АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2015 р. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Усика Г.І.

суддів - Борисової О.В., Соколової В.В.

при секретарі - Троц В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2015 року у справі за позовом Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України»до ОСОБА_1 про стягнення коштів за навчання,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 р. ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України» (надалі Тернопільський державний медичний університет) звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за навчання.

На обґрунтування своїх вимог зазначав, що 31.07.2006 р. відповідач був зарахований до Тернопільського державного медичного університету на бюджетну форму навчання. 01.09.2006 р. між позивачем та ОСОБА_1 укладено угоду № 06077 про підготовку фахівців із вищою освітою, відповідно до якої відповідач зобов'язувався відшкодувати вартість навчання у разі його відмови відпрацювати за направленням не менше трьох років.

Відповідно до протоколу засідання комісії з персонального розподілу спеціалістів, які закінчують Тернопільський державний медичний університет від 26.10.2011 р., ОСОБА_1 був направлений на роботу в поліклініку № 1 Голосіївського району м. Києва на посаду лікаря загальної практики - сімейного лікаря, а 18.11.2012 р. отримав погодження МОЗ України № 11.02-10/20/35921 про зміну місця призначення на роботу - до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Голосіївського району м. Києва на посаду лікаря загальної практики-сімейного лікаря.

Справа № 759/3021/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/11071/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Борденюк В.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції: Усик Г.І.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 після закінчення навчання не з'явився на роботу за направленням, позивач просив стягнути з нього кошти за навчання у розмірі 96 383, 70 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03.07.2015 р. позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Тернопільського державного медичного університету кошти за навчання в сумі 96 383, 70 грн. та судовий збір на користь держави у розмірі 963, 83 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог Тернопільського державного медичного університету, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що суд не урахував, що частину 2 статті 52 Закону України «Про вищу освіту», відповідно до якої випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України було виключено в редакції Закону від 01.07.2014 р. В прикінцевих та перехідних положеннях цього Закону на Кабінет Міністрів України покладався обов'язок забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших центральних органів виконавчої влади у відповідність з цим Законом.

У зв'язку з наведеним вважав такими, що не відповідає вимогам закону положення пунктів 4, 6, 14 та 17 Порядку працевлаштування випускників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 р., а також постанову Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 р. №216, якою внесені зміни до п.3 постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 року №992, наступного змісту «Порядок, затверджений пунктом 1 цієї постанови, поширюється на осіб, що навчаються за спеціальностями медичного профілю».

Вказував на те, що суд не звернув увагу, що відповідно до ст.53 Конституції України він має право на здобуття вищої освіти безкоштовно, а тому вимоги позивача про стягнення коштів на відшкодування його навчання є незаконними.

Крім того посилався на те, що керівництво амбулаторії №7 КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Голосіївського району м. Києва безпідставно відмовило у звільненні його з роботи за власним бажання за ст.38 КЗпП України у зв'язку з продовженням навчання у Польщі.

Відмова у звільненні з роботи у зв'язку з навчанням, а також вимоги відповідача про відшкодування навчання не відповідають національної Концепції безперервної медичної освіти, затвердженої наказом МОЗ України від 07.07.2-009 р. №484 «Про затвердження змін до положення про проведення іспитів на передатестаційних циклах», яким серед можливих варіантів безперервного навчання є професійне стажування різної тривалості у закладах післядипломної освіти.

Також не погоджувався з наданим позивачем розрахунком суми відшкодування вартості навчання.

В судовому засіданні представники ОСОБА_1 просили задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній підстав.

Представник Тернопільського державного медичного університету в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи позивач був повідомлений належно.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до наказу № 109-Д від 31.07.2006 р. ОСОБА_1зараховано до Тернопільського державного медичного університету за держзамовленням.

01.09.2006 р. між позивачем та відповідачем укладено угоду № 06077 про підготовку фахівців з вищою освітою, відповідно до якої ОСОБА_1 зобов'язувався після закінчення університету прибути на місце працевлаштування відповідно до направлення і відпрацювати не менше трьох років по закінченню навчання в інтернатурі, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати вартість навчання в установленому порядку.

Відповідно до протоколу від 26.10.2011 р. засідання комісії з персонального розподілу спеціалістів, які закінчують Тернопільський державний медичний університет у червні 2012 р., ОСОБА_1 направлено на роботу у поліклініку №1 Голосіївського району м. Києва.

18.11.2013 р. ОСОБА_1 отримав погодження МОЗ України №11.02.-10/20/35921, відповідно до якого, його призначено на роботу до КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Голосіївського району м. Києва, однак відповідач за направленням не працював.

Згідно розрахунку Тернопільського державного медичного університету вартість фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2012 р. без виплати стипендії становить 75 527, 49 грн. Крім того ОСОБА_1 за період з вересня 2006 р. по червень 2012 р. отримав 20 856, 21 грн. стипендії.

Задовольняючи позовні вимоги Тернопільського державного медичного університету, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1, закінчивши бюджетну форму навчання у Тернопільському державному медичному університеті, в порушення вимог законодавства та укладеної між сторонами угоди, відмовився працювати за місцем направлення, що є підставою для стягнення з нього витрачених державою коштів за навчання.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

З листа директора Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Голосіївського району м. Києва від 06.02.2015 р. № 318 убачається, що ОСОБА_1 з 01.08.2014 р. і по 05.02.2015 р. на роботу не з'явився, причини його відсутності не повідомив, у зв'язку з чим відповідно до наказу №21 від 05.02.2015 р. був звільнений з займаної посади за п.4 ст.40 КЗпП України.

В письмових запереченнях на позов відповідач вказував на те, що звільнення з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України є незаконним, оскільки роботодавець зобов'язаний був його звільнити за власним бажанням за ст.38 КЗпП України у зв'язку з вступом на навчання до Медичного колегіуму ім. Людвіга Ридигера в Бидгощі при Університеті Миколая Коперника (м. Торунь, Польща).

Перевіряючі зазначені обставини справи, а також доводи апеляційної скарги про незаконність укладеної між сторонами угоди на підготовку фахівця із вищою освітою №06077 від 01.09.2006 р., колегія суддів приходить до висновку, що укладена між сторонами угода не визнана недійсною та, що відповідач не оскаржував його звільнення з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України.

Крім того з довідки декана медичного факультету Медичного коледжу ім. Людвіка Ридигера в Бидгощі Університету Міколая Коперніка в Торуні від 23.06.2014 р. убачається, що ОСОБА_1 був кваліфікований на здійснення в 2014-2015 навчальному році для нострифікації диплому і звання лікаря.

Нострифікація диплому і звання лікаря в даному випадку передбачає процедуру визнання та встановлення рівня знань і кваліфікації ОСОБА_1 в Республіці Польща за дипломом, отриманим в Україні для подальшого навчання та роботи в будь-якій країні Євросоюзу.

Таким чином твердження відповідача про те, що він не приступив до роботи за призначенням з поважних причин, у зв'язку з вступом на навчання за кордоном з подальшим його наміром повернутися в Україну, є непереконливими.

Безпідставними є і посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідно до Закону України № 1556-VІІ від 01.07.2014 частину 2 ст.52 Закону України «Про освіту» виключено, оскільки правовідносини між сторонами виникли у 2006 р. за діючої на той час редакції ст.52 Закону України «Про освіту».

Крім того ст. 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов'язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації відпрацювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання.

Виходячи із положень п.п. 8, 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, випускник вищого навчального закладу зобов'язаний відпрацювати за місцем призначення не менш трьох років, а в разі неприбуття за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його за ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 повинен відшкодувати Тернопільському державному медичному університету вартість навчання.

Твердження представників відповідача про невідповідність наданого позивачем розрахунку розміру витрат на навчання є безпідставним, оскільки не містить будь яких обґрунтованих доводів та відповідних доказів, які ставили б під сумнів зазначений розрахунок.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому відсутні підстави для її задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, відхилити, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: Судді: