Справа № 463/169/15 Головуючий у 1 інстанції: Жовнір Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/2533/15 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Шумської Н.Л.

при секретарі: Бадівській О.О.

за участю: представника Інституту біології клітини НАН України -Шафранського Р.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Інституту біології клітини НАН України про зобов'язання здійснити розрахунок по заробітній платі, скасування наказів про звільнення і притягнення до дисциплінарної відповідальності у виді догани та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11 лютого 2015 року відмовлено в задоволенні позову.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_1. подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що рішення не відповідає дійсним обставинам справи, суд застосував норми права, які не підлягали до застосування та вирішив справу з порушенням вимог чинного законодавства. Вказує, що суд повинен був встановити суму заборгованості по заробітній платі, оскільки відповідач не надав їй довідки про її заробітну плату. Не погоджується із тим, що районним судом було відмовлено у виклику свідків. Також звертає увагу, що термін звернення до суду в місячний строк не міг бути застосований, оскільки трудову книжку отримано лише 05 травня 2014 року, тому звернення до суду відбулось до закінчення 3 місячного терміну від дня отримання трудової книжки.

Просить скасувати рішення Личакіського районного суду м. Львова від 11 лютого 2015 року та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити її позов до Інституту біології клітини НАН України про зміну дати звільнення, скасування догани, стягнення заборгованості по зарплаті та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

ОСОБА_1. в судове засідання не з'явилися, хоча про розгляд справи була повідомлена належним чином (т.2 а.с. 9) ), про причини неявки суд не повідомила, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника Інституту біології клітини НАН України Шафранського Р.Г., перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

На підставі ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до положень ст.ст. 3, 4, 11, 59, 60, 61 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів й самостійно на власний розсуд розпоряджатися своїми процесуальними правами.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права у спосіб, визначений законами України за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих ними згідно із вимогами цього Кодексу й лише в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи , які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, а обставини справи визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Реалізуючи надане йому законом право самостійно розпоряджатися своїми процесуальними правами, позивач обрав способи захисту своїх трудових прав визначені ст.ст. 221, 232 КзпП України.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1. районний суд прийшов до висновку про те, що судом не встановлено факту порушення відповідачем прав позивачки, а також безпідставною є вимога про відшкодування завданої моральної шкоди.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду в частині відмови скасування наказу № 21-к від 07.04.2014 про притягнення до дисциплінарної відповідальності та наказу про звільнення №22-к від 07 квітня 2014 року ОСОБА_1. з наступних підстав.

Згідно наказу №22-к від 07 квітня 2014 року ОСОБА_1. звільнена з посади за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію. Даний наказ вона отримала 05 травня 2015 року (а.с. 6).

Згідно акту «Про відмову від підпису про ознайомлення з наказом» від 29.04.2014 р., № 03 начальник відділу кадрів Мудрак А.М. ознайомила ОСОБА_1. з оскаржуваними наказами, проте позивач відмовилась ствердити підписом таке ознайомлення (а.с. 37).

Відповідно до вимог ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Як встановлено матеріалами справи, що ОСОБА_1. подала заяву 28.03 про звільнення за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію де зазначила дату звільнення з 31.03.2014року, що відповідає вимогам ст..38 КЗпП України(т.1а.с.12)

Однак при винесенні наказу про звільнення відповідач не врахував зазначеної обставини і не звільнив позивачку ОСОБА_1. з зазначеної дати в поданій заяві, а районний суд на вказане не звернув уваги.

п.8 ст 38 КЗпП України вихід на пенсію. Звільнення за власним бажанням працівника, якому призначена пенсія або такого, щодо якого зроблено подання про призначення пенсії, або який хоча б досяг пенсійного віку, повинне розглядатися як вихід на пенсію, якщо працівник вказує на цю причину звільнення в заяві. Для оформлення звільнення з цієї причини досить перевірити факт призначення пенсії, подання для призначення пенсії або досягнення пенсійного віку. Перевіряти дійсність мотивів недоцільно, оскільки закон визнає право зазначених працівників посилатися просто на таку причину звільнення без яких-небудь додаткових обґрунтувань.

Як встановлено матеріалами справи та не заперечується представником відповідача в апеляційному суду, що ОСОБА_1. досягла пенсійного віку.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що наказ щодо звільнення №22-к від 07 квітня 2014 року слід змінити зазначивши, що ОСОБА_1. звільнена з посади за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію з 31.03.2014 року.

Районним судом встановлено, що ОСОБА_1. працюючи на посаді провідного інженера відділу регуляції проліферації клітин та апоптозу наказом заступника директора Інституту біології клітин НАН України № 21-к від 07.04.2014 була притягнена до дисциплінарної відповідальності в зв'язку з відсутністю на робочому місці протягом робочого дня 31.03.2014р. (а.с. 10).

Судова колегія вважає, що оскільки 31.03.2014року ОСОБА_1. була звільнена за власним бажанням, то слід скасувати наказ № 21-к від 07.04.2014 про притягнення її до дисциплінарної відповідальності в зв'язку з відсутністю на робочому місці протягом робочого дня 31.03.2014р.

Відповідно до наказу «Про звільнення ОСОБА_1.» від 07.04.2014 р., № 22-к при звільненні ОСОБА_1. належить виплатити компенсацію за 6 календарних днів щорічної відпустки, а також відповідно до ст. 24 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність» грошову допомогу в розмірі шести місячних посадових окладів з урахуванням надбавки і доплат у сумі 17 012,52 грн.

Матеріалами справи встановлено, що нарахування та виплата відповідачем вказаних коштів, з відрахуванням податків, підтверджується розрахунково-платіжною відомістю за квітень 2014 р. платіжним дорученням від 09.04.2014 р. та випискою по картковому рахунку ОСОБА_1. (а.с. 76, 100, 102).

У відповідності до вимог ч.1 ст. 233 КУпАП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ч.1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Покликання ОСОБА_1. в апеляційній скарзі на ст. 237-1 КЗпП України щодо відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки позивачем не підтверджено доказами факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, втрати нормальних життєвих зв'язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Доводи апелянта, щодо невиплати їй компенсації за невикористані відпустки, відрядження, виплат при звільненні колегія суддів не бере до уваги, оскільки такі спростовуються матеріалами справи та не відповідають вимогам закону.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови зобов»язання здійснити розрахунок по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди, оскільки такий належним чином обґрунтований та відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо мотивовані і підтверджені доказами, наявними в матеріалах справи.

Рішення в цій частині відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи скарги висновків суду не спростовують.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає що рішення в частині відмови зобов»язання здійснити розрахунок по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди слід залишити без змін, оскільки ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права у відповідності до вимог ст.ст. 213-214 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, ст. 307, ст..ст.309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 лютого 2015 року скасувати в частині відмови у скасуванні наказів про звільнення і притягнення до дисциплінарної відповідальності у виді догани.

Скасувати наказ № 21-К від 07.04.2014 року про накладення дисциплінарного стягнення ОСОБА_1 у вигляді догани.

Змінити дату з вільнення ОСОБА_1 з 07 квітня 2014 року на 31 березня 2014 року.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішення законної сили.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді М.М. Шандра

Н.Л. Шумська