Справа № 648/5203/14-ц
Провадження № 2/648/32/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.2015 року Білозерський районний суд Херсонської області

в складі головуючого - судді: Сокирко Л.М.

при секретарі: Онофрійчук Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Білозерка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договорами позики,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договорами позики, мотивуючи позов тим, що 15 серпня 2013 року він надав ОСОБА_2 позику в сумі 23291 грн. з кінцевим строком повернення до 18 серпня 2013 року. Згідно умов договору позики, ОСОБА_2 у разі неповернення позики в обумовлений строк, зобов`язувався сплатити десять відсотків від суми позики в якості процентів за користування позикою, що складає 2 391 грн. 10 коп. Зазначені обставини підтверджуються власноручно написаною розпискою ОСОБА_2 від 15 серпня 2013 року. На час звернення до суду позика відповідачем не повернута.

30 січня 2014 року він надав позику ОСОБА_2 в сумі 41 422 грн. із кінцевим терміном розрахунку до кінця травня 2014 року. На даний час позика також не повернута.

Загальна сума заборгованості на час звернення до суду з даним позовом складає: 23 291 грн. - за договором позики від 15 серпня 2013 року, 2391 грн. 10 коп. - проценти за користування позикою, 41 422 грн. - за договором позики від 30 січня 2014 року, а разом 67 042 грн. 10 коп.

16 червня 2014 року він звернувся до відповідача з листом (вимогою), про повернення грошових коштів, однак відповідач грошові кошти йому так і не повернув.

Просив стягнути з відповідача борг за договором позики від 15.08.2013 року в сумі 23291 грн., проценти за користування позикою в сумі 2391 грн. 10 коп., а також борг за договором позики від 30.01.2014 року в сумі 41 422 грн., а загалом 67042 грн. 10 коп. Судові витрати просив покласти на відповідача.

В ході судового засідання позивач та його представник позовні вимоги підтримали.

Відповідач позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що на протязі 2013-2014 років він співпрацював з ОСОБА_1, з питань придбання металочерепиці. Однак, гроші у ОСОБА_1 він не брав, договір позики між ними не укладався. 15 серпня 2013 року він отримав у ОСОБА_1 металочерепицю на суму 23 291 грн., розрахуватися за яку зобов`язувався до 18 серпня 2013 року, про що написав відповідну розписку. Однак, вчасно розрахуватися не зміг. 30 січня 2014 року він знову придбав у ОСОБА_1 металочерепицю на суму 18 131 грн. При цьому, ОСОБА_1 наполіг на написанні ним ще однієї розписки, в якій він вказав загальну суму боргу, з урахуванням боргу від 15 серпня 2013 року (23 291 грн. + 18 131 грн.), а саме 41 422 грн. Написання такої розписки ОСОБА_1 вимагав з тих підстав, що в розписці від 15 серпня 2013 року невірно були зазначені дані його паспорта. Таким чином його борг перед ОСОБА_1 складав лише 41 422 грн. Жодних грошових коштів у ОСОБА_1 він не брав. Приблизно у травні 2014 року він в погашення боргу передав ОСОБА_1 автомобіль УАЗ, державний номерний знак НОМЕР_1, який вони з ОСОБА_1 оцінили в суму 24000 грн. Залишок грошових коштів в сумі 17 422 грн. він повернув ОСОБА_1 частинами. Однак, розписок на отримання зазначених коштів ОСОБА_1 йому не писав, зловживаючи довірою, різними причинами мотивував, що поверне йому, його розписки пізніше.

В задоволенні позову просив відмовити, так як ОСОБА_1 намагається шляхом обману стягнути з цього 67 042 грн.

Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши надані сторонами докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи зі слідуючого.

Як вбається із матеріалів справи, ОСОБА_2 18 серпня 2013 року видав розписку, в якій зазначив, що він винен гроші за оплату металочерепиці 23 291 грн. ОСОБА_1 та зобов`язується повернути кошти до 18 серпня 2013 року, а у разі неповернення, згоден виплачувати проценти десять відсотків від суми.

Крім того, ОСОБА_2 30 січня 2014 року видав розписку, в якій зазначив, що він винен гроші за металочерепицю в сумі 41 422 грн. ОСОБА_1 та зобов`язується віддавати частинами, кінцевий строк розрахунку - кінець травня 2014 року.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

На договір позики поширюються загальні правила про форму угод та договорів.

В договорі позики повинно бути вказано, що позикодавець надає позичальнику позику на конкретно визначену суму, а позичальник на підтвердження отриманої визначеної суми передає підписану ним розписку та зобов'язується повернути позику в строк та на умовах, вказаних в договорі.

Договором позики не передбачена видача розписки позичальником.

По загальному правилу, договір позики підтверджуєтся наданням боргового документа позичальника або іншим, підписаним позичальником документом, який посвідчує передачу визначеної суми боргу.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Так як розписки, які надані позивачем на підтвердження своїх вимог, не містять відомостей про передачу ОСОБА_2 визначених грошових сум ( 18 серпня 2013 року - 23 291 грн. та 30 січня 2014 року - 41 422 грн.), і сам ОСОБА_2 заперечує ці факти, суд, виходячи зі змісту ст. 1047 ЦК України, вважає, що такі розписки не є підтвердженням укладення між сторонами договорів позики і не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Крім того, згідно правових висновків Верховного Суду України, викладених в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України: досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, наданого для підтвердження позовних вимог і, залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13).

Так, в ході судового засідання позивач пояснив, що він працює заступником директора ПФ «Універсал-Сервіс", дана фірма займається продажем будівельних матеріалів. Із рекламних оголошень йому було відомо, що ОСОБА_2 займається роботами з крівлі дахів, а тому останній хотів співпрацювати з ПФ "Універсал-Сервіс". Так, ОСОБА_2 з метою подальшої співпраці неодноразово брав у нього кошти на виготовлення реклами та на бензин, а також на придбання металочерепиці у ФОП Бішко (який орендував офіс в ПФ "Універсал-Сервіс"), які то повертав, то не повертав.

В своїх поясненях суду позивач ОСОБА_1 спочатку вказав, що 15 серпня 2013 року кошти ОСОБА_2 він не надавав, а це був загальний борг, який складався із певних сум станом на 15 серпня 2013 року, а тому на його прохання ОСОБА_2 написав йому 15 серпня 2015 року розписку. Згодом позивач змінив свою позицію та пояснив суду, що ОСОБА_2 14 серпня 2013 року надав гроші в сумі 5000 грн, а 18 000 грн. наступного дня, тобто 15 серпня 2013 року. В цей же день ОСОБА_2 написав йому розписку. 14 та 15 серпня 2013 року гроші він передавав у своєму робочому кабінеті, купюрами по 200 грн. 30 січня 2014 року він знову, на прохання ОСОБА_2, надав йому в борг гроші в сумі 41 422 грн.

В своїх же поясненнях суду відповідач ОСОБА_2 заперечив пояснення ОСОБА_1 та пояснював, що він дійсно займався роботами з крівлі дахів та купував в ПФ "Універсал - Сервіс" металочерепицю, на підтвердження цього надав суду для огляду оригінали п`яти квитанціїй до прибуткового касового ордеру, виданих ПФ "Універсал-Сервіс" та частково скріплених печаткою даної фірми, із яких вбачається, що від ОСОБА_2 в якості передплати за товар отримувались кошти в різних сумах.

Походження даних квитанцій позивач пояснити не зміг, зокрема вказував, що бухгалтер фірми ПФ "Універсал-Сервіз" могла приймати у ОСОБА_2 вказані в квитанціях кошти для ФОП Бішко, коли останнього не було в офісі.

Вказані пояснення сторін дають підставу суду вважати, що між сторонами могли фактично існували цивільно-правові відносини, які регулюються цивільним законодавством, зокрема ст. 712 (договір поставки) або ж ст. 655 (договір купівлі-продажу) ЦК України та внаслідок недобросовісного виконання відповідачем своїх обовязків за вказаними договорами могла утворитися заборгованість, про яку йде мова в розписках.

Таким чином, наданні позивачем розписки не відповідають вимогам ч.2 ст. 1047 ЦК України, так як не посвідчують передання грошових сум позикодавцем позичальнику, а як вбачається із пояснення відповідача, договорів позики з позивачем він не укладав, грошей не позичав, а борг у нього утворився з приводу придбання у нього товару, зокрема металочерепиці.

Отже, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договорами позики слід відмовити за необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212 - 215, 224, 294, ст.ст. 1046, 1047 ЦК України , суд, -

в и р і ш и в :

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договорами позики відмовити за необгрунтованістю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Херсонської області через Білозерський районний суд Херсонської області, шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: Cокирко Л.М.