Справа № 495/8274/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2015 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Островерх В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 виданий 23.01.1997 року)

від відповідачів: не з'явилися

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/8274/14-ц

за позовом ОСОБА_1

до:

- ОСОБА_2

- ОСОБА_3

про стягнення матеріальної та моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

10.11.2014 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач-1) та ОСОБА_3 (далі по тексту - відповідач-2) про стягнення матеріальної та моральної шкоди (а.с.34-35).

Так, позивач просив суд стягнути на його користь з відповідачів матнріальну і моральну шкоду в розмірі 5 000 дол. США.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11.11.2014 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди було залишено без руху. Повідомлено позивача про необхідність виправити зазначені недоліки протягом п'яти днів з дня отримання даної ухвали, а саме: уточнити у позовній заяві відповідачів та третіх осіб з зазначенням їх місця проживання (перебування) або місце знаходження, поштових індексів, номерів засобів зв'язку, якщо такі відомі; додати до позовної заяви її копію та копію всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів та третіх осіб; чітко викласти зміст позовних вимог; зазначити докази, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги та надати підтверджуючі документи; сплатити судовий збір за розгляд позовної заяви майнового характеру у розмірі 740 грн. Роз'яснено позивачу, що у разі не виконання вимог даної ухвали позовна заява буде вважатися неподаною та повернута (а.с.15-16).

У зв ?язку із невиконанням ОСОБА_1 вимог ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11.11.2014 року, ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.11.2014 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди було повернуто позивачу (а.с.28-29).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05.03.2015 року ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.11.2014 року було скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження по справі (а.с.106-107).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.05.2015 року відкрито провадження по справі № 495/8274/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Справу призначено до розгляду. Відстрочено до ухвалення судового рішення сплату позивачем судового збору (а.с.124-125).

Позивач - ОСОБА_1, в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Відповідачі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, відзив або заперечення на позов ОСОБА_1 до суду не надали та в судові засідання не з'явилися без поважних причин, про причини неявки суд не повідомили, будь-яких клопотань не заявляли, хоча були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду. Так, ухвала суду та повістки про призначення слухання справи, а також копія позовної заяви ОСОБА_1 з додатками до неї були надіслані на адреси відповідачів, які наявні в матеріалах справи та за якими вони зареєстровані.

Відповідно до ч.5 ст.74 Цивільного процесуального кодексу України, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України, суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними.

Згідно із ст.157 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більше як на п'ятнадцять днів.

Враховуючи викладені обставини, норми чинного законодавства та той факт, що строк розгляду справи, відповідно до ст.157 ЦПК України, закінчився і ніхто із сторін не заявив клопотання про його подовження, суд вважає за можливе і необхідне розглянути справу за відсутності відповідачів, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення позивача, суд вважає, що позовна заява ОСОБА_1 є безпідставною, необґрунтованою, не підтверджена жодним доказом, а тому не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової шкоди) (ч.1, п.п. 8, 9 ч.2 ст.16 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Як вбачається з позовної заяви та наданих в судовому засіданні пояснень ОСОБА_1, у 2008 році вона проходила потерпілою стороною по кримінальній справі відносно ОСОБА_4 З 2009 року вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів з приводу повернення особистих речей її матері ОСОБА_5, що загинула у 2008 році в результаті нанесення їй ОСОБА_4 (її співмешканцем) тяжких тілесних ушкоджень. Між тим, правоохоронні органи вказані речі не повернули та відмовились надавати юридичну адресу родичів ОСОБА_4

Крім того, за твердженням ОСОБА_1, вона втратила роботу та її позбавили батьківських прав у зв ?язку із неправомірними діями правоохоронних органів.

На думку, ОСОБА_1, такі дії ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є неправомірними, тому що ними була нанесена значна матеріальна та моральна шкода ОСОБА_1

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже для відшкодування шкоди за правилами ч.1 ст.1166 Цивільного кодексу України необхідно довести такі факти:

- неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії;

- наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов'язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом даної статті завдана шкода відшкодовується в повному обсязі (мова йдеться про реальну шкоду та упущену вигоду);

- причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди;

- вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди, про що висловив свою правову позицію Верховний Суд України (судова колегія з цивільних справ) в ухвалі від 21.12.2005 року.

Статтею 23 Цивільного кодексу України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, моральна шкода може виражатися у фізичному болі і стражданнях, які особа зазнала внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я. В даному випадку, фізичні страждання самі по собі не є моральною шкодою, але є підставою виникнення моральної шкоди у особи.

Судова практика розділяє поняття «моральна шкода» та «немайнова шкода». Так, згідно із положеннями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою розуміється втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, розуміються втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Крім того, положеннями статті 23 Цивільного кодексу України встановлено певні критерії, які суд має оцінювати при визначенні розміру моральної шкоди. До таких критеріїв відносяться: характер правопорушення (це може бути адміністративний проступок, злочин як середньої тяжкості, так і тяжкий, інше порушення цивільних прав, яке не є злочином або проступком. Оцінці також має підлягати об'єкт порушення, тобто на що правопорушення було спрямоване - на життя та здоров'я чи на майно самого потерпілого або близьких йому осіб тощо); глибина фізичних та душевних страждань, яка визначається в залежності від особистих властивостей психіки потерпілого та характеру шкоди, яка йому завдана; погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації (тут мова йдеться як про професійну працездатність потерпілого, так і про інші навички, які втрачаються внаслідок, наприклад, заподіяння шкоди здоров'ю); ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування. За загальним правилом вина є підставою для відшкодування моральної шкоди. Отже суд має брати до уваги як форму вини завдавача шкоди (умисел або необережність), так і наявність вини самого потерпілого. Випадки компенсації моральної шкоди незалежно від вини завдавача шкоди встановлюються ст.1167 Цивільного кодексу України; інші обставини, що мають істотне значення (тривалість страждань, істотність вимушених змін у способі життя потерпілого, можливість усунення негативних наслідків, які виникла в результаті посягання на права особи тощо).

Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Так, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Згідно із п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи, позивач - ОСОБА_1, в порушення ст.ст. 23, 1166, 1167 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 57-60 Цивільного процесуального кодексу України не представила до суду взагалі жодного доказу (належного, допустимого) того, що внаслідок дій відповідачів - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, їй була завдана матеріальна та моральна шкода.

В матеріалах справи, відсутні будь-які докази вини відповідачів у завданні матеріальної та моральної шкоди позивачці, не доведена наявність причинного зв'язку між нанесеною позивачці шкодою та протиправними діями відповідачів, взагалі не визначено позивачкою, які моральні страждання та у зв'язку з чим вона понесла і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Представлені позивачем - ОСОБА_1, до суду листи та відповіді з правоохоронних органів на її адресу (а.с.6-13, 23-24, 37-44, 53-54, 70-71), довідки комунальних підприємств про наявність у неї заборгованості по не сплаті комунальних послуг (а.с.141-143) не є підтвердженням її позовних вимог та порушення її прав з боку відповідачів - ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Таким чином, суд вважає, що відсутні і будь-які підстави для відшкодування позивачу - ОСОБА_1, відповідачами - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, матеріальної та моральної шкоди.

Зі змісту ст.3 Цивільного процесуального кодексу України та ст.15 Цивільного кодексу України вбачається, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Таким чином, в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 року по справі № 6-94ц13, за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права.

Частиною 1 статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Між тим, як встановлено під час розгляду справи та було вищезазначено, матеріали справи не містять, а позивачем не представлено до суду доказів, які б свідчили про порушення прав ОСОБА_1 зі сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які вона просить захистити.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).

Необхідно зазначити, що судом в ході розгляду справи позивачу - ОСОБА_1, роз'яснювався обов'язок доказування, у відповідності до ст.ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України, що підтверджується записом фіксування судового засідання технічним засобом та розпискою про ознайомлення з правами та обов'язками, але не зважаючи на це, в ході розгляду справи позивачем не представлено до суду жодних доказів, які б підтверджували ті обставини, на які він посилається.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням,дійшов до висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог ОСОБА_1, у зв'язку з чим в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди слід відмовити.

Крім того, як було вище зазначено, ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.05.2015 року було відстрочено до ухвалення судового рішення сплату позивачем судового збору. Оскільки в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено, а сплату позивачем судового збору було відстрочено до ухвалення судового рішення, суд, відповідно до ч.2 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України, вважає за необхідне стягнути з позивача в дохід держави судовий збір за розгляд позовної заяви.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 23, 1166, 1167 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 82, 157, 169, 197, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в дохід держави судовий збір за розгляд позовної заяви в розмірі 740 (сімсот сорок) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Мишко