УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Горелкіної Н.А, Іваненко Ю.Г., Писаної Т.О., Маляренка А.В., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 9 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, посилаючись на те, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 лютого 2013 року за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 позовні вимоги задоволено повністю, а саме: визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від 14 листопада 2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Фатхутдіновим С.В.; визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від 14 листопада 2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Фатхутдіновим С.В.; за ОСОБА_6 визнано право власності на земельну ділянку площею 0,2296 га (кадастровий номер НОМЕР_1), що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

11 квітня 2013 року апеляційний суд Київської області рішенням суду у задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_6 права власності на зазначену земельну ділянку та житловий будинок відмовив, а в решті рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 лютого 2013 року залишив без змін. Апеляційний суд зазначив, що позовні вимоги про визнання права власності на спірне майно задоволенню не підлягають, оскільки потреба в такому способі захисту права власності у позивача відсутня.

Під час судового розгляду цивільної справи № 2-204/12 Києво-Святошинським районним судом Київської області було встановлено, що згідно з актом державної прийомки в експлуатацію індивідуального будинку від 24 серпня 2008 року зазначений будинок був прийнятий в експлуатацію; рішенням виконавчого комітету Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 25 грудня 2008 року № 2/20 зазначений акт прийомки в експлуатацію житлового будинку був затверджений, а також визнано право власності на зазначений будинок за позивачем, надано розпорядження оформити та видати ОСОБА_6 свідоцтво про право власності на житловий будинок, а Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» (далі - КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області») зареєструвати право приватної власності на будинок за ОСОБА_6

4 червня 2013 року ОСОБА_6 звернулась до реєстраційної служби у Києво-Святошинському районі Київської області для реєстрації права власності на зазначену земельну ділянку та житловий будинок, де їй було відмовлено у реєстрації з підстав того, що право власності на зазначені земельну ділянку та житловий будинок станом на 4 червня 2013 року зареєстроване за відповідачем, про що не було відомо позивачу під час розгляду справи апеляційним судом Київської області.

14 червня 2013 року ОСОБА_6 звернулась до Управління Держземагентства у Києво-Святошинському районі Київської області із заявою про отримання витягу на спірну земельну ділянку, який необхідний для реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна за позивачем, однак їй було відмовлено у наданні зазначеного витягу, оскільки право власності на земельну ділянку зареєстроване за відповідачем.

Також позивач звернулась до КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» із заявою про виготовлення технічного паспорта на вищезазначений житловий будинок та листом від 29 серпня 2013 року № 677 отримала відповідь, про те, що право власності на спірний будинок зареєстроване за ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 14 листопада 2009 року.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 9 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року, позов ОСОБА_6 задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на земельну ділянку площею 0,2296 га (кадастровий номер НОМЕР_1), що розташована за адресою: АДРЕСА_1, та житловий будинок за цією ж адресою.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, зареєстрований 4 січня 2010 року, на земельну ділянку площею 0,2296 га (кадастровий номер НОМЕР_1) з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, який виданий ОСОБА_7

Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_7 на земельну ділянку площею 0,2296 га (кадастровий номер НОМЕР_1), що розташована за адресою: АДРЕСА_1, та житловий будинок, розташований за цією ж адресою.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просив скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій вставлено, що згідно з матеріалами інвентаризаційної справи право власності на будинок по АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 14 листопада 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Фатхутдіновим С.В. за реєстровим № 504, зареєстрованого в БТІ (реєстраційна книга № 1, реєстраційний № 174 від 19 квітня 2012 року).

Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку право власності на земельну ділянку площею 0,2296 га (кадастровий номер НОМЕР_1) з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, належить ОСОБА_7

Вищезазначений факт також підтверджується копією державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого на ім'я ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14 листопада 2009 року НОМЕР_3.

Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Оскільки договір купівлі-продажу, на підставі якого була здійснена державна реєстрація права власності за ОСОБА_7 на земельну ділянку площею 0,2296 га (кадастровий номер НОМЕР_1) з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та на житловий будинок, визнано судом недійсним, тому і державна реєстрація нерухомих об'єктів за ОСОБА_7 повинна бути скасована.

4 червня 2013 року ОСОБА_6 звернулась до реєстраційної служби у Києво-Святошинському районі Київської області для реєстрації права власності на зазначену земельну ділянку та житловий будинок, де їй було відмовлено у реєстрації на підставі того, що право власності на зазначені земельну ділянку та житловий будинок станом на 4 червня 2013 року зареєстровані за відповідачем.

Оскільки в судовому засіданні встановлено порушення прав позивача, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про можливість задоволення вимоги щодо визнання права власності на спірне майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 9 квітня 2014 року та ухвали апеляційного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 9 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий Н.А. Горелкіна
Судді:Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко Т.О. Писана О.М. Ситнік