У Х В А Л А

іменем україни

25 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Дербенцевої Т. П., Остапчука Д. О.,

Карпенко С. О., Савченко В. О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області, відділу Держкомзему в Синельниківському районі Дніпропетровської області, ОСОБА_4, третя особа - Державне підприємство «Дніпропетровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», про визнання недійсним державного акта про право власності на землю, скасування рішення селищної ради, визнання права власності на землю, визнання рішень селищної ради дійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області, відділу Держкомзему в Синельниківському районі Дніпропетровської області, ОСОБА_4, у якому просив визнати недійсним державний акт ДП СВ 011895 від 20 грудня 1997 року на право приватної власності на землю, виданий на ім'я ОСОБА_4; скасувати рішення 15 сесії 22 скликання від 28 серпня 1997 року Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області про надання у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,174 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_3, кадастровий номер 020030019; визнати дійсним рішення Іларіонівської селищної ради від 18 липня 2001 року про виділення ОСОБА_3 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Посилався на те, що 26 серпня 1997 року він від імені свого сина ОСОБА_4 звернувся до Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області із заявою про надання у безоплатну власність земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, та була вільна від забудови. Заяву було скріплено його підписом, оскільки ОСОБА_4 не мав наміру отримувати земельну ділянку, так як постійно проживав у двоповерховому будинку по АДРЕСА_2. Проте 28 серпня 1997 року на підставі рішення 15 сесії 22 скликання Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області вказану земельну ділянку було передано у безоплатну власність ОСОБА_4, а згодом останній отримав державний акт на право приватної власності на землю. Вважаючи, що ОСОБА_4 є незаінтересованою особою, і спірна земельна ділянка була передана у його власність незаконно, оскільки знаходиться за місцем розташування його будинку, просив задовольнити позов.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2013 року позов задоволено частково.

Скасовано рішення 15 сесії 22 скликання від 28 серпня 1997 року Іларіонівської селищної ради про надання у власність ОСОБА_4 земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Визнано недійсним державний акт ДП СВ 011895 від 20 грудня 1997 року на право приватної власності на землю, виданий на ім'я ОСОБА_4

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2014 року рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалене у справі рішення апеляційного суду просить скасувати та направити справу на новий розгляд до апеляційного суду.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що спірна земельна ділянка була передана ОСОБА_4 незаконно, оскільки на ній розташовані будівлі та господарські споруди, які побудував позивач у 1992 році, відтак виданий на ім'я відповідача державний акт про право власності на вказану земельну ділянку є недійсним.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом, встановлений ст. 257 ЦК України, а поважні підстави для його поновлення відсутні.

Проте з такими висновками апеляційного суду повністю погодитися не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що рішенням 15 сесії 22 скликання Іларіонівської селищної ради від 28 серпня 1997 року ОСОБА_4 безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,174 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення особистого господарства, яка розташована по АДРЕСА_1.

20 грудня 1997 року на вказану земельну ділянку на ім'я ОСОБА_4 видано державний акт ДП СВ 011895 на право приватної власності на землю.

Рішенням 20 сесії 23 скликання Іларіонівської селищної ради від 18 липня 2001 року ОСОБА_3 безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,3 га для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована по АДРЕСА_1

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності, апеляційний суд виходив із того, що спірні правовідносини виникли в 1997 році, а з позовом до суду ОСОБА_3 звернувся лише 18 січня 2010 року, тобто з пропуском строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України. Будь-яких поважних причин пропуску строку звернення до суду з позовом позивач не навів.

У той же час на порушення приписів ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не звернув уваги на те, що відмова у позові з таких підстав можлива лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим, а у разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Між тим, питання про підставність та обґрунтованість даного позову апеляційним судом не вирішувалося.

З огляду на зазначене висновки апеляційного суду про відмову в задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності є передчасними.

Порушення судом при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому ухвалене у справі рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу вимог ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О. П. Касьян

Судді: Т. П. Дербенцева

С. О. Карпенко

Д. О. Остапчук

В. О. Савченко