АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/2810/2015 Головуючий 1 інст. - Якименко Л.О.
Справа № 619/6492/13-ц Доповідач - Кісь П.В.
Категорія: спори, що виникають із житлових правовідносин
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: - Кружиліної О.А.,

- Макарова Г.О.,

за участю секретаря - Прийміч А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 10 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Солоницевської селищної ради Дергачівського району Харківської області, комунального підприємства «Солоницівське підприємство теплових мереж», треті особи ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, служба у справах дітей Дергачівської районної адміністрації Харківської області про визнання права користування житлом, визнання недійсним розпоряджень органів приватизації та свідоцтв про право власності на житло, -

ВСТАНОВИВ:

10.12.2013 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, звернулася до суду з вказаною позовною заявою і просила:

- визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1 з 23.09.1993р. по теперішній час;

- визнати недійсним розпорядження органу приватизації - Солоницівського УЖКГ НОМЕР_1 від 22.01.2009р. про приватизацію наймачем ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 12.06.2009р., видане ОСОБА_4 комісією по приватизації державного житлового фонду КП «Солоницівське підприємство теплових мереж» на квартиру АДРЕСА_1;

- визнати недійсним розпорядження органу приватизації - КП «Солоницівське підприємство теплових мереж» від 14.01.2012р. №3375 про приватизацію наймачем ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності р.н. НОМЕР_1 від 14.01.2012р., видане ОСОБА_5 комісією по приватизації державного житлового фонду КП «Солоницівське підприємство теплових мереж» на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Обгрунтовуюючи позовні вимоги ОСОБА_3 вказувала, що вона її матір'ю є третя особа у справі - ОСОБА_8, а її матір'ю та бабою позивача є третя особа - ОСОБА_7.

Відповідачі у справі: ОСОБА_5 - колишній чоловік баби позивача, ОСОБА_4- дядько позивача та син ОСОБА_7 і ОСОБА_5

Ще до її народження у 1982 році ОСОБА_5 отримав ордер на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на склад сім'ї з чотирьох осіб: ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_8 Тривалий час приватизація квартира не здійснювалась.

До народження позивача її мати була зареєстрована і мешкала у квартирі АДРЕСА_1. Разом з нею у цій квартирі з самого народження мешкала і позивач. Мати влаштовувала своє особисте життя, не завжди мешкала разом з нею, і її вихованням, в основному, займалися її баба - ОСОБА_7 та її дядько - ОСОБА_4, які також постійно мешкали за вказаною вище адресою.

03.12.2009р. нею, позивачем, по досягненню шістнадцяти років було отримано паспорт і проведена відповідна реєстрація у спірній квартирі АДРЕСА_1.

До ІНФОРМАЦІЯ_5, тобто до моменту досягнення нею повноліття, саме мати ОСОБА_8 повинна була виконувати свої батьківські обов'язки, в тому числі й представляти законні інтереси доньки (позивача), але ні баба, ні дядько, ні рідна мати не розповідали їй до 2013 року про те, що існують судові справи та ухвалено судові рішення щодо квартири АДРЕСА_1, де вона мешкає.

У 2013 році вона довідалася, що на підставі розпорядження органу приватизації - Солоницівського УЖКГ НОМЕР_1 від 22.01.2009 року - ОСОБА_4 отримав свідоцтво НОМЕР_1 від 12.06.2009 року про право власності у цілому на квартиру АДРЕСА_1. Вказане свідоцтво та розпорядження видані ОСОБА_4 без врахування її законного права на приватизацію житла, оскільки вона станом на час приватизації постійно мешкала у вказаній вище квартирі.

У подальшому ОСОБА_5 подавав до суду позов про поновлення порушеного права, визнання свідоцтва про право власності в порядку приватизації частково недійсним. Розгляд справи тривав значний час, але вона про це нічого не знала, бо на той час була неповнолітньою. До участі у якості третіх осіб у цій справі були залучені Солоницівська селищна рада та ОСОБА_6 - дружина дядька позивача, яка у суді представляла свої права та права їх неповнолітньої доньки ОСОБА_9, які також мешкають у спірній квартирі. Водночас її рідна мати, яка на час розгляду справи мала прізвище ОСОБА_8, до у часті у розгляді справи взагалі не залучалась, хоча фактично на той час мешкала у спірній квартирі і була зареєстрована за вказаною адресою. За таких обставин інтереси позивача та право на житло мала представляти матір позивача або служба у справах дітей Дергачівської районної державної адміністрації. Однак, ні її мати, ні орган опіки та піклування не були судом залучені до участі у розгляді справа, і суд фактично ухвалив рішення щодо визнання недійсною приватизації квартири 22.01.2009 року без урахування її житлових прав.

28.07.2011 року Дергачівським районним судом Харківської області по цивільній справі № 2010/2-276/11 за позовом ОСОБА_7, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Солоницівська селищна рада Дергачівського району Харківської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до комісії по приватизації державного житлового фонду КП «Солоницівське підприємство теплових мереж», ОСОБА_7, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_6, про поновлення порушеного права, визнання свідоцтва про право власності частково недійсним, вселення в квартиру, визнання права власності на 1/2 частину квартири було ухвалене рішення, згідно якого був задоволений частково зустрічний позов ОСОБА_5 За цим рішенням визнано недійсним в 1/2 частині свідоцтво про право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

На підставі цього рішення відповідач ОСОБА_5 у подальшому приватизував 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 у такий спосіб: 13.12.2011 року Солоницівська селищна рада Дергачівського району Харківської області відкрила ОСОБА_5 особистий рахунок на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 без урахування того, що на той час вона (позивач) була зареєстрована у вказаній вище квартирі та постійно мешкала у ній. Незважаючи на цю обставину ОСОБА_5 звернувся 23.12.2011 року з заявою про приватизацію частини квартири, а орган приватизації - КП «Солоницівське підприємство теплових мереж» - видало 14.01.2012 року розпорядження №3375, згідно якого ОСОБА_5 отримав сівдоцтво НОМЕР_1 від 14.01.2012 року про приватизацію ? частини спірної квартири АДРЕСА_1.

Таким чином, мешкаючи з самого народження до теперішнього часу у спірній квартирі і будучи у ній зареєстрованою на законних підставах з 03.12.2009 року, вона позбавлена права власності на частину цієї квартири.

Відповідачі та органи приватизації порушили порядок приватизації квартири АДРЕСА_1, передбачений ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки її, позивача, не включили до кола осіб, що мають право на приватизацію спірної квартири і тому вона змушена була звернутись до суду з вказаним позовом.

Відповідачі ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_10. проти задоволення позову заперечували за безпідставністю позовних вимог.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 10 лютого 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати вище зазначене рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вважає рішення суду необґрунтованим та такими, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також невідповідності висновків суду обставинам справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказувала, що суд розглянув справу без її участі, обмежившись участю представника, та не взяв до увагу що вона мати-одиначка, подавала заяву з проханням не розглядати справу без неї, оскільки нема на кого залишити дитину. При ухваленні рішення суд не дав належної оцінки поданим нею доказам, які підтверджують її постійне мешкання у спірній квартирі, а саме: акт депутата Солоницівської селищної ради Просол Г.М. від 08.04.2013р., за яким вона мешкаю за адресою: АДРЕСА_1, з самого народження. За актом від 08.04.2013р. ця обставина підтверджена підписами свідків.

Суд навмисно оминув у оскаржуваному рішенні оцінку письмових доказів, наданих її представником у судовому засіданні 07.02.2014р. і відповідно залучених до матеріалів справи. Так, у довідці Харківського професійного ліцею харчової технології та торгівлі №90 від 05.02.2014р., де вона навчалась з 01.09.2008р. по 30.06.2010р., вказано, що у цей період вона проживала за адресою: АДРЕСА_1. Також відповідно довідки Солоницівської селищної ради Дергачівського району №186 від 26.05.2009р., вона дійсно проживала за вказаною вище адресою. Окрім того, за місцем постійного проживання - АДРЕСА_1, їй у віці 15 років - 19.05.2009р. саме Дергачівською міжрайонною ДПІ Харківської області видана картка фізичної особи - платника податків.

Ці докази не оспорювалися, ніким не спростовані і підтверджують її доводи про незаконність приватизації квартири відповідачами.

Висновки суду щодо відношення ОСОБА_4 до її позовних вимог не відповідають дійсності, так як він їх визнав і не заперечував проти задоволення позову. Також представник третьої особи - Служби у справах дітей Дергачівської районної державної адміністрації підтримала її позовні вимоги у повному обсязі і вважала позов таким, що підлягає задоволенню. Натомість, суд у рішенні оминув оцінку цієї позиції осіб, які беруть участь у справі, і не обґрунтував неможливість у такому разі застосування ст. 174 ЦПК України.

До апеляційної скарги ОСОБА_3 приєдналася третя особа - ОСОБА_8., подавши 30.03.2015 року відповідну заяву.

В суді апеляційної інстанції представники ОСОБА_3 та ОСОБА_8 апеляційну скаргу підтримали і просили задовольнити, а відповідачі та їх представники просили відхилити апеляційну скаргу.

Обгрунтовуючи заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_3, представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_10. вказувала, що на час розгляду даної справи вже існували рішення трьох судових інстанції - першої, апеляційної і касаційної - за участю тих самих осіб в іншій цивільній справі №2010/2593/12 щодо визнання ОСОБА_3 такою особою, яка не має права проживання та про скасування її реєстрації в спірній квартирі.

Також представник відповідача ОСОБА_5 просила врахувати ту обставину, що оскаржуване рішення є одинадцятим за рахунком щодо вимог стосовно спірної квартири. Окрім рішень трьох інстанції у цивільній справі №№2010/2593/12, вимоги самої ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, третіх осіб ОСОБА_7, ОСОБА_8, розглядалися неодноразово з 2008 року в різних провадженнях. На її думку ОСОБА_3, усупереч вимог ч.3 ст.27 ЦПК України, недобросовісно здійснює свої процесуальні права та обов'язки, за її ініціативою неодноразово відкладався розгляд справи, проте для особистих пояснень щодо обставин справи ОСОБА_3 жодного разу в суди не з'явилася.

Вважає, що визнання позовних вимог третьою особою - представником служби у справах дітей, та іншим відповідачем, ОСОБА_4, не є безумовною підставою для задоволення позову, оскільки це суперечить закону та порушує права іншого відповідача - ОСОБА_5

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає за таких підстав.

Згідно вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

Згідно вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дана справа до таких випадків не відноситься.

Відповідно до ст. 1, ч.1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир (будинків) шляхом передачі їм цих квартир (будинків) у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є житлове приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за собою зберігається це право і при тимчасовій відсутності (у випадках, передбачених ст. 71 ЖК України) а відтак, і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

За таких обставин при вирішенні зазначеного спору, пов'язаного з наявністю чи відсутністю у позивача права на приватизацію спірного житлового приміщення в момент реалізації відповідачами цього права, та наявності у зв'язку з цим передбачених ч.1 ст.215 ЦК України підстав для визнання недійсним вчиненого відповідачами правочину, суд, відповідно до вимог ст.ст.213-215 ЦПК України, повинен установити, чи було на той момент спірне житло місце постійного проживання позивача або на яке за нею, відповідно до ст.71 ЖК України, зберігалися права, передбачені ст.65 ЖК України та ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Розглядаючи справу, суд першої інстанції забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5. Матір'ю позивача є третя особа у справі - ОСОБА_8. Її матір'ю, а бабою позивача є третя особа - ОСОБА_7.

Згідно ордеру № 001057 ОСОБА_5 на склад сім'ї чотири особи: основний наймач - ОСОБА_5, дружина - ОСОБА_7, син - ОСОБА_4 та дочка - ОСОБА_8. 08 червня 1982 року було виділено двокімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 21).

Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 31.10.2008р. по справі за позовом ОСОБА_7, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, 3-тя особа: Солоницівська селищна рада Дергачівського району Харківської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення ОСОБА_5 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 45).

На підставі вище зазначеного рішення ОСОБА_5 було знято з реєстрації в спірній квартирі 06.12.2008 року. (а.с. 19-20). ОСОБА_7 особисто знялася з реєстрації 22.11.2008 року, що підтверджується витягом з будинкової книги, виданим ПП «Затишний будинок-2006». (а.с. 19-20).

Будучи один зареєстрований в спірній квартирі, ОСОБА_4 у грудні 2008 року звернувся з заявою до Центру приватизації про приватизацію спірної квартири і, згідно розпорядження органу приватизації від 22 січня 2009 року НОМЕР_1 дозволено приватизацію квартири. Свідоцтво ним отримано 12.06.2009 року.

Ухвалою суду від 11 березня 2010 року заочне рішення суду від 31 жовтня 2008 року про втрату ОСОБА_5 права користування житловою площею в спірній квартирі скасовано, а рішенням суду від 28 липня 2011 року свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, яке видане комісією по приватизації житлового фонду КП «Солоницівські теплові мережі» на ім'я ОСОБА_4, зареєстроване 12.06.2009 року в КП МБТІ в 1/2 частині визнано недійсним.

Згідно розпорядження органу приватизації № 3375 від 14.01.2012 року ОСОБА_5 приватизовано цю 1/2 частину квартири, (а.с. 15).

За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що на час приватизації квартири у січні 2009 року в квартирі було зареєстровано і мали право на приватизацію двоє осіб - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - відповідає обставинам справи.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі як на підтвердження того, що вона з самого народження до теперішнього часу проживає у спірній квартирі, посилається на довідку Харківського професійного ліцею харчової технології та торгівлі №90 від 05.02.2014р., довідку Солоницівської селищної ради Дергачівського району №186 від 26.05.2009р. та те, що за місцем постійного проживання - АДРЕСА_1, їй у віці 15 років - 19.05.2009р. саме Дергачівською міжрайонною ДПІ Харківської області видана картка фізичної особи - платника податків.

Однак ці доводи не свідчать про невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

ОСОБА_8 з 1997 року в спірній квартирі не була зареєстрована, тому місце проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_8 є місце проживання їх батьків.

Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 27.03.2014 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_9., ОСОБА_11., ОСОБА_12., ОСОБА_3., 3-ті особи: Дергачівський РВ ГУ ДМС України в Харківській області, Служба у справах дітей Дергачівської райдержадміністрації позовні вимоги ОСОБА_5 були задоволені. Суд вирішив виселити відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_11., ОСОБА_12., ОСОБА_3 із спірної квартири без надання іншого житла та скасовано їх реєстрацію в спірній квартирі.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 09.09.2014р. апеляційну скаргу ОСОБА_3. було задоволено частково, однак в частині виселення ОСОБА_3. та ОСОБА_8 зі спірної квартири та скасування їх реєстрації в спірній квартирі заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 17.01.2014 року було залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.12.2014 року касаційну скаргу ОСОБА_3. було відхилено, рішення Апеляційного суду Харківської області від 09.09.14 року залишено без змін.

Цими судовими рішеннями, що набрали законної сили, встановлено, що ОСОБА_3. не має права на проживання в спірній квартирі, її реєстрації в спірній квартирі скасовано, як незаконну.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Виходячи із вищевказаного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що на момент здійснення оспорюваної ОСОБА_3 приватизацією житла відповідачем, позивач права на житлову площу в спірній квартирі не мала, а тому немає підстав вважати, що було порушено її право на приватизацію спірної квартири.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 фактично намагається ревізувати висновки про обставини, встановлені іншими судовими рішеннями, що набрали законної сили, а можливість отримання права на спірне житло, яке не набула внаслідок недбалого ставлення її матері ОСОБА_8 до батьківських обов'язків, передбачених ст.ст.150, 154 СК України, компенсувати за рахунок утиснення інтересів відповідача ОСОБА_5, 1951 року народження, який є особою похилого віку, службовий ордер на вселення в спірну квартиру отримав будучи працездатним у 1982 році.

Колегія суддів відхиляє посилання представників позивача ОСОБА_3 та третьої особи ОСОБА_8 (ОСОБА_13 і ОСОБА_14.) на те, що приватизація спірної квартири відповідачами здійснена незаконно, на підставі документів, зміст яких не відповідає дійсності, за відсутністю відповідних повноважень, оскільки ними та особами, інтереси яких вони представляють, не надано суду для підтвердження зазначених обставин належних та допустимих доказів (матеріалів, на підставі яких орган приватизації приймав рішення про приватизацію житла, в т.ч. довідок підприємства, на утримання та обслуговуванні якого знаходився на момент приватизації житловий будинок АДРЕСА_1 (балансоутримувача) про наймача, членів його сім'ї, інших осіб, за якими, згідно ст.71 ЖК України, зберігається право проживання).

Посилання представника третьої особи ОСОБА_8 - ОСОБА_14. на ознаки фальсифікації в приватизаційних документах та на порушення кримінального провадження за його зверненнями до прокуратури з цього приводу не свідчать про наявність підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, оскільки відсутній обвинувальний вирок суду, яким би були встановлені вказані ним факти.

Відповідно до вимог ч.4 ст.61 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 10 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді: