У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми та процентів за користування позикою за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 12 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 24 вересня 1998 року між нею та ОСОБА_4 укладено договір позики, за яким вона позичила останній грошові кошти у розмірі 10 500 доларів США, які вона зобов'язалась повертати частинами щомісячно, про що складена розписка. Оскільки відповідач борг не повернула, вона зверталася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2012 року їй відмовлено в позові, оскільки не було вимоги про повернення боргу. У січні 2013 року вона направила вимогу щодо повернення суми позики, але позика повернута їй не була. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 3 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 11 березня 2014 року, стягнуто з відповідача на її користь борг у розмірі 83 926 грн 50 коп. 11 березня 2014 року ОСОБА_4 повернула їй суму боргу.

12 березня 2014 року вона направила ОСОБА_4 вимогу про сплату процентів від суми позики по розписці від 24 вересня 1998 року в розмірі 88 536 грн, які не були заявлені при первісному позові, але вказана вимога нею залишилася без задоволення.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд стягнути з відповідача на свою користь проценти від суми позики за період з 1 січня 2004 року до 12 березня 2014 року в розмірі 88 536 грн 09 коп., три проценти річних за прострочення виконання зобов'язання за період з 22 січня 2013 року до 25 квітня 2014 року в розмірі 4 509 грн 11 коп. та 930 грн 47 коп. на відшкодування сплаченого судового збору.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 12 травня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що договором не встановлений строк повернення суми позики, разом з тим ОСОБА_4 повернула борг у день набрання рішенням суду про стягнення боргу за договором позики законної сили - 11 березня 2014 року, тому відповідач не прострочила виконання зобов'язання за договором. При цьому проценти за користування позикою відповідачем повернуті.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна, оскільки до них суди дійшли з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 24 вересня 1998 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики, за умовами якого останній надано позику в розмірі 10 500 доларів США, які вона зобов'язалась повертати частинами щомісячно, що підтверджується розпискою.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 3 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 11 березня 2014 року, стягнуто з відповідача на її користь борг у розмірі 83 926 грн 50 коп.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як убачається з матеріалів справи у договорі позики від 24 вересня 1998 року строк виконання боржником ОСОБА_4 зобов'язання не встановлено.

Таким чином, кредитор, ОСОБА_3, має право вимагати виконання зобов'язання в любий час.

Так, позивач зазначала, що у січні 2013 року направляла ОСОБА_4 вимогу про виконання зобов'язання, однак сума позики повернута не була, а в подальшому була стягнута за рішенням суду від 3 грудня 2013 року, яким встановлено дійсність направлення зазначеної вимоги.

Крім того, під час попередніх судових розглядів позивачем не заявлялись вимоги про стягнення процентів від суми позики та трьох процентів річних за прострочення виконання зобов'язання, тому 12 березня 2014 року ОСОБА_3 на підставі ст. ст. 530, 1049 ЦК України направила відповідачу вимогу про сплату процентів від суми позики по розписці від 24 вересня 1998 року в розмірі 88 536 грн 09 коп., яка станом на 25 квітня 2014 року виконана не була.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 ЦК України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Так, норми ст. ст. 170 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_552/ed_2004_01_01/pravo1/KD0008.html?pravo=1>, 374 ЦК УРСР <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1176/ed_2004_01_01/pravo1/KD0008.html?pravo=1> не допускали встановлення процентів за грошовими зобов'язаннями фізичних осіб. Разом з тим з моменту набрання чинності ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2010_02_11/pravo1/T030435.html?pravo=1> (1 січня 2004 року) до правовідносин сторін, які виникли до набрання чинності ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2010_02_11/pravo1/T030435.html?pravo=1>, але продовжують існувати і після набрання ним чинності, у силу положень ст. 4 Прикінцевих та перехідних положень застосовуються положення ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2010_02_11/pravo1/T030435.html?pravo=1>, зокрема, ч. 1 ст. 1048 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844140/ed_2010_02_11/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844140/ed_2010_02_11/pravo1/T030435.html?pravo=1> позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Вирішуючи спір, суди на зазначені вище положення закону та на доводи сторін уваги не звернули, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України не встановили фактичних обставин справи, не застосували до спірних правовідносин закон, який підлягав застосуванню та дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

За таких обставин ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 12 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик