АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1682/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Катющенко В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Болотову Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Прохоровій В.С.

за участю: позивача ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4

відповідача ОСОБА_5

представників відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7 розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі продажу квартири від 27.06.2003 року, визнання договору купівлі-продажу 22.08.2012 року недійсним, поділ спільного сумісного майна подружжя.

в с т а н о в и л а :

Позивач звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5 ставила питання про визнання договору купівлі - продажу квартири від 27.06.2003 року, та договору купівлі-продажу від 22.08.2012 року недійсними, а також поділу спільного сумісного майна подружжя. Вказуючи при цьому на те, що квартира була придбана за спільні сумісні кошти її та чоловіка ( відповідача по справі), який фактично і був покупцем за цим договором.. Дані правочини порушили її майнові права як співвласника сімейних коштів. Також за час дії договорів ринкова ціна придбаної квартири була збільшена з урахуванням того, що відповідач ОСОБА_9 провів у квартирі капітальний ремонт, змінив внутрішнє та зовнішнє оснащення квартири та її переобладнання витрачаючи при цьому спільні кошти подружжя. Тому просила суд задовольнити заявлені вимоги.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2014 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду представник позивача подав апеляційну скаргу, де ставив питання про скасування рішення суду та постановлення нового про задоволення позову у повному обсязі. Вказуючи при цьому на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, а також неповно з'ясовано всі обставини справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи.

Позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримали подану апеляційну скаргу просили суд її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5, її представник ОСОБА_6, представник відповідача ОСОБА_9 .- ОСОБА_7 апеляційну скаргу не визнали заперечували проти її задоволення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення осіб, що з'явилися у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

У ході розгляду справи судом було встановлено, що з березня 2000 року по листопад 2012 року ОСОБА_9 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні заявлених вимог позивача про визнання удаваним договору купівлі - продажу від 27.06.2003 року виходив з того, що позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, не надав належних та допустимих доказів у розумінні ст. 60 ЦПК України, на підтвердження факту укладання правочину, що за його думкою є удаваним, щодо спрямованості волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто не довів відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Відмовляючи у задоволенні вимог щодо визнання договору купівлі - продажу від 22 серпня 2012 року суд виходив з того, що позивач не була стороною даного договору як і її чоловік ( відповідач). При цьому сторони договору ( ОСОБА_8 та ОСОБА_5.) за своїм волевиявленням домовившись про всі істотні умови договору, уклали його, обумовивши всі умови. Під час укладення даного договору були дотримані всі загальні вимоги встановлені законодавством, серед яких і форма, зміст правочину, вільне волевиявлення сторін правочину.

Також судом вказувалось на те, що відповідач у ході судового розгляду не довела вимоги щодо підтвердження того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя в силу положень ст. 328 ЦК України.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Звертаючись до суду зі скаргою апелянт вказувала на безпідставність не взяття судом першої інстанції до уваги тих обставин, які були підтверджені доказами у ході судового розгляду щодо придбання спірної квартири за спільні сумісні кошти подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_9, а також здійснення робіт по підвищенню її ринкової вартості за рахунок проведених ремонтних робіт та облаштуванню. Згоди на використання яких вона не надавала.

Колегія суддів вважає, що зазначені вище доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.

Так ставлячи вимоги про визнання договору купівлі - продажу зазначеної вище квартири недійсним з підстав його удаваності ( в частині покупця), що регламентувалися на час виникнення правовідносин між сторонами договору положеннями ст. 58 ЦК України ( в редакції 1963 року) саме в частині покупця, апелянтом не було взято до уваги що за положеннями даної норми права - угода може бути визнана недійсною лише з підстав доведеності укладення такої угоди з метою приховання іншої угоди ( удавана угода), і застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Укладення удаваного правочину само по собі не спричиняє недійсності право чину, оскільки згідно з ч.2 ст. 58 ЦК України ( в редакції 1963 року) якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише в тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Апелянтом залишено поза увагою те, що 14.05.2003 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_8 було укладено попередній договір, а 27 червня 2003 року основний договір купівлі - продажу, відповідно до якого ОСОБА_11 продав, а ОСОБА_8 купила квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.224 ЦК за договором купівлі - продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Розпискою від 27 червня 2013 року ОСОБА_11 підтвердив отримання від ОСОБА_8 суми еквівалентної 24 000 доларів США за продану квартиру АДРЕСА_1.

Крім того, 27 червня 2003 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_8 укладено угоду, відповідно до якої продавець передав покупцю грошові кошти в розмірі 1590 гривень в забезпечення виконання своїх зобов'язань по зняттю з реєстраційного обліку за вказаною адресою в строк до 11.07.2003 року.

На підставі вказаного договору за ОСОБА_8 було зареєстровано право власності на спірну квартиру в БТІ м. Києва 04.07.2003 року також вона мала реєстрацію за вказаною адресою у період часу з 29.07.2003 року по 31.07.2012 року.

Зазначене вище свідчить про те, що сторонами дійсно мали на увазі укладення договору купівлі - продажу та вчинили всі дії щодо виконання його умов погоджених при укладенні.

При цьому слід зазначити, що не позовна заява не подана апеляційна скарга не містить у собі посилань, який же саме договір мали на меті укласти його сторони, укладаючи удаваний договір.

Крім того, не будучи стороною договору, позивач ставилося фактично питання щодо переведення прав та обов'язків покупця за даним договором на свого колишнього чоловіка - відповідача по справі ОСОБА_9, діючи таким чином у інтересах іншої особи, яка за захистом своїх особистих прав не зверталася, а також не вповноважувала позивача вчиняти дії щодо визначення його права власності як покупця за договором.

Як вбачається із матеріалів справи 22 серпня 2012 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_8 передала у власність ОСОБА_5 (продала), а ОСОБА_5 прийняла власність (купила) квартиру АДРЕСА_1.

Згідно положень ст. 215 ЦК України, що діяли на момент виникнення спірних правовідносин, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами ) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України

Апелянт ( позивач ) не спростувала того, що сторони цієї угоди діяли всупереч своєму волевиявленню, а відтак ними при укладенні договору не були досягнуті всі істотні його умови.

У силу вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

З урахуванням положень п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Колегія суддів вважає правомірними висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання зазначеного вище майна ( квартири) спільним сумісним майном та визнання за позивачем та відповідачем ОСОБА_9 права власності на квартиру по 1/2 частину за кожним.

Апелянтом також не було надано доказів щодо використання спільних коштів подружжя для придбання спірної квартири. Копії квитанцій про сплату комунальних послуг не можуть служити доказом того, що оплату було здійснено саме за рахунок спільних коштів подружжя як і доказів на підтвердження оплати ремонтних робіт, які проводилися у квартирі саме цими коштами.

Посилання апелянта на те, що факт укладення договору купівлі-продажу квартири саме ОСОБА_9, як покупцем підтверджується свідченнями свідка ОСОБА_11 не узгоджується із п.16 постанови Пленуму ВСУ від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» ( угода укладена 2003 році) за якою, при вирішенні питання про визнання угоди недійсною суду необхідно, зокрема, враховувати, що «ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків, крім випадків кримінально караних діянь». А відтак, рішення суду про визнання удаваним договору купівлі-продажу квартири від 27.06.2003 року, укладеного між ОСОБА_11 та ОСОБА_8, не може ґрунтуватись на показах свідка ОСОБА_11, який вважав покупцем квартири чоловіка, оскільки спілкувався з приводу квартири з чоловіком та в день підписання договору отримав саме від нього кошти. Так як, це лише суб'єктивна думка свідка, а не засвідчена обставина.

При цьому, судом першої інстанції правомірно вказувалось у рішення про те, що свідку не було невідомо на той час як звали чоловіка, та чи був це саме ОСОБА_9, і що саме він виступав у ролі покупця. Так як саме договір свідком був укладений як попередній так і основний щодо купівлі - продажу квартири саме з ОСОБА_8

Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують. Судом першої інстанції були повно та всебічно досліджені всі докази які надавалися сторонами під час розгляду справи з наданням відповідної правової оцінки що відображена у рішенні суду.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: