АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду місті Києва в складі:

головуючого судді - Гаращенка Д.Р.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарях - Шалапуда Н.П., Калашник О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора міста Києва Тимченко С. на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2014 року в цивільній справі за позовом Першого заступника прокурора Шевченківського району міста Києва Горупа С. до Київської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсними рішень, державних актів на право власності на земельну ділянку, договорів купівлі-продажу і дарування та відновлення становища, яке існувало до порушення,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2014 року Першому заступнику прокурора Шевченківського району м. Києва відмовлено в задоволенні позовних вимог до Київської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсними рішень, державних актів на право власності на земельну ділянку, договорів купівлі-продажу і дарування та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, заступник прокурора міста Києва Тимченко С. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що прокурором не надано доказів щодо затвердження Київської міською радою проекту землеустрою з організації та встановлення меж території земель рекреаційного призначення відповідно до ст.47 Закону України «Про землеустрій» та п. 10 Порядку розроблення проектів землеустрою з організації та встановлення меж територій природно-заповідного фонду, іншого природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.2004 № 1094.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про законність спірного рішення Київради з огляду на судові рішення в адміністративній справі № 2а-16918/12/2670 та цивільній справі № 761/1548/13-ц.

Справа №761/8779/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/885/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Пономаренко Н.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
При цьому апелянт вважає, що судом першої інстанції не було враховано положення ст. 51 Земельного Кодексу України, відповідно до якої до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів.

Апелянт посилається на те, що судом першої інстанції всупереч ст.ст. 212, 213 ЦПК України не надано оцінку наявним у матеріалах справи доказам щодо віднесення спірної земельної ділянки до земель рекреаційного призначення.

Відповідно до висновку Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища № 19-2500 від 26.09.2003 р. спірна земельна ділянка знаходиться в зеленій зоні.

Також рекреаційне призначення земельної ділянки підтверджується довідкою за формою 6-зем, яка міститься в проекті відведення земельної ділянки та долучена до матеріалів справи.

Однак судом першої інстанції залишено поза увагою інформацію, зазначену у довідці форми 6-зем, згідно якої на земельній ділянці існують зелені насадження загального користування: зелені насадження у межах населених пунктів (парки, сади, сквери, бульвари тощо), які не включені до категорії лісів.

В судовому засіданні представник прокуратури міста Києва повністю підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_4 заперечував проти апеляційної скарги та просив її відхилити.

Представник Київської міської ради, ОСОБА_8, ОСОБА_5 в судове засідання не з'явились, повідомлялись належним чином, причину неявки суду не повідомили. На підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності осіб, які не з'явились.

Заслухавши доповідь судді Гаращенка Д.Р., пояснення представників осіб, які з'явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що п. 3 рішення VII сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24.06.04 № 326-2/1536 "Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд" затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га. ОСОБА_8 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 (а.с.31-35).

На підставі вказаного рішення VII сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24.06.04 р. № 326-2/1536 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) виготовлено державний акт (серії НОМЕР_2) на право власності на землю на земельну ділянку площею 0,10 га по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, з цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, який було видано ОСОБА_8 (а.с.45).

З матеріалів справи вбачається, що 31 жовтня 2005 р. ОСОБА_8 продала належну їй спірну земельну ділянку ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу ( а.с. 47-50).

На підставі даного договору купівлі-продажу ОСОБА_4 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд серії НОМЕР_3 від 23 листопада 2005 р. ( а.с. 51)

17 грудня 2008 р. ОСОБА_9 діючи від імені ОСОБА_4 на підставі договору дарування подарував спірну земельну ділянку ОСОБА_5 (а.а. 53-54).

З матеріалів справи вбачається, що на підставі звернення депутата Київської міської ради Москаля Д.Д. Прокуратурою міста Києва було проведено перевірку законності використання фізичними особами земельних ділянок № № 57-а, 57-б, 57-в, 57-г, 57-д, 57-ж, 57-к, 59 та 61 по АДРЕСА_1.

Під час проведення перевірки Прокуратурою міста Києва було встановлено, що під час відведення земельної ділянки площею 0,10 га по АДРЕСА_1 Київською міською радою було порушено вимоги Земельного Кодексу України.

У зв'язку з чим 24 березня 2014 року перший заступник прокурора Шевченківського району міста Києва звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до Київської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсними рішень, державних актів на право власності на земельну ділянку, договорів купівлі-продажу і дарування та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відмовляючи в задоволенні позову у повному обсязі суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано до суду першої інстанції жодного належного і допустимого доказу, який би свідчив, про те, що Київська міська Рада затверджувала проект землеустрою з організації та встановлення меж території земель рекреаційного призначення.

Суд першої інстанції посилався на те, що містобудівна характеристика земельної ділянки відповідно до Генерального плану міста, затвердженого рішенням Київради від 28.03.02 №370/1804, територія за функціональним призначенням належить частково до території зелених насаджень загального користування та частково до території житлової садибної забудови (а.с.21).

Надана позивачем копія висновку ГУ містобудування, архітектури та дизайну міського середовища №19-2500 від 26.09.2003 щодо умов використання земельної ділянки та наявності містобудівних обмежень та обтяжень для відведення земельної ділянки не містить схеми розташування земельної ділянки (а.с.42-44).

Також суд першої інстанції посилався на відсутність правовстановлюючих документів стосовно встановлення меж земель території зелених насаджень загального користування (рекреаційних земель), та вважав, що при прийнятті оскаржуваного рішення Київська міська рада діяла в межах своїх повноважень та у відповідності до чинного законодавства України.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з наступних підстав.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і Законів України.

Положеннями ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» визначено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства тощо.

Встановлено, що пунктом 3 рішення Київської міської ради VII сесії XXIV скликання від 24 червня 2004 року «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд», передано ОСОБА_3 у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 за рахунок земель міської забудови.

На підставі вказаного рішення 27 жовтня 2004 року ОСОБА_8 було видано державний акт серії НОМЕР_2, на право власності на земельну ділянку.

У подальшому, ОСОБА_8 відчужила спірну земельну ділянку шляхом укладення 31.10.2005 р. з ОСОБА_4, договору купівлі-продажу. Договір посвідчено у встановленому законом порядку.

Відповідно до положення ст.123 Земельного Кодексу України (в редакції, яка діяла на час прийняття оспорюваного рішення), надання земельних ділянок державної або комунальної власності здійснювалось на підставі рішень органів місцевого самоврядування за умови здійснення дій, передбачених вимогами зазначеної статті.

З постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 травня 2013 року та постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2013 року вбачається, що в задоволенні позову Прокуратури Шевченківського району м. Києва до Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів Київської міської ради ( Київської міської адміністрації) про визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради № 326-2/1536 від 24 червня 2004 року « Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд» було відмовлено з тих підстав, що позивачем не надано доказів того, що земельні ділянки по АДРЕСА_1 відносяться до території «Сирецького гаю», вказане рішення Київською міською радою було прийнято на підставі поданих заяв про передачу у приватну власність земельних ділянок, проектів їх відведення з відповідними графічними матеріалами, висновків щодо відведення земельних ділянок Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Київської міської державної адміністрації, висновків про передачу земельних ділянок у власність Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації.

Тобто, підставою адміністративного позову було належність вказаних земельних ділянок до території «Сирецького гаю» м. Києва та наявність погоджень на передачу у власність громадян цих земельних ділянок.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Підставою для визнання п.3 рішення Київської міської ради № 326-2/1536 від 24 червня 2004 року «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд» у даній справі є те, що на час надання ОСОБА_8 у власність земельної ділянки АДРЕСА_1 вказана земельна ділянка за своїм цільовим призначенням належала до земель рекреаційного призначення, так як на ній знаходяться зелені насадження загального користування. Рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки та віднесення її до земель житлової та громадської забудови Київською міською радою не приймалось, що відповідно до вимог ст.ст.20, 21 Земельного Кодексу України є підставою для визнання такого рішення недійсним.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково вважав зазначені судові рішення адміністративних судів такими, які в силу ст.61 ЦПК України мають преюдиціальне значення для вирішення даного спору.

За приписами ст.ст. 13,14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 18 Земельного Кодексу України (в редакції, яка діяла на час прийняття оспорюваного рішення) встановлено, що до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об'єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Положеннями ст.19 Земельного Кодексу України (в редакції, яка діяла на час прийняття оспорюваного рішення) встановлено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі рекреаційного призначення.

Відповідно до статті 51 Земельного Кодексу України (в редакції, яка діяла на час прийняття оспорюваного рішення) до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об'єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об'єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об'єктів стаціонарної рекреації.

З наявного в матеріалах справи Витягу щодо чинних містобудівних регламентів та інших умов впровадження містобудівної діяльності, складеного на замовлення прокуратури Шевченківського району м. Києва 03 грудня 2013 року, а також витягу від 04.03.2015 р. виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) вбачається, що відповідно до Генерального плану міста, затвердженого рішенням Київради №370/1804 від 28 березня 2002 року, територія земельних ділянок №№ 57-а, 57-б, 57-в, 57-г, 57-д, 57-ж, 57-к, 59 та 61 по АДРЕСА_1 за функціональним призначенням належить частково до території зелених насаджень загального користування та частково до території житлової садибної забудови.

З дослідженого судом фрагменту Генерального плану міста Києва, затвердженого рішенням Київради №370/1804 від 28 березня 2002 року вбачається, що земельна ділянка площею 0,10 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 є територією зелених насаджень загального користування, тобто відноситься до земель рекреаційного призначення.

Частиною 2 статті 52 Земельного Кодексу України (в редакції, яка діяла на час прийняття оспорюваного рішення) встановлено, що землі рекреаційного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. На землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель.

Відповідно до змісту ст.20 Земельного Кодексу України (в редакції, яка діяла на час прийняття оспорюваного рішення) зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення

Судом також встановлено, матеріалами справи підтверджується, що Київською міською радою рішення щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 з категорії земель рекреаційного призначення на категорію землі житлової та громадської забудови не приймалось.

Отже, з наведеного вище вбачається, що Київською міською радою земельну ділянку рекреаційного призначення площею 0,10 га., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 було передано у приватну власність ОСОБА_8 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд без зміни цільового призначення даної земельної ділянки.

Статтею 21 Земельного Кодексу України (в редакції, яка діяла на час прийняття оспорюваного рішення) встановлено, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою, зокрема, для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

За приписами ст.19 Конституції України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України.

За наведених обставин, колегія суддів приходить висновку, що рішення Київської міської ради «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд» за №236-2/1536 від 24.06.2004 року в частині передачі ОСОБА_8 земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 (п.6 рішення) прийняте з порушенням вимог ст.ст. 20, 21, 51, 52 Земельного Кодексу України (в редакції, яка діяла на час прийняття рішення), а тому є недійсним.

Відповідно до статті 125 Земельного Кодексу України (в редакції чинній на час отримання земельної ділянки позивачем) право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 Земельного Кодексу України (в редакції чинній на час отримання земельної ділянки позивачем) таким документом є державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України.

З системного аналізу норм Земельного Кодексу України (в редакції чинній на час отримання земельної ділянки позивачем) вбачається, що державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, а тому вирішення питання про правомірність його видачі залежить від того чи є законним рішення, на підставі якого його видано.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 346 ЦК України право власності особи припиняється на майно, яке за законом не може належати цій особі.

ОСОБА_8 набула право власності на спірну земельну ділянку на підставі п.3 рішення Київської міської ради №236-2/1536 від 24.06.2004 року, яке судом визнано недійсним, а тому державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданий ОСОБА_8 27 жовтня 2004 року, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 01-07-00504 є незаконним.

Враховуючи те, що державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданий ОСОБА_8 є незаконним, то і отриманий ОСОБА_4, на підставі даного договору купівлі-продажу державний акт на право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд серії НОМЕР_3 від 23 листопада 2005 р. також є незаконним.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, зокрема таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України, п. 10 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р.) застосовується лише у разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороною недійсного правочину.

Положення ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.

Прокуратура не була стороною договору купівлі-продажу, а спірна земельна, яка була предметом оспорюваного правочину, вибула з володіння Київської міської ради у зв'язку з порушенням вимог діючого законодавства.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності.

Зокрема, ст. 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісність набуття в розумінні ст. 388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати.

Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна від набувача, при цьому випадки такого витребування законодавством обмежуються, зокрема п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якою передбачено, що витребування майна можливе в разі його вибуття з володіння власника не з його волі іншим шляхом.

Тому колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині визнання недійсними договору купівлі-продажу та договору дарування, а також відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення спірної земельної ділянки в розпорядження Київської міської Ради задоволенню не підлягають, оскільки позивачем обрано не той спосіб захисту порушеного права.

Судом достовірно встановлено, що оскаржуваним рішенням, державними актами та укладеними договорами купівлі-продажу та дарування спірної земельної ділянки було порушено право власності територіальної громади міста Києва на землю.

Оцінивши в сукупності докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2014 року про відмову Першому заступнику прокурора Шевченківського району міста Києва в задоволенні позовних вимог до Київської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсними рішень, державних актів на право власності на земельну ділянку, договорів купівлі-продажу і дарування та відновлення становища, яке існувало до порушення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог та визнання недійсним п.3 рішення Київської міської ради «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд» за №236-2/1536 від 24.06.2004 року; визнання недійсним, виданого 27 жовтня 2004 року ОСОБА_3 державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 01-07-00504, визнання незаконним державного акта на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2 виданого ОСОБА_8, визнання незаконним державного акту на право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд серії НОМЕР_3 від 23 листопада 2005 р. виданого ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.10.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ПрокопенкоЛ.В., за реєстровим №3224.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК України колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу заступника Прокурора міста Києва Тимченко С. - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2014 року - скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту:

Позов Першого заступника прокурора Шевченківського району міста Києва Горупа С. - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати рішення VII сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24.06.2004 р. № 326-2/1536 в частині передачі громадянці ОСОБА_8 земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1.

Визнати незаконним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №01-7-00504, виданий 27.10.2004 року ОСОБА_8 на підставі рішення Київської міської ради від 24.06.2004 року № 326-/153.

Визнати незаконним державного акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю № 01-7-00840, який 23.11.2005 року був виданий ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.10.05 р. № 3924 (ВСЕ 468378/ВСЕ № 468379)

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: