АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/5009/15 Головуючий: 1 інстанції
Справа: № 634/1154/14-ц Нестеренко О.С.
Категорія: договірні Доповідач: Даниленко В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3 на рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 19 травня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Україна» про дострокове розірвання договору оренди землі, та зустрічним позовом Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Україна» до ОСОБА_3 про внесення змін до договору оренди землі, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказував на те, що на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого на підставі рішення Огіївської сільської ради Сахновщинського району Харківської області № 6 від 26.03.2001 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 18.02.2002 року за № 854, його батько - ОСОБА_4 був власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 4,0859 га. у межах згідно з планом, кадастровий номер: НОМЕР_2, розташованої на території Огіївської селищної ради Сахновщинського району Харківської області.

01 березня 2007 року між його батьком ОСОБА_4 як орендодавцем та Сільськогосподарським виробничим кооперативом «Україна» (далі: СВК «Україна») як орендарем було укладено Договір оренди земельної ділянки, згідно якого він передав, а орендар прийняв в строкове платне користування належну йому земельну ділянку площею 4,0859 га. для сільськогосподарського використання.

Вказаний Договір оренди земельної ділянки зареєстрований у Сахновщинському районному відділенні ХРФ ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 08.10.2008 року за № 24.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер. За його життя ним було складено заповіт, посвідчений секретарем виконкому Огіївської сільської ради Сахновщинського району Харківської області 13.04.2010 року за реєстровим № 23, відповідно до якого останній на випадок своєї смерті заповів належне йому майно, зокрема, вищезазначену земельну ділянку площею 4,0859 га, своєму синові - позивачу ОСОБА_3

28 січня 2014 року державним нотаріусом Сахновщинської державної нотаріальної контори Харківської області Серьогіною О.М. позивачу було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті його батька ОСОБА_4, а саме: на земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 4,0859 га., кадастровий номер: НОМЕР_2, розташовану на території Огіївської селищної ради Сахновщинського району Харківської області.

Того ж дня, тобто 28 січня 2014 року, право приватної власності позивача на вищезазначену земельну ділянку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 4445937.

У пункті 36 Договору оренди земельної ділянки, укладеного 01 березня 2007 року між спадкодавцем ОСОБА_4 та СВК «Україна», сторони передбачили, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря є підставою для зміни умов або розірвання цього договору.

Після оформлення свого права власності на успадковану земельну ділянку він, позивач 25 лютого 2014 року направив на адресу СВК «Україна» листа, в якому повідомив орендаря про офіційне набуття права власності на цю земельну ділянку та з посиланням на п. 36 договору оренди земельної ділянки просив останнього припинити її використання та повернути йому.

Проте, зазначена заява відповідачем - СВК «Україна» була проігнорована, оскільки до цього часу позивач відповіді на неї так і не отримав, а належна йому земельна ділянка так і перебуває у незаконному користуванні кооперативу.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що відповідач - СВК «Україна» продовжує використовувати належну йому земельну ділянку без його на те згоди, чим порушує його законні права як землевласника, позивач ОСОБА_3 просив суд на підставі ст. 373 ЦК України, ст. 158, 212 ЗК України, ст.ст. 31, 32, 34, 35 Закону України «Про оренду землі» розірвати Договір оренди земельної ділянки б/н від 01.03.2007 року, укладений між ОСОБА_4 та СВК «Україна», зобов'язати відповідача СВК «Україна» повернути позивачу земельну ділянку площею 4,0859 га, яка на підставі Державного акту на право власності на землю серії НОМЕР_3 належала спадкодавцю ОСОБА_4, а тепер йому, та стягнути з відповідача на його користь судові витрати, понесені ним по справі, що пов'язані зі сплатою судового збору.

Відповідач СВК «Україна» заявлених до нього позовних вимог не визнав, та заперечуючи проти їх задоволення, у лютому 2015 року в особі свого вповноваженого представника звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3, в якій вказував на те, що спірний Договір оренди земельної ділянки був укладений між контрагентами у встановленій законом формі строком на 10 років та зареєстрований 08.10.2008 року у Сахновщинському РВ ХРФ ДЗК за № 24, а відтак строк його дії спливає лише 01.03.2018 року.

З моменту укладення зазначеного Договору орендар відповідно до чинного законодавства здійснив усі необхідні заходи щодо планування сільськогосподарських робіт на весь термін дії Договору з метою забезпечення ефективного та цільового використання орендованої земельної ділянки, склав план сівозмін, зрошування, обробки та впорядкування угідь і розраховував на самостійне господарювання на землі з дотриманням умов цього Договору та отримання доходів від своєї господарської діяльності. Але положення п. 36 спірного Договору передбачає, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря є підставою для зміни умов або розірвання цього договору, тобто у такій редакції зазначений пункт Договору створює реальну загрозу порушенню прав орендаря, і не відповідає його інтересам, як сторони цивільно-правової угоди.

Після смерті орендодавця ОСОБА_4 орендар СВК «Україна» продовжував сумлінно і добросовісно виконувати усі умови Договору, дотримуючись режиму природоохоронного використання земель, та використовувати орендовану земельну ділянку виключно за її цільовим призначенням. Вказані обставини підтверджуються тим, що до подання позову новий орендодавець ОСОБА_3 будь-яких претензій до СВК «Україна» не пред'являв та жодного разу не ставив питання про розірвання договору або зміну його умов.

Крім того, п. 36 Договору передбачає, що перехід права власності на земельну ділянку до другої особи є підставою не тільки для розірвання договору, а й для зміни його умов, тобто сторони не досягли згоди та чітко не визначили, що в разі переходу права власності на земельну ділянку до іншої особи, договір оренди землі має бути обов'язково розірваний.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що в разі застосування п. 36 спірного Договору оренди землі, як підстави для його дострокового розірвання, орендар зазнає суттєвих матеріальних збитків, у тому числі й що стосується упущеної вигоди, позивач за зустрічним позовом - СВК «Україна» просив суд внести зміни до вищезазначеного Договору оренди земельної ділянки б/н від 01.03.2007 року, а саме викласти п. 36 Договору в новій редакції: «Перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору».

Рішенням Сахновщинського районного суду Харківської області від 19 травня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги СВК «Україна» задоволено. Внесено зміни до Договору оренди земельної ділянки б/н від 01.03.2007 року, а саме п. 36 Договору викладено в новій редакції : «Перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору».

Представник позивача за первісним позовом ОСОБА_6 - ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати зазначене рішення районного суду та ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити в повному обсязі, відмовивши в задоволенні зустрічного позову СВК «Україна», за його безпідставністю.

В обгрунтування своєї скарги апелянт ОСОБА_2 посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт ОСОБА_2 вказує на те, що згідно п. 36 спірного Договору оренди земельної ділянки перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи є підставою для зміни умов або розірвання цього договору. Позивач ОСОБА_6, набувши орендовану відповідачем земельну ділянку у власність в порядку спадкування та маючи намір самостійно господарювати на ній, повідомив про це орендаря, та не отримавши відповіді на своє звернення, скористався своїм правом, поставивши питання про розірвання спірного договору з зазначеної підстави, але суд першої інстанції на вказані обставини належної уваги не звернув, та за відсутності жодних доказів на підтвердження наявності підстав, передбачених, ст. 651 ЦК України, безпідставно вніс зміни до спірного договору, відмовивши в задоволенні заявлених позивачем ОСОБА_6 вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, в даному випадку ухвалене судом першої інстанції у справі рішення не відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову ОСОБА_6 та задовольняючи зустрічні позовні вимоги СВК «Україна», суд першої інстанції виходив із того, що в спірному Договорі оренди земельної ділянки чітко не визначено у якості підстав для його обов'язкового розірвання зміну власника землі, а викладення п. 36 цього Договору в новій редакції забезпечить врахування та захист інтересів кожної із сторін Договору.

Однак, із такими висновками районного суду судова колегія погодитися не може, оскільки ці висновки в даному випадку є помилковим і таким, що не ґрунтується на законі.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового інтересу.

Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути: припинення правовідношення.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Підстави для зміни або розірвання договору визначені законодавцем у ст. 651 ЦК України.

Відповідно до вказаної правової норми зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України).

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (ч. 3 ст. 651 ЦК України).

Згідно ст. 653 ЦК України у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі» від 6 жовтня 1998 року № 161-XIV (далі: Закон № 161-XIV).

За змістом ст. 1 вказаного Закону оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Об'єктами оренди землі є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності (ст. 3 Закону № 161-XIV).

Відповідно до ст. 6 Закону № 161-XIV орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку (ч. 1 ст. 16 Закону № 161-XIV).

Відповідно до ст. 30 Закону № 161-XIV зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін.

У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

Підстави для припинення договору оренди землі визначені законодавцем у ст. 31 Закону України «Про оренду землі».

Відповідно до коментованої статті договір оренди землі припиняється в разі:

закінчення строку, на який його було укладено;

викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом;

поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря;

смерті фізичної особи-орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки;

ліквідації юридичної особи-орендаря;

відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем;

набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці;

припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів оренди землі, укладених у рамках такого партнерства).

Договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом.

Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом.

Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Згідно ч. 1 ст. 32 Закону № 161-XIV на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

За правилами ч. 4 ст. 32 Закону № 161-XIV перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Наслідки припинення або розірвання договору оренди землі передбачені у ст. 34. Закону України «Про оренду землі», згідно якої у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця.

За змістом ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавець), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

За приписами ст.ст. 1296 - 1298 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

За змістом ст.ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання та місцезнаходження майна.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Як зазначено в ст. 1 ЗК України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується.

Відповідно до ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі прийняття спадщини та мають право самостійно господарювати на землі (п. «г» ч. 1 ст. 81, п «б» ч. 1 ст. 90 ЗК України).

За приписами ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яким в розумінні цього Закону є - земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення.

Відповідно до ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, - право власності на нерухоме майно.

При цьому ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» прямо передбачено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Як встановлено по справі, батько позивача за первісним позовом ОСОБА_4 відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_4, виданого на підставі рішення Огіївської сільської ради Сахновщинського району Харківської області № 6 від 26.03.2001 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 18.02.2002 року за № 854, був власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 4,0859 га. у межах згідно з планом, кадастровий номер: НОМЕР_2, розташованої на території Огіївської селищної ради Сахновщинського району Харківської області.

01 березня 2007 року між ОСОБА_4 як орендодавцем та СВК «Україна» як орендарем було укладено Договір оренди земельної ділянки, згідно якого він передав, а орендар прийняв в строкове платне користування (на 10 років) належну йому земельну ділянку площею 4,0859 га. для сільськогосподарського використання (а.с. 6-7, 8).

Вказаний Договір оренди земельної ділянки зареєстрований у Сахновщинському районному відділенні ХРФ ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 08.10.2008 року за № 24.

За життя ОСОБА_4 було складено заповіт, посвідчений секретарем виконкому Огіївської сільської ради Сахновщинського району Харківської області 13.04.2010 року за реєстровим № 23, відповідно до якого останній на випадок своєї смерті заповів належне йому майно, зокрема, вищезазначену земельну ділянку площею 4,0859 га, своєму синові - позивачу ОСОБА_3 (а.с. 9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року спадкодавець ОСОБА_4 помер.

28 січня 2014 року державним нотаріусом Сахновщинської державної нотаріальної контори Харківської області Серьогіною О.М. позивачу ОСОБА_3 було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті його батька ОСОБА_4, а саме: на земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 4,0859 га., кадастровий номер: НОМЕР_2, розташовану на території Огіївської селищної ради Сахновщинського району Харківської області (а.с. 9).

Того ж дня, тобто 28 січня 2014 року, право приватної власності позивача ОСОБА_3 на вищезазначену земельну ділянку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 4445937, а відтак з цього моменту він набув повне право щодо володіння, користування та розпорядження успадкованою земельною ділянкою (а.с. 10).

У пункті 36 Договору оренди земельної ділянки, укладеного 01 березня 2007 року між спадкодавцем ОСОБА_4 та орендарем СВК «Україна», сторони передбачили, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи є підставою для зміни умов або розірвання цього договору.

При цьому зазначений пункт Договору будь-ким із його учасників не оспорювався й у встановленому законом порядку недійсним не визнавався.

По справі також встановлено, що після оформлення свого права власності на успадковану земельну ділянку позивач ОСОБА_3 25 лютого 2014 року направив на адресу СВК «Україна» листа, в якому повідомив орендаря про офіційне набуття права власності на цю земельну ділянку та з посиланням на п. 36 Договору оренди земельної ділянки просив останнього припинити її використання та повернути йому (а.с. 11).

Однак, не зважаючи на це, відповідач СВК «Україна» продовжує використовувати орендовану земельну ділянку в своїх інтересах, що представником відповідача визнається й не заперечується.

При цьому будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження того, що орендар - СВК «Україна» звертався до нового власника орендованої земельної ділянки щодо зміни умов договору оренди землі, укладеного з попереднім власником, а також того, що це питання взагалі розглядалося чи вирішувалося сторонами, як те передбачено ч. 1 ст. 651 ЦК України, матеріали цивільної справи не містять і таких доказів до суду апеляційної інстанції відповідачем - СВК «Україна» також не представлено.

Не представлено відповідачем СВК «Україна» до суду й будь-яких об'єктивних доказів на підтвердження того, що з боку позивача ОСОБА_3 чи попереднього власника орендованої земельної ділянки мали місце істотні порушення спірного Договору оренди земельної ділянки, а відтак і наявності підстав, передбачених ч. 2 ст. 651 ЦК України, ст. 30 Закону України «Про оренду землі», а також п. 32 вказаного Договору для судового втручання в правовідносини сторін та внесення змін до умов цього Договору без взаємної згоди останніх.

При цьому як посилання позивача за зустрічним позовом СВК «Україна» так і суду першої інстанції в ухваленому ним по справі рішенні, яке є предметом апеляційного оскарження, на те, що в пункті 36 спірного Договору оренди земельної ділянки від 01.03.2007 року чітко не визначено у якості підстав для його обов'язкового розірвання зміну власника землі, судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскільки зміст цього пункту в повній мірі відповідає пункту 40 Типового договору оренди землі, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 року № 220, та ніякого двозначного тлумачення не містить, у зв'язку з чим позивач ОСОБА_3, як новий власник орендованої відповідачем земельної ділянки, обгрунтовано скористався своїм правом та ініціював питання про одностороннє дострокове розірвання Договору оренди земельної ділянки від 01.03.2007 року, укладеного його батьком ОСОБА_4, на підставі п. 36 цього договору.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 19 травня 2015 року, ухвалене по справі, не може бути визнане законним, обґрунтованим, а тим паче справедливим, а тому судова колегія вважає за необхідне на підставі п.п. 1-4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_3, розірвати Договір оренди земельної ділянки б/н від 01.03.2007 року, укладений між ОСОБА_4 та СВК «Україна», зареєстрований у Сахновщинському районному відділенні ХРФ ДЗК 08.10.2008 року за № 24, щодо земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 4,0859 га., кадастровий номер: НОМЕР_2, розташованої на території Огіївської селищної ради Сахновщинського району Харківської області, яка належала ОСОБА_4 згідно Державного акту на право власності на землю серії НОМЕР_4, виданого на підставі рішення Огіївської сільської ради Сахновщинського району Харківської області № 6 від 26.03.2001 року, та зобов'язати орендаря - СВК «Україна» повернути зазначену земельну ділянку її новому власнику - ОСОБА_3, а також відмовити в задоволенні зустрічного позову СВК «Україна», за його безпідставністю.

Що ж стосується питання судових витрат по справі, то це питання судова колегія вирішує відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 11, 15, 16, 182, 202, 316, 317, 321, 328, 626, 627, 651, 653, 792, 1216-1218, 1220, 1296-1298 ЦК України, ст.ст. 1, 78, 90 ЗК України, ст.ст. 1, 3, 6, 13, 16, 30, 31, 32, 34 Закону України «Про оренду землі, ст.ст. 2, 3, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 року № 220, ст. ст. 1, 3, 4, 10, 11, 58, 59, 60, 213, 214, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 19 травня 2015 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_3 - задовольнити в повному обсязі.

Розірвати Договір оренди земельної ділянки б/н від 01.03.2007 року, укладений між ОСОБА_4 та Сільськогосподарським виробничим кооперативом «Україна», зареєстрований у Сахновщинському районному відділенні ХРФ ДЗК 08.10.2008 року за № 24, щодо земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 4,0859 га., кадастровий номер: НОМЕР_2, розташованої на території Огіївської селищної ради Сахновщинського району Харківської області, яка належала ОСОБА_4 згідно Державного акту на право власності на землю серії НОМЕР_4, виданого на підставі рішення Огіївської сільської ради Сахновщинського району Харківської області № 6 від 26.03.2001 року.

Зобов'язати Сільськогосподарський виробничий кооператив «Україна» повернути зазначену земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 4,0859 га., кадастровий номер: НОМЕР_2, розташовану на території Огіївської селищної ради Сахновщинського району Харківської області, її новому власнику - ОСОБА_3.

У задоволенні зустрічного позову Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Україна» до ОСОБА_3 про внесення змін до Договору оренди земельної ділянки б/н від 01.03.2007 року - відмовити.

Стягнути з Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Україна» на користь ОСОБА_3 судові витрати, понесені ним по справі, а саме: 121 (сто двадцять одну) грн. 80 коп. судового збору, сплаченого за подачу апеляційної скарги.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: