Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№22-ц/778/1444/15 Головуючий у 1 інстанції Гончаренко П.П.
Суддя-доповідач Панкеєв О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі головуючого судді Осоцького І.І.,

суддів Гончар М.С., Панкеєва О.В.,

при секретарі Буримі В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 29 грудня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_6, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу, Реєстраційна служба Запорізького районного управління юстиції у Запорізькій області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку, витребування його з чужого незаконного володіння та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку, витребування його з чужого незаконного володіння та визнання права власності.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, за договором купівлі - продажу від 27.12. 2005 року вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1.

Внаслідок виниклих непередбачених негайних обставин позивачу терміново необхідні були гроші, тому вона за допомогою знайомих звернулася до відповідача ОСОБА_5, який погодився надати їй у борг 60000,00 гривень під 7 % річних строком до 06.01.2014 року за договором позики, за умови укладання угоди застави у нотаріуса.

Прибувши до нотаріуса, ОСОБА_5 відмовився від оформлення договору застави, та запропонував оформити договір купівлі-продажу на будинок на його дружину ОСОБА_4. При цьому він завірив позивача, що вона залишиться власником будинку і буде проживати в ньому. А тому, позивач довіряючи відповідачу ОСОБА_5 та внаслідок необхідності отримання позики, не прочитав договору підписала усі документи, які залишилися у відповідача ОСОБА_5.

Отримавши 06.01.2012 року від ОСОБА_5 та ОСОБА_4 60 000,00 грн. вона продовжувала мешкати в своєму будинку разом зі своєю сім'єю. Коштів від відповідача ОСОБА_4, як зазначено у п. 4 договору, в якості суми за продаж будинку на час підписання договору у розмірі 170 000, 00 грн. не отримувала і не видавала з цього приводу жодних розписок.

У червні 2013 року вона виконала свої зобов'язання щодо повернення коштів ОСОБА_5 та ОСОБА_4, виплатила усю суму з процентами в повному розмірі у сумі 151 600,00 грн. Проте не отримав від відповідача ОСОБА_5 документи на свій будинок та звернувшись до Реєстраційної служби Запорізького районного управління юстиції у Запорізькій області дізналася, що житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований на праві власності на відповідача ОСОБА_2, яку взагалі не знає та не бачила.

Позивач посилається на фіктивність укладеного між нею та відповідачем ОСОБА_4 правочину від 06.01.2012 року, оскільки він не відповідав дійсним намірам купівлі-продажу будинку, а приховував в собі іншу угоду, а саме договір позики, який в той же день було укладено між позивачем та відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та на те, що сторони вчинили даний правочин для виду, знаючі заздалегідь, що він не буде виконаний, оскільки мали інші цілі, ніж ті, що передбачені договором купівлі-продажу. Позивач не передавала відповідачам ОСОБА_5 та ОСОБА_4 свій будинок АДРЕСА_1, а останні не прийняли його та не сплатили за нього суму у розмірі 170 000,00 грн., яка вказана в договорі. Договір купівлі-продажу не спрямовувався на реальне настання правових наслідків.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 29 грудня 2014 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу будинку посвідчений 06.01.2012 року ОСОБА_6, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу . № 14, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Скасовано державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 Запорізької області проведену на ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу від 06.05.2014 року за р. НОМЕР_1.

Витребувати з чужого незаконного володіння, а саме від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 Запорізької області.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 Запорізької області.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним положенням закону.

Як вбачається із матеріалів справи, що 06.01.2012 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 Запорізької області. За умовами якого ОСОБА_3 продала за 170 000 гривень ОСОБА_4, належний їй на праві власності будинок. За умовами п.11 Договору Продавець зобов'язалася передати житловий будинок і звільнити його до 06.01.2014 року (а.с.7-8)

06.05.2014 року між ОСОБА_4, від імені якої за довіреністю діяв ОСОБА_7, був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 Запорізької області. За умовами якого ОСОБА_4 продала за 100 885 гривень ОСОБА_2, належний їй на праві власності будинок. (а.с.104) відповідно до п. 3.2.1 Договору купівлі-продажу від 06.05.2014 року ОСОБА_4 зобов'язалася до 13.05.2014 року звільнити житловий будинок від наявних в ньому речей, зняти з реєстраційного обліку себе та членів родини та передати ключі ОСОБА_2. (а.с.104-105)

Задовольняючі позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов висновку проте, що позивач не отримала від відповідача ОСОБА_4, як суму за продаж будинку на час підписання договору купівлі-продажу у розмірі 170 000,00 гривень, оскільки не видавала з цього приводу жодних розписок. Натомість ОСОБА_3 06.01.2012 року отримала від відповідача ОСОБА_5 позику у сумі 60000,00 грн., під 7% до 06.01.2014 року та яку повністю повернула у червні 2013 року, у сумі 151 600,00 грн. Між позивачем та відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 06.01.2012 року виникли боргові зобов'язання, а спірний житловий будинок передавався кредитору в якості забезпечення виконання грошового зобов'язання. Майно, яке є предметом договору купівлі-продажу, відповідачу фактично передане не було та продовжує на теперішній час знаходитися у користуванні позивача, та її членів сім'ї. З боку позивача не були здійсненні дії направленні на передання належного їй майна у власність відповідачу ОСОБА_4. Відповідач ОСОБА_4 не зверталася до Реєстраційної служби Запорізького районного управління юстиції у Запорізькій області щодо реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 Запорізької області на своє ім'я.

Між тим з таким висновком суду погодитися не можна.

Рішення суду містить в собі суттєві суперечності, а висновки ґрунтуються на поясненнях позивача, відповідача ОСОБА_4, суперечать матеріалам справи та ґрунтуються фактично на припущеннях, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального закону.

До висновку про фіктивний правочин суд першої інстанції дійшов через нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_4 (а.с.6), та її показання в якості свідка, де вона підтвердила, що спірна угода носить характер фіктивної, ОСОБА_3, до теперішнього часу на правах власника разом зі своєю сім'єю проживають в житловому будинку АДРЕСА_1. Вона не продавала житловий будинок АДРЕСА_1 Запорізької області ОСОБА_2 та не мала такого на меті, оскільки позивач брала 60000,00 грн. 06.01.2012 року в борг до 06.01.2014 року під 7% та які повністю повернула у червні 2013 року. Про укладання договору купівлі-продажу від 06.05.2014 року нічого не знала, кошти за нього не отримувала.

При цьому суд послався на ч. 1 ст. 61 ЦПК України, яка передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню та вважаються встановленими.

Між тим, матеріали справи не містять в собі підтвердження, що ОСОБА_2, визнавала такі обставини, а тому за правилами ст. 11,60 ЦПК України, вимог ст. 204 ЦК України, яка передбачає презумпцію правомірності правочину, тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Суд визначаючи угоду фіктивною виходив із того, що будинок не передавався покупцю, між тим за умовами п.11 Договору, укладеного 06.01.2012 року, Продавець зобов'язалася передати житловий будинок і звільнити його до 06.01.2014 року (а.с.7-8)

Отже передача майна не одночасно з укладенням Договору, на протязі 2 років була обумовлена його умовами.

Взявши до уваги пояснення відповідача ОСОБА_4 в якості свідка щодо фіктивності угоди, де вона одночасно стверджувала, що не перепродавала спірний будинок ОСОБА_2, суд першої інстанції одночасно дійшов до висновку, який суперечить її показанням. І в своєму рішенні одночасно зазначає, що 06.05.2014 року без відома позивача ОСОБА_4 за договором купівлі - продажу продала будинок АДРЕСА_1 Запорізької області відповідачу ОСОБА_2 (про що свідок ОСОБА_4 заперечує у своїх показаннях) (а.с. 87)

Суд визнав безгрошовість вказаного договору, при цьому одночасно зазначає проте, що в цей же час 06.01.2012 року , ОСОБА_3 взяла у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 гроші у сумі 60 000 гривень, але в якості позики.

При цьому висновок суду про безгрошовість Договору купівлі продажу будинку зроблений лише на поясненнях ОСОБА_3 та ОСОБА_4 всупереч п.4 нотаріально посвідченого Договору, де зазначено, що ОСОБА_3 продала за 170 000 гривень ОСОБА_4, належний їй на праві власності будинок. Зазначену суму покупець повністю сплатив, а Продавець її особисто отримав до підписання цього Договору. (а.с.7)

Копії касових ордерів про переведення коштів від 05.06.2013 року ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_5 у сумі 40 600 російських карбованців (а.с.36-37) , 06.02.2013 року 6597 російських карбованців на ім'я ОСОБА_5 (а.с.36-37), 6500 російських карбованців на адресу системи Золота корона (а.с.39) та інших переводів у російських карбованцях на протязі 2012 року на адресу ОСОБА_5 (а.с.40-50) не доводять, того, що під виглядом договору купівлі-продажу будинку від 06.01.2012 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладався договір позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 і ОСОБА_4

Проживання ОСОБА_3 у будинку та сплата за отримані нею комунальні послуги (а.с. 52-56), після укладання договору купівлі продажу від 06.01.2012 року не є ознакою фіктивності.

У п.7 спірного нотаріально посвідченого Договору зазначено, що договір не приховує іншого договору і спрямований на реальне настання обумовлених в ньому, не носить характеру фіктивного або удаваного, не є зловмисним. (а.с.7)

За роз'ясненнями п.5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності і інших речових прав" від 07.02.2014 року № 5, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (V від 16.01.2003 стаття 5 ЦК).

Суд дійшов висновку проте, що ОСОБА_4 не зверталася до Реєстраційної служби Запорізького районного управління юстиції у Запорізькій області щодо реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 Запорізької області на своє ім'я.

Між тим, у нотаріально посвідченому договорі купівлі - продажу від 06.05.2014 року , за яким ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_7 продала ОСОБА_2 будинок АДРЕСА_1, право власності на будинок АДРЕСА_1 зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на праві власності за ОСОБА_4 (а.с.104) При цьому за п.5.3 Договору купівлі - продажу від 06.05.2014 року цей Договір укладався за нотаріально посвідченою згодою чоловіка продавця ОСОБА_5 (а.105)

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

За роз'ясненнями п. 24, 55 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними" для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. За удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним, або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

За правовою позицією Верховного суду України у справі 6-197 цс 14 від 21.01.2015 року, ознака вчинення фіктивного правочину, є вчинення його лише для вигляду, та повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Отже позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Між тим, навіть за змістом позову позивач зазначає, що під виглядом купівлі-продажу сторони укладали договір позики з заставою майна, тобто правочин купівлі-продажу за обґрунтуванням позивача було вчинено з метою приховати інший правочин.

За правилами п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі.

Як вбачається із матеріалів справи, що 06.01.2012 року між позивачем ОСОБА_3 продала ОСОБА_4 будинок АДРЕСА_1 Запорізької області за 170 000 гривень. (а.с.7-8), який 06.05.2014 року був перепроданий ОСОБА_4 за 100 885 гривень ОСОБА_2. (а.с.104)

За вказаних обставин у суду першої інстанції не було підстав вважати, що договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 від 06.01.2012 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є фіктивний та що майно вибуло із власності ОСОБА_3 поза її волею, а отже і віндикації - витребування майна у добросовісного набувача - нового власника будинку ОСОБА_2.

Оскільки рішення суду першої інстанції суперечить матеріалам справи, вимогам процесуального і матеріального права , воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову.

Керуючись ст. ст.307,309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 29 грудня 2014 року у цій справі скасувати. Ухвалити нове рішення.

В задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_6, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу, Реєстраційна служба Запорізького районного управління юстиції у Запорізькій області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку, витребування його з чужого незаконного володіння та визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати в апеляційній інстанції у сумі 971 гривня 80 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді