судді Апеляційного суду Закарпатської області Р.Ю. Кондора
у справі № 307/3736/14-ц (апеляційне провадження № 22ц-/777/736/15)
27 березня 2015 р. м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області рішенням від 27.03.2015 задовольнив апеляцію ОСОБА_1, скасував рішення Тячівського районного суду від 25.11.2014 і відмовив у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з батьком.
Із таким рішенням колегії суддів не можу погодитись, оскільки вважаю його необґрунтованим і помилковим, а рішення суду першої інстанції про задоволення позову батька правильним по суті, законним, обґрунтованим і, окрім цього, справедливим і таким, що враховувало передусім інтереси дітей.
Обставини справи викладені в рішенні апеляційного суду від 27.03.2015. ОСОБА_2 і ОСОБА_1 пред'явили один до одного позови про визначення місця проживання їх малолітніх синів: батько ОСОБА_2 - із ним, відповідно мати ОСОБА_1 - з нею. У подальшому позови, які фактично мають ознаки зустрічних, були об'єднані в одне провадження. Було встановлено, підтверджено доказами або було визнано, що шлюб між сторонами розірвано, сторони проживають окремо, діти фактично проживають з батьком, перебувають на його утриманні, батько дітей є приватним підприємцем, має регулярний щомісячний дохід, має належні умови для проживання, виховання та розвитку синів, негативних даних про особу батька немає. Так само було встановлено, що мати дітей не має місця роботи, легального доходу, на час розгляду справи апеляційним судом фактично не проживає за місцем своєї реєстрації, мати на тривалий час виїжджає до Російської Федерації, про характер роботи та заробітки в якій даних немає, дітей на час виїздів залишає на свою мати або на батька дітей.
Суд першої інстанції задовольнив позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 і визначив місцем проживання дітей місце проживання батька за адресою: АДРЕСА_1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 був судом першої інстанції залишений без розгляду. Суд виходив з того, що відповідно до ст. 161 ч. 2 СК України, дитину не може бути передано для проживання з тим із батьків, хто, зокрема, не має самостійного доходу. Суд дав оцінку обставинам справи у контексті змісту принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959) (Декларація), відповідно до якого малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю, та дійшов висновку про наявність у даному випадку підстав для розлучення матері з дітьми. Суд врахував також, що визначення місця проживання дітей з батьком не позбавляє матір права на спілкування з ними, на участь у їх вихованні, а також не звільняє від виконання батьківських обов'язків.
Згідно зі ст. 3 п. 1 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 і ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 (Конвенція), ст. 7 ч. 8 СК України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами,… судами, адміністративними … органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За приписами ст. 9 п. 1 Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
За змістом положень ст.ст. 141, 150-152, 155, 157 СК України, батьки мають рівні права і обов'язки щодо дитини, зобов'язані забезпечити її належні виховання, розвиток, матеріальне забезпечення, батьки мають право на самозахист своєї дитини, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги, зокрема, до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Указані положення СК України не суперечать ані положенням Декларації, ані положенням Конвенції. Загальновідомо, що визначальним для виховання дітей є особистий приклад батьків, їх ставлення до життя, сім'ї, роботи, їх щоденна турбота про дітей, участь в їх житті тощо.
Винятковість обставин, про яку йдеться в Декларації, за наявності яких дитина може бути розлучена з її матір'ю, є оціночним поняттям, винятковість цих обставин, як і наявність обставин, зазначених у ст. 9 п. 1 Конвенції, повинні встановлюватися в результаті з'ясування обставин справи, оцінки доказів у сукупності відповідно до цивільного процесуального закону (ст.ст. 212-215 ЦПК України). При цьому, повинні враховуватися правила щодо змагальності цивільного процесу, рівності сторін, диспозитивності, обов'язку сторін належно довести обставини, на які вони посилаються в обґрунтування своїх вимог або заперечень (ст.ст. 10, 11, 57-61 ЦПК України). За загальним правилом, суд у межах, які допускаються цивільним процесуальним законом та з огляду на дії сторін, спрямовані на реалізацію процесуальних прав та виконання процесуальних обов'язків, повинен розв'язати спір по суті, врегулювати правовідносини, не допустити правової невизначеності. На відміну від оціночних понять, норми ст. 161 ч. 2 СК України щодо підстав, які унеможливлюють передачу дитини для проживання певному з батьків, є імперативними та цілком конкретними, а норми частини третьої цієї статті взагалі допускають відібрання дитини від будь-кого з родичів та передання її для опікування органу опіки та піклування.
Таким чином, і міжнародні правові акти, і національний закон допускають за наявності та доведеності відповідних обставин можливість розлучення малолітньої дитини з матір'ю.
Позов батька дітей ґрунтувався на доказах, які не були спростовані матір'ю дітей та яким суд першої інстанції дав правильну оцінку. Натомість позов матері дітей не був обґрунтований доказами, а його доводи є лише міркуваннями, припущеннями сторони, подеколи, зі зрозумілих причин, емоційними, щодо ставлення до дітей, дій батька і т.ін. По суті, мотивація позову лише й зводилася до досить довільного тлумачення переваги матері у спорі про місце проживання малолітніх дітей та до припущення щодо відповідної судової практики. Між тим, кожна справа є індивідуальною за своїми фактами, обставинами, доказами, способами захисту тощо, тому певний «тренд» у судовій практиці, якщо б такий і був, не може вважатися абсолютом та не може заздалегідь програмувати рішення суду в конкретній справі, жодна зі сторін, виходячи з принципу їх рівності в процесі, не має заздалегідь визначених переваг у спорі порівняно з іншою стороною. Апеляційний суд фактично погодився з такою інтерпретацією ОСОБА_1 своїх прав, проте, в обґрунтування свого рішення не поклав доказів, які б спростовували докази, що були подані батьком, які б спростовували висновок органу опіки та піклування (таких доказів ОСОБА_1 не подала), тоді як суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ст. 19 ч. 6 СК України).
При вирішенні справи апеляційним судом не були дотримані принципи змагальності сторін, їх рівності перед судом, забезпечення доведеності правової позиції матері. Суд не врахував і фактичних обставин, що склалися, та насправді не розв'язав спору. За відсутності на час вирішення справи вимоги матері про визначення місця проживання дітей з нею, суд відмовив у визначенні місця проживання дітей із батьком, із яким вони проживають тривалий час фактично і яких батько утримує та ними опікується, тобто, за апеляцією особи, яка не ставить питання про своє право (позов залишено без розгляду) і не спростувала доказів протилежної сторони, суд позбавив права особу, яка обґрунтовано поставила питання про своє право і реально довела позов. Суд одночасно не легалізував право батька, яке той здійснював фактично, і не вирішував питання про таке ж право матері, чим позбавив дітей правової підстави для проживання з батьком не надавши такої правової підстави для проживання ані з матір'ю, ані з будь-ким іншим. Отже, суд наразі позбавив дітей формалізованої правової підстави для проживання у певному визначеному місці (за певною адресою), що є неприпустимим. З'явилося підґрунтя для виникнення нового спору між сторонами, дії яких у контексті участі в житті дітей зараз важко спрогнозувати.
За наведених вище конкретних обставин, апеляційний суд не мав належних підстав для задоволення апеляції ОСОБА_1, а задовольнивши її фактично погіршив правове та матеріальне становище дітей. За апеляцією матері, наявні в справі дані про яку викликають наразі обґрунтований сумнів щодо можливості своїм прикладом, врівноваженістю, матеріальними можливостями забезпечити належні виховання, розвиток, умови проживання та утримання дітей, відмовлено в такому праві батькові, щодо якого негативні твердження протилежною стороною не були доведені, тому щодо нього наразі відповідних сумнівів немає.
Відтак, рішення апеляційного суду не відповідає інтересам дітей, не ґрунтується на законі та на доказах і призвело до неправильного вирішення справи. Водночас, з огляду на характер правовідносин сторін, що продовжують тривати, немає перешкод для батьків брати участь у вихованні, утриманні дітей, батьки не позбавлені права та можливості врегулювати будь-коли в інтересах дітей свої стосунки за взаємною згодою, а у випадку недосягнення такої - вирішити спір судовим порядком, про що їм було роз'яснено після проголошення вступної та резолютивної частини рішення апеляційного суду.
СуддяР.Ю. Кондор