АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 216/1148/14-ц 22-ц/774/1460/К/15
Справа № 216/1148/14-ц Головуючий у 1-й інстанції
№ провадження 22ц/774/1460/К/15 Філатов К.Б.
Категорія - 5 (IV) Доповідач Митрофанова Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області

в складі : головуючого судді: Митрофанової Л.В.

суддів: Бондар Я.М., Савіної Г.О.

при секретарі: Петренко К.І.

за участі: представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3;

представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5;

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 19 травня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, третя особа Перша Криворізька Державна нотаріальна контора про визнанння права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2014 року ОСОБА_6 звернувся з позовом до ОСОБА_2, Третя особа Перша Криворізька Державна нотаріальна контора про визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його батько ОСОБА_7, після смерті якого залишилося спадкове майно, яке складається із господарських споруд без житлового будинку, що пояснюється тим, що частину споруд та сам будинок його батько за життя продав відповідачу ОСОБА_2 Після смерті батька він, позивач, звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але йому було відмовлено у зв'язку із тим, що відповідно до гл. 28 ЦК України він не може прийняти у спадщину у вигляді господарських споруд без житлового будинку. Просить визнати за ним право власності на спадщину після смерті батька - майно, яке той не продав відповідачу: гаражів «Д» та «И», літньої кухні «Ж», вбиральні «Е», воріт та огорожі «№1-2», водо колонки «І», вимощення «II».

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 19 травня 2015 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на спадщину, що відкрилася після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7, а саме: гаражів «Д» та «И», літньої кухні «Ж», вбиральні «Е», воріт та огорожі «№1-2», водо колонки «І», вимощення «II», загальною вартістю 90242 грн., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 судові розходи в розмірі 902 грн. 42 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, стягнення з позивача на свою користь витрат, пов'язаних із оскарженням рішення суду, посилаючись на те, що судом першої інстанції застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права, які не поширюються на дані правовідносини.

Вважає, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати ст.ст. 186,380,381 ЦК України, згідно яких господарсько-побутові будівлі вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв'язку із чим право власності на такі будівлі та споруди, як на окремі об'єкти визнаватися не може.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько позивача ОСОБА_7, після смерті якого залишилося спадкове майно, яке складається із господарських споруд без житлового будинку: гаражів «Д» та «И», літньої кухні «Ж», вбиральні «Е», воріт та огорожі «№1-2», водо колонки «І», вимощення «II».

Задовольняючи позовні вимоги позивача суд першої інстанції виходив з того, що все майно, яке знаходилося у власності ОСОБА_7, за винятком будинку А-1 та сараю Б, залишилися у його власності і після його смерті увійшло у спадкову масу, право на спадкування якої, як єдиний спадкоємець, має позивач по цієї справі.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.128, ч.3 ст.240 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який був чинним до 1 січня 2004 року, визначалось, що право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до вище вказаного право особистої приватної власності на частину домоволодіння, в склад якої входять: житловий будинок А-1, загальною площею 31,5 кв.м., житловою площею 16,4 кв.м.; сарай Б, що знаходиться за адресою: м. Кривий Ріг, АДРЕСА_1, виникло у ОСОБА_2 23.07.2003 року на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кульбідою Н.М.

Згідно ст.132 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, чинного на момент укладання договору купівлі-продажу домоволодіння, приналежністю є річ, призначена служити головній речі і зв'язана з нею спільним господарським призначенням. Приналежність наслідує долю головної речі, якщо в договорі або в законі не встановлено інше.

Основним призначенням будинку є забезпечення власника і членів його сім'ї житлом. Відповідно до будівельних норм і правил (БНіП) жиле приміщення (квартира) повинно складатися з жилої кімнати та інших допоміжних приміщень, а в умовах індивідуального жилого будинку - також інших господарських будівель, розташованих на одній земельній ділянці з жилим будинком.

Крім того, ст. 381 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), дає юридичне визначення садиби як об'єкта права власності. Так, садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

Термін "садиба" означає, по-перше, ділянку землі біля будинку, зайняту городом, садом; та, по-друге, маєток. У законодавстві України радянського періоду протягом тривалого часу використовувався термін "домоволодіння". Так, відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої наказом Міністерства комунального господарства УРСР від 31 січня 1966 р., яка втратила чинність 13 грудня 1995 р.. під домоволодінням розумілося два і більше будинків із приналежними до них надвірними будівлями (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці під одним порядковим номером по вулиці, провулку, площі.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 381 ПК України, до складу садиби належать не лише житловий будинок і земельна ділянка, на які і він розташований, а й господарсько-побутові будівлі (які забезпечують власника необхідними для проживання засобами благоустрою, наприклад, сарай, гараж, санвузол та ін.) та комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), а також багаторічні насадження.

Тому садибу можна визначити як певний і цілісний майновий комплекс, покликаний забезпечувати житлові інтереси громадян та ведення ними побутово-господарської діяльності.

Правове значення визнання садиби самостійним об'єктом права власності полягає, зокрема, в тому, що в разі відчуження житлового будинку вважатиметься, що відчужується вся садиба, якщо інше прямо не передбачено договором або законом. Це означає, що в садибі головною річчю є житловий будинок, а інші складові елементи є його приналежністю (ст. 186 ЦК).

Враховуючи норми статей 186, 380, 381 ЦК України, господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол і под.), наземні і підземні комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв'язку з чим право власності на такі будівлі та споруди як на окремі об'єкти визнаватися не може. Дане твердження міститься у Листі ВСУ від 01.07.2013р. "Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ".

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції на вище вказані норми матеріального права уваги не звернув, чим допустив неправильне застосування норм матеріального права, оскільки при вирішенні спору керувався нормами права,що регулюють спадкові правовідносини.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду, на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України із ухваленням нового рішення по відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

Керуючись ст.ст.303, 307, п.4 ч.1 ст. 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 19 травня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_6 у задоволенні позову до ОСОБА_2, третя особа Перша Криворізька Державна нотаріальна контора про визнанння права власності.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: