Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1532/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Бершадська О. В.
Доповідач Кривохижа В. І.
УХВАЛА

Іменем України

04.09.2015 колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

Головуючої: Кривохижі В.І.

Суддів: Мурашка С.І. Сукач Т.О.

при секретарі Зінов»євій Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кіровського районного суду м.Кіровограда від 13 травня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Зазначала, що 11 вересня 2010 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, від якого народилась донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. На даний період шлюб розірваний. За час шлюбу згідно договору купівлі-продажу квартири від 19 вересня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі №972, за їх спільним рішенням на ім»я відповідача було придбано у власність квартиру за номером 211, яка знаходиться в будинку під номером АДРЕСА_2, яка складається із наступних приміщень: коридор 11,8 кв.м., кімната 11,8 кв.м., 10,1 кв.м., 8,3 кв.м., 17, 3 кв.м., кладова 1,2 кв.м., санвузол 1, 2 кв.м., ванна 2, 7 кв.м, кухня 8,9 кв.м., лоджія (з урахуванням знижувального коефіцієнту) 3, 1 кв.м., загальною площею 76,4 кв.м., житловою площею 47,5 кв.м. Згідно пункту 2.3 договору оціночна вартість квартири становить на 17 вересня 2012 року 258 900 грн. Оскільки квартира була придбана за їхні спільні кошти, в період шлюбу, тому вона є об»єктом спільної сумісної власності подружжя, їх частки становлять по 1/2 для кожного. Домовленості щодо добровільного поділу майна між ними не досягнуто. Тому, після уточнення заявлених вимог, і просила визнати спірну квартиру об»єктом їх спільної сумісної власності; провести поділ майна подружжя, визнавши її право власності на 1/2 частку спірної квартири, залишивши за відповідачем право власності на 1/2 частку квартири, та стягнувши понесені нею судові витрати.

Відповідач звернувся з зустрічним позовом про визнання права особистої приватної власності. Уточнивши вимоги, просив остаточно: визнати за ним право особистої приватної власності на 918/1000 частин спірної квартири; визнати в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на інші 82/1000 частин квартири; припинити право ОСОБА_2 на частку у спільному майні подружжя, а саме 82/1000 частин, з присудженням їй грошової компенсації в розмірі 10 650,89 грн. з депозитного рахунку.

Зазначав, що до шлюбу з позивачкою ним у 2005 році була придбана квартира АДРЕСА_1, яка в подальшому 15 червня 2012 року була ним продана ОСОБА_4 за кошти еквівалентні 28 500 доларів США, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 15 червня 2012 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу за реєстровим №3528 та попереднім договором про купівлю-продаж квартири від 5 червня 2012 року, укладеним між ним та ОСОБА_4 Із отриманої ним суми 28 400 доларів США було перераховано йому на картковий рахунок та ця сума була конвертована відповідно до курсу НБУ у 226 987 грн. Ним особисто було внесено на купівлю спірної квартири 237 598, 22 грн., які є його особистою приватною власністю і 21 301,78 грн. спільних коштів. Вважаючи, що його частка буде становити приблизно 918/1000, а інші 82/1000 частин є їх спільною сумісною власністю і частка позивачки є незначною, також просив припинити її право на відповідну частку з присудженням їй грошової компенсації в сумі 10 650, 89 грн.

Згідно ухвали суду від 13 травня 2015 року вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання за ним права особистої приватної власності на спірну квартиру залишено без розгляду.

Рішенням Кіровського районного суду м.Кіровограда від 13 травня 2015 року первісний позов задоволений. Визнано спірну квартиру об»єктом спільної сумісної власності подружжя. Поділено спільно нажите ними, як подружжям майно, а саме: спірну квартиру. В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано за позивачем та відповідачем право власності на 1/2 частку цієї квартири за кожним. Стягнуто з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 1294,50 грн. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Суд дійшов висновку про те, що спірна квартира була придбана сторонами під час перебування у шлюбі й за спільні кошти подружжя, а тому їх частки є рівними.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення суду через порушення норм матеріального і процесуального права з ухваленням нового про задоволення всіх зустрічних вимог. Зазначає, зокрема, що ним було надано достатньо доказів, що отримані ним кошти від продажу квартири в м.Дніпропетровську були вкладені в спірну квартиру, однак суд безпідставно не взяв до уваги надані ним докази, не встановив джерело придбання спірної квартири, не надано доказів, що кошти, витрачені на спірну квартиру, були нажиті за час шлюбу.

У письмових запереченнях проти доводів апеляційної скарги та поясненнях позивач посилалась, зокрема, на те, що наявні у справі письмові докази - договір купівлі-продажу спірної квартири від 19 вересня 2012 року та нотаріально посвідчена заява ОСОБА_2 підтверджують факт укладення договору на придбання ОСОБА_3 спірної квартири в інтересах сім»ї за гроші, що є їх спільною сумісною власністю і що дане положення вказане у п.1.4 договору. В той же час докази, надані ОСОБА_3, не підтверджують, що джерелом для придбання спірної квартири були його особисті кошти, які він отримав від продажу належної йому на праві особистої приватної власності нерухомості. Доводи щодо визнання права особистої власності на квартиру ґрунтуються на його суто суб»єктивних припущеннях і не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Позивач та її представник належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, представник просила розглядати справу без участі її та позивача, що відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, пояснення відповідача, його представника ОСОБА_5, які підтримували доводи скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності.

Статтями 69, 70 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пленум Верховного Суду України у п.п.22-24 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз»яснив, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-70 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при не досягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого чайна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджується, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 11 вересня 2010 року по 08 вересня 2014 року, від якого мають неповнолітню доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з матір»ю (а.с.5,7).

В період перебування у шлюбі сторонами за договором купівлі-продажу квартири від 19 вересня 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу за реєстром №972, придбано чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 76,4 кв.м., житловою площею 47,5 кв.м. (а.с.66-67).

Згідно висновку про вартість майна, з яким сторони погодились, оціночна вартість спірної квартири станом на 18 вересня 2012 року (час придбання) становить 258 900 грн. (а.с.73,74).

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилалась на те, що спірна квартира, придбана за час шлюбу на ім»я відповідача на підставі договору купівлі-продажу від 19 вересня 2012 року, є їхнім спільним майном подружжя.

Заперечуючи проти цього, відповідач посилався на те, що більша частина коштів за спірну квартиру була сплачена від продажу належної йому на праві особистої приватної власності квартири в м.Дніпропетровську.

Судом першої інстанції встановлено і матеріалами справи підтверджується, що на час придбання спірної квартири покупець ОСОБА_3 стверджував, що перебуває у зареєстрованому шлюбі, цей правочин (договір купівлі - продажу від 19 вересня 2012 року, реєстровий №972) вчинено за згоди його дружини ОСОБА_2, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою від 19 вересня 2012 року, реєстровий № 971, про те що вона дає згоду своєму чоловікові, з яким перебуває у шлюбі, на укладення договору купівлі-продажу вказаної квартири за гроші, що є їх спільною сумісною власністю (а.с. 70). Дане положення вказано і у п.1.4 договору (а.с.66-67).

При цьому договір купівлі-продажу спірної квартири ні сторони, ні інші заінтересовані особи не оспорювали.

Крім того, у нотаріально посвідченій заяві від 19 вересня 2012 року, реєстровий № 971 зазначено, що відповідно до законодавства України придбана квартира також буде вважатися об»єктом права спільної сумісної власності як така, що набувається подружжям за час шлюбу (а.с.70).

Тому безпідставними є посилання відповідача на те, що спірна квартира придбана, крім спільних коштів, і за кошти, вкладені від продажу належної йому до одруження на праві власності квартири АДРЕСА_1

Надані ОСОБА_3 докази з достовірністю не підтверджують, що джерелом для придбання подружжям спірної квартири були його особисті кошти, отримані від продажу належної йому на праві особистої приватної власності квартири.

Правильним є висновок суду першої інстанції про те, що сам факт продажу відповідачем квартири та придбання на його ім»я спірної квартири не є належним доказом на підтвердження того, що у придбання майна вкладені, крім спільних коштів подружжя, і кошти, що належали відповідачу, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, зазначено, що, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Отже, грунтується на законі та доказах висновок суду про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а джерелом її придбання є спільні сумісні кошти подружжя.

Таким чином, будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом пов»язувались матеріально-правові вимоги, ОСОБА_3 не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які він посилався, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для задоволення вимог щодо визнання за ним права особистої приватної власності на частину квартири.

Враховуючи, що спірна квартира була придбана сторонами під час перебування у шлюбі й за спільні кошти подружжя, суд відповідно до ч.1 ст.70 СК України, ч.1 ст.372 ЦК України дійшов обґрунтованого висновку, що їх частки є рівними, визнавши право власності за кожним на 1/2 частку спірної квартири.

А відтак, правильним є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог зустрічного позову щодо визнання за ОСОБА_3: права особистої приватної власності на 918/1000 частин спірної квартири; в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на інші 82/1000 її частин; припинення права ОСОБА_2 на частку у спільному майні подружжя, а саме 82/1000 частин, з присудженням їй грошової компенсації.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції (ч.1 ст.303 ЦПК України).

Суд першої інстанції належним чином встановив обставини справи, дав правильну оцінку наданим доказам, в тому числі і письмовим, і відповідно до ст.ст.60, 69, 70 СК, ст.372 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» дійшов обґрунтованого висновку, що спірна квартира, придбана відповідачем на підставі договору купівлі-продажу під час перебування його в зареєстрованому шлюбі з позивачем, є їхнім спільним майном подружжя, визнавши їх частки рівними, та відмовивши у задоволенні зустрічних вимог, як необґрунтованих.

Тому не грунтуються на законі та є безпідставними доводи скарги, які не є істотними та не містять посилань на докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції, вони були предметом розгляду в судовому засіданні і їм дана належна оцінка.

Надані сторонами докази оцінені судом відповідно до вимог ст.ст.10, 58, 59, 60, 212 ЦПК України.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, вимоги матеріального і процесуального права при розгляді справи додержано. В межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог підстав для його скасування або зміни не встановлено (стаття 308 ЦПК).

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу відхилити, а рішення Кіровського районного суду м.Кіровограда від 13 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча:

Судді: