Справа № 153/2417/13-ц Провадження № 22-ц/772/1067/2015Головуючий в суді першої інстанції Головін В. А.
Категорія 27Доповідач Кучевський П. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Кучевського П.В.

Суддів: Панасюка О.С., Рибчинського В.П.,

При секретарі: Топольській В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 17 лютого 2015 року у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3, про звернення стягнення, -

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із позовом, у якому просило суд вилучити у відповідача та передати ПАТ КБ «Приватбанк» предмет застави - автомобіль SKODA OCTAVIA 1.6, 2000 року випуску, та звернути стягнення на предмет застави. Позовні вимоги мотивовані порушенням заставодавцем ОСОБА_3 умов кредитно-заставного договору №VIW3А800000165 від 01 липня 2008 року.

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 17 лютого 2015 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 17 лютого 2015 року, ОСОБА_2 звернувся до Апеляційного суду Вінницької області з апеляційною скагою, в якій просить ухвалене у справі судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення по справі, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 17 лютого 2015 року вказаним вимогам закону відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем та третьою особою без самостійних вимог ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №VIW3A800000165 від 01.07.2008 року, згідно якого третій особі без самостійних вимог ОСОБА_3 був наданий кредит в розмірі 12140,84 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,925 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 28.06.2013 року. Станом на 25.10.2013 року в неї виникла заборгованість в сумі 42612,71 доларів США, яка складається з: 10602,06 доларів США - заборгованість за кредитом; 4118,69 доларів США - заборгованість по процентах за користування кредитом; 3423,95 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 22409,03 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: 31,29 доларів США - штраф (фіксована частина); 2027,69 доларів США - штраф (процентна складова).

Згідно із додатком до договору № VIW3A800000165 від 01.07.2008 року кредит надався банком на купівлю автомобіля (а.с 25 зворот).

Також встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором третя особа без самостійних вимог ОСОБА_4 надала в заставу автомобіль SKODA, модель: OCTAVIA 1.6 LX, рік випуску: 2000, тип ТЗ: легковий комбі-В, №кузова/шасі: НОМЕР_3, реєстраційний номер: НОМЕР_1 (НОМЕР_2), що належав на праві власності ОСОБА_3 (24500, АДРЕСА_1).

07 липня 2008 року у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна зареєстровано обтяження (заставу рухомого майна) за №7519412, з підстав, встановлених вище вказаним кредитно-заставним договором (а.с. 28).

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

За змістом ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Договором застави передбачено, що у випадку порушення Заставодавцем/Позичальником зобов'язань за кредитним договором, або за договором застави, Заставодавець зобов'язаний передати предмет застави Заставодержателю в заклад.

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом про визнання кредитно-заставного договору №VIW3A800000165 від 01.07.2008 року недійсним, справа №153/1905/13-ц. Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 03 липня 2014 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено (а.с 85, 86). Під час розгляду цивільної справи №153/1905/13-ц судом встановлено порядок, умови надання кредиту та факт отримання кредиту ОСОБА_3, а таму доводи апеляційної скарги про те, суд першої інстанції не досліджував факту отримання кредитних коштів ОСОБА_3 та не витребував у ПАТ КБ «Приватбанк» заву на видачу готівки є безпідставними.

Клопотання представника третьої особи про витребування заяви на видачу готівки у ПАТ КБ «Приватбанк» є не обґрунтованим та спрямоване на затягування розгляду справи, оскільки, згідно із ч. 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В порушення вимог закону та умов договору третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 зобов'язання за кредитним договором не виконує, предмет застави в заклад банку не передала.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих про строчкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Частиною першою ст. 20 Закону України "Про заставу" передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Згідно із ч. 1 ст. 589 ЦК України в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (чч. 1, 2 ст. 590 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами за договором обумовлено кінцевий термін повернення кредиту 28.06.2013 року. На час звернення ПАТ КБ «Приватбанк» до суду ОСОБА_3 не погасила заборгованість перед банком, а відтак заставодержатель в силу вказаних обставин та норм Закону набув право звернення стягнення на предмет застави - автомобіль SKODA, модель: OCTAVIA 1.6 LX, рік випуску: 2000, тип ТЗ: легковий комбі-В, №кузова/шасі: НОМЕР_3, реєстраційний номер: НОМЕР_1 (НОМЕР_2).

Згідно з договором застави, звернення стягнення та реалізація предмету застави здійснюється відповідно до чинного законодавства та цього договору, у тому числі шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю з правом укладання Заставодержателем договору купівлі-продажу Предмету застави від імені Заставодавця.

Разом з тим, в 2013 році в порушення умов договору та закону, без згоди банку, третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 реалізувала заставний автомобіль відповідачеві по справі - ОСОБА_2

Відповідно до ч.2 ст.17 Закону України «Про заставу» заставодавець може відчужувати заставлене майно тільки за згодою заставодержателя.

Відповідно до ст. 27 Закону України "Про заставу" застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи; застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги.

Зазначені норми застосовуються з урахуванням положень Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна.

За змістом ст. 23 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом.

Відповідно до ч.2 ст.28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов'язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов'язаний на вимогу обтяжувала негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача.

Відповідно до ст.590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

За таких обставин, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не надавав згоду на відчуження рухомого майна третьою особою без самостійних вимог ОСОБА_3 без збереження обтяження; відчуження належного ОСОБА_3 автомобіля не здійснювалось в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу, тому зареєстроване обтяження зберегло силу для нового власника, тобто відповідача ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги, про те, що суд першої інстанції не застосував наслідків спливу строків позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки, сторонами встановлено кінцевий термін повернення кредиту 28.06.2013 року (а.с. 106), а ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із вказаним позовом 20.11.2013 року. При цьому, частиною 5 статті 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Крім того, за умовами п. 13.11 кредитно-заставного договору №VIW3A800000165 від 01.07.2008 року сторони домовилися про встановлення п'ятирічного строку позовної даності.

Також при вирішенні питання застосування строку позовної давності колегія суддів враховує ч. 1 статті 20 ЗУ «Про заставу», відповідно до якої виникнення права звернення на заставу у заставодержателя безпосередньо пов'язане з настанням кінцевого терміну виконання зобов'язання, за умови не виконання зобов'язання в обумовлений термін. У даному випадку кінцевий термін виконання зобов'язання зазначений у договорі - 28.06.2013 року

Посилання відповідача на рішення Верховного Суду України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не заслуговують на увагу

Відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим, зокрема, для всіх судів України.

Застосування правової позиції Верховного Суду України, що стосується стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, до правовідносин, що склались на підставі договору кредиту забезпеченого заставою не відповідає положенню ч. 1 статті 3607 ЦПК України, оскільки, правовідносини, що виникають з договору іпотеки регулюються Законом України «Про іпотеку», а порядок звернення стягнення на предмет застави врегульовано положеннями ЗУ «Про заставу», тобто різними нормами матеріального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову, оскільки, ОСОБА_3 не виконала зобов'язання за кредитним договором в строк до 28.06.2013 року, тому заставодержатель ПАТ КБ «Приватбанк» набув право звернення стягнення на предмет застави.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що задовольняючи позов ПАТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції дотримався встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін; визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню; доводи позовної заяви перевірив належним чином, рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 17 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ П.В. Кучевський

Судді: /підпис/ В.П. Рибчинський

/підпис/ О.С. Панасюк

Згідно із оригіналом

Головуючий: П.В. Кучевський