОБА_3, складається з трьох кімнат, кухні, ванної. Є місце для сну та відпочинку дитини. Мама займається вихованням та утриманням дитини. На момент обстеження сім"ї неблагополучної обстановки не виявлено.

При цьому суд враховує вік дитини, так як маленька дівчинка потребує в більшій мірі материнського догляду та піклування, а мама - ОСОБА_10 має змогу та бажання такий догляд надавати. Вона працює не повний робочий день на ринку, самостійно вранці відводить дочку в дитячий навчально-виховний заклад, а після роботи її забирає. В той час як батько дитини - ОСОБА_1, проживаючи в с. Вілія Острозького району, змушений кожний день з сьомої години ранку добиратися до місця роботи в м. Рівне та повертається пізно ввечері додому з роботи. Таким чином обов'язок відводити дитину в дитячий садочок та забирати її додому повністю покладено на плечі мами позивача, котра є похилого віку.

Обоє батьків працюють та мають змогу матеріально забезпечувати дитину.

При цьому суд враховує той факт, що позивач обманним шляхом (під приводом гостини в бабусі) забрав доньку в мами та не повернув її, як було домовлено між сторонами. Відповідачка в судовому засіданні повідомила, що не заперечувала та не має наміру заперечувати проти права батька на спілкування з дочкою та її виховання.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.110,112,160,161 Сімейного кодексу України, ст.ст. 15,30,62,75,208-215 ЦПК України суд ,

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, задовольнити частково.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, котрий був зареєстрований 18.08.2006 року у відділі РАЦС Рівненського міського управління юстиції (актовий запис № 1282).

В частині позову про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком дитини, ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Острозький районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Сторони, які не були присутніми під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу в цей же строк з дня отримання копії рішення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. В разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Острозького районного судуПоліщук Т.М.