Справа № 447/2800/13 Головуючий у 1 інстанції: Березюк Г.М.
Провадження № 22-ц/783/1773/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2015 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Гриновця Б.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Ванівського О.М.

при секретарі: Жукровській Х.І.,

з участю: відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 24 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, -

в с т а н о в и л а:

рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 24 грудня 2014 року в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_5.

У поданій апеляційній скарзі вказує, що судом першої інстанції при ухваленні зазначеного рішення неповно зясовано обставини, які мають важливе значення у справі та порушено норми матеріального і процесуального права. Зокрема зазначає, що суд першої інстанції, всупереч ч.4 ст.10 ЦПК України, не сприяв обєктивному встановленню обставин справи та збиранню і поданню доказів сторонами. Більше того, судом безпідставно відхилено клопотання про долучення письмових пояснень відповідача ОСОБА_6 та клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи. Крім того, вказує, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку щодо підстав звернення ОСОБА_4 із позовом та не врахував, що довіреність на представлення нотаріусу заяви про надання згоди на вчинення правочину позивач жодному із відповідачів не надавала. Звертає увагу апеляційного суду також на те, що судом першої інстанції безпідставно відхилено і не взято до уваги показів допитаних під час розгляду справи свідків.

На підставі вказаного, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Під час розгляду апеляційної скарги апелянт підтримав подану апеляційну скаргу, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та апеляційній скарзі обставинам.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник проти задоволення апеляційної скарги заперечили, зазначивши, що вважають таку необґрунтованою та безпідставною.

Відповідач ОСОБА_6 у судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений про місце, дату та час розгляду апеляційної скарги, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що позивач та її представник не довели суду наявність обману, фактично учасником оспореного договору позивач не була та, давши згоду на відчуження спільного майна подружжя, на власний розсуд розпорядилася таким.

Встановлено, що 20.06.2003 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: Львівська область, Миколаївський район, с. Держів, вул. Бандери, 3, посвідчений державним нотаріусом Миколаївського району ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за №1592 (справа №2-5/11, т.1 а.с.10).

Зазначений будинок належав ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 16.09.1998 року (справа №2-5/11, т.1 а.с.71).

Згідно ч.ч.1, 2 ст.243 ЦК УРСР (в редакції на момент укладення оспореного договору) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Частиною 3 ст.244 ЦК УРСР (в редакції на момент укладення оспореного договору) передбачено, що до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила ст.227 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, 28.03.1973 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено шлюб (справа №2-5/11, т.1 а.с.158).

Відповідно до ч.1 ст.22 КпШС УРСР (в редакції на момент укладення оспореного договору) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Частинами 1, 2 ст.23 КпШС УРСР (в редакції на момент укладення оспореного договору) майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Крім того, згідно п.34 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 14.06.1994 року угоди про відчуження або заставу спільного майна подружжя, які потребують обов'язкового нотаріального посвідчення, можуть бути посвідчені державним нотаріусом лише при наявності згоди другого з подружжя, висловленої у письмовій формі, та з дотриманням інших правил, викладених у пп.52-53 цієї Інструкції.

Абзацами 2, 3 п.52 зазначеної інструкції закріплено, що справжність підпису на заяві другого з подружжя про згоду на відчуження жилого будинку (частини будинку), квартири повинна бути засвідчена нотаріальним органом або організацією, в якій він працює чи навчається, житлово-експлуатаційною конторою (управлінням будинками), правлінням житлово-будівельного кооперативу за місцем його проживання або адміністрацією стаціонарного лікувального закладу, в якому він перебуває на лікуванні. Засвідчувати справжність підпису не потрібно, якщо чоловік або дружина відчужувача прийде до державної нотаріальної контори і особисто подасть державному нотаріусу заяву про згоду на відчуження. У цьому випадку державний нотаріус установлює особу заявника, перевіряє справжність його підпису, про що робить відмітку на заяві і вказує назву документа, який посвідчує особу, номер, дату видачі і назву установи, що його видала. Якщо в заяві другого з подружжя про згоду на відчуження жилого будинку (частини будинку) або квартири вказано, кому персонально (прізвище, ім'я, по батькові громадянина, назва організації) він погоджується продати чи подарувати спільно набутий будинок (частину будинку), квартиру, чи вказано ціну та інші умови продажу, державний нотаріус при посвідченні договору відчуження обов'язково перевіряє, як додержано умов, вказаних у такій заяві.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач надала передбачену чинним на момент укладення оспореного договору законодавством згоду на «подарування її чоловіком» спільного майна подружжя у формі заяви. Справжність її підпису при цьому засвідчена секретарем виконкому Держівської сільської ради (справа №2-5/11, т.1 а.с.77).

Покликаючись на ст.57 ЦК УРСР чинного на момент укладення оспореного договору дарування, позивач та її представник у позовній заяві та апеляційній скарзі зазначають, що такий був укладений внаслідок обману дарувальником своєї дружини ОСОБА_4 щодо правової природи укладеного договору. Крім того, зазначають, що обман полягав також в тому, що ОСОБА_6, всупереч волі позивача, без її доручення, подав її заяву про надання згоди на відчуження спільного майна нотаріусу.

Відповідно до ч.1 ст.57 ЦК УРСР (в редакції на момент укладення оспореного договору) угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Абзацами 1, 2 п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.1978 року (в редакції на момент укладення оспореного договору) передбачено, що при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст.57 ЦК суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається.

Таким чином, колегія суддів вважає, що згідно вимог матеріального права, що діяли на момент укладення оспореного договору дарування та відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України обовязок доведення підставності позову, зокрема наявності обману покладається на позивача.

Як вбачається із заяви позивача від 20.06.2013 року, адресованої Миколаївській державній нотаріальній конторі, ОСОБА_4 надала згоду на «подарування моїм чоловіком, ОСОБА_6 житлового будинку разом із господарськими будівлями… нашому сину ОСОБА_2» (справа №2-5/11, т.1 а.с.77).

Відтак, колегія суддів вважає, що у вказаній заяві чітко, однозначно, загальнозрозуміло виражено волю позивача щодо надання згоди саме на укладення оспореного договору, а тому колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що відповідач ОСОБА_6 ввів позивача в оману стосовно правової природи укладеного договору та те, що ОСОБА_4 вважала, що надає згоду на укладення договору довічного утримання, оскільки останньою чітко зазначено у згаданій заяві, згоду на укладення якого договору вона надає.

Щодо покликання апелянта на те, що обман полягав зокрема і в тому, що відповідач ОСОБА_6 подав без її згоди та довіреності вказану вище згоду до нотаріальної контори, колегія суддів відхиляє, оскільки чинне на момент укладення оспореного договору законодавство не передбачало необхідність додаткової згоди, розпорядження та/або спеціального доручення, довіреності на подання такої заяви, оскільки така могла бути подана або особисто заявником або не особисто за умови засвідчення справжності підпису заявника у встановленому порядку. Вимога ж щодо посвідчення справжності підпису ОСОБА_4 була дотримана. Крім того, зазначена заява була адресована Миколаївській державній нотаріальній конторі. При цьому, умовою подання такої заяви до нотаріальної контори не особисто заявником було посвідчення справжності її підпису.

На підставі вказаного, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції сформовані на підставі повно та всебічно досліджених матеріалів справи, з наданням обєктивної оцінки всім можливим доказам у справі. Такі висновки в повній мірі відповідають обставинам справи, ґрунтуються на підставі правильно застосованих норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують. Відтак колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскарженого рішення суду.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

При цьому, згідно ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а оскаржене рішення залишити без змін.

Керуючись 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.308, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 24 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Б.М.Гриновець

Судді: М.Я.Богонюк

ОСОБА_8