Справа № 357/9315/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2015 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Дмитренко А. М. ,

при секретарі - Бондаренко Н. В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Білій Церкві залі суду № 1 справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, 3-я особа: ОСОБА_4, про визнання недійсним заповіту,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 16.01.2015 року помер його батько ОСОБА_5, за життя позивач разом з батьком збудував будинок АДРЕСА_1 та надвірні споруди, разом побудували майстерню, де позивач працює до цього часу, ще в 2007 році батько залишив заповіт, написаний від руки власноручно, за яким все майно заповів позивачу, після цього 29.02.2008 року батько знову склав заповіт на ім'я позивача, згідно якого будинок АДРЕСА_1 та прилеглі до нього господарські будівлі знову заповів позивачу, цей заповіт було посвідчено секретарем Фурсівської сільської ради І.А.Лисим та зареєстровано в реєстрі за № 344. Після смерті батька позивач звернувся до нотаріальної контори для оформлення спадщини за заповітом, але приватний нотаріус Озадовська О.М. повідомила, що спадкову справу відкрито за іншим заповітом, який залишено батьком на ім'я відповідачів. Батько за життя не складав іншого заповіту на випадок своєї смерті, крім того, відповідачі практично не бували у батька, не надавали йому належної допомоги, не утримували його матеріально та не доглядати за ним в останні роки його життя, отже у батька не було жодних підстав, причин, мотивів чи внутрішніх переконань складати заповіт на користь відповідачів. Батько був людиною похилого віку, мав суттєві розлади здоров'я, за життя у нього спостерігалося порушення сприйняття, мислення, емоцій, інтелекту та пам'яті, до смерті він хворів на ряд інших захворювань, які в сукупності могли вплинути на усвідомлення ним значення своїх дій або ж керування ними. А тому позивач просив суд визнати з цих підстав недійсним заповіт, як розпорядження на випадок смерті, складений ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнала та пояснила, що батько склав інший заповіт сам без ніякого тиску або стороннього впливу, оскільки позивач після того, як батько заповів йому будинок в с. Фурси, перестав спілкуватися з батьком, не доглядав його, не надавав необхідної допомоги, батько до смерті чудово все розумів, багато читав, дивився телевізор, цікавився подіями в державі, він ніколи не хворів на такі захворювання, які б могли вплинути на його психічний стан, він тільки переніс запалення легенів, останнім часом скаржився на те, що болять ноги, тому йому періодично ставили крапельниці.

Відповідач ОСОБА_3 позов також не визнав та пояснив, що він з матір'ю ОСОБА_8 весь час проживали з дідом, оскільки іншого житла вони не мають, дід до останнього чудово все розумів, багато читав, грав в шахи, скаржився тільки на те, що в нього болять ноги, дід склав інший заповіт, оскільки позивач перестав з ним спілкуватися, надавати допомогу.

Представник відповідачів позов не визнав, пояснив, що позивачем не надано доказів в обґрунтування його позовних вимог про визнання заповіту недійсним з тих підстав, що спадкодавець не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними в момент посвідчення заповіту на ім'я відповідачів.

3-я особа ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень.

Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, покази свідків, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, по справі встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_5, який проживав та був зареєстрований АДРЕСА_1, що стверджується копією свідоцтва про його смерть та копією довідки Фурсівської сільської ради від 16.01.2015 року № 260.

Згідно вказаної довідки, разом зі спадкодавцем на день його смерті за адресою: АДРЕСА_1 були зареєстровані: син ОСОБА_4, онук ОСОБА_3, син ОСОБА_1, невістка ОСОБА_8, онука ОСОБА_9 та правнук ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2.

З матеріалів спадкової справи № 1/2015, яку надано на запит суду приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Озадовською Оленою Миколаївною, вбачається, що після смерті ОСОБА_5 із заявами про прийняття спадщини звернулися до нотаріуса: дочка спадкодавця ОСОБА_2 15.01.2015 року; онук ОСОБА_3 10.02.2015 року; син спадкодавця ОСОБА_1 08.06.2015 року; син ОСОБА_4 10.06.2015 року, що стверджується копіями їх заяв в матеріалах спадкової справи, де знаходяться також копії всіх документів, які підтверджують родинні стосунки спадкодавця та спадкоємців.

За ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

А згідно ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За положеннями ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

В судовому засіданні встановлено, що спадкодавець 29.02.2008 року склав заповіт, згідно якого заповів належний йому житловий будинок з прилеглими до нього господарськими спорудами по АДРЕСА_1 ОСОБА_1, що слідує з копії цього заповіту, який було посвідчено секретарем Фурсівської сільської ради Білоцерківського району ОСОБА_6, зареєстровано в реєстрі за № 344.

З матеріалів справи вбачається, що 28.11.2012 року ОСОБА_5 своєю заявою, справжність підпису якого на заяві засвідчив секретар Фурсівської сільської ради ОСОБА_6, скасував заповіт, посвідчений від його імені 29.02.2008 року, що слідує з копії зави, яку було зареєстровано в реєстрі за № 05-05-61.

А 26.06.2013 року від імені ОСОБА_5 посвідчено секретарем Фурсівської сільської ради Лисим І.А. заповіт, згідно якого він заповів все належне йому майно в рівних частинах дочці ОСОБА_2 та онуку ОСОБА_3, заповіт підписано власноручно ОСОБА_5, на що вказано в тексті заповіту, також зазначено, що заповіт до підписання прочитаний заповідачем, що стверджується копією цього заповіту, який зареєстровано в реєстрі за № 49/05-05.

Згідно копії Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру /заповіти/спадкові договори/ від 15.01.2015 року, заповіт від імені ОСОБА_5, посвідчений 29.02.2008 року, скасований за заявою 53874979 від 28.11.2012 року; заповіт від 26.06.2013 року, номер в реєстрі 49/05-05, стан -чинний.

Відповідно до ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни.

Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто.

Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться у порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту.

Отже, враховуючи вищенаведені положення, заповіт, складений на ім'я позивача, було скасовано самим спадкодавцем, а чинним є останній заповіт, посвідчений 26.06.2013 року на ім'я відповідачів, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5 у визначеному законом порядку.

Позивач звертається до суду з позовом про визнання цього заповіту недійсним, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що спадкодавець на момент посвідчення заповіту за станом здоров'я не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Згідно зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно положень ст.202 ЦК України заповіт є одностороннім правочином.

За ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Так, за ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину вимог , які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу.

В ст.203 ЦК України вказано на те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

В п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначається, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та /або/ не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припускати, що особа не розуміла значення своїх дій і /або/ не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Як роз'яснено в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Згідно з ч.1 ст.143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.145 ЦПК України призначення експертизи є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи є обов'язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

В судовому засіданні позивач, представник позивача відмовилися від призначення посмертної судово-психіатричної експертизи для визначення психічного стану спадкодавця на момент посвідчення оспорюваного заповіту, про що суду надано письмову заяву, наслідки відмови від проведення експертизи судом були роз'яснені.

Для обґрунтування позовних вимог позивач, його представник посилалися на покази свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, які давно знайомі з позивачем, добре знали покійного ОСОБА_5, в суді показали, що останнім часом ОСОБА_5 їх не впізнавав, коли вони заходили до позивача, їм відомо про те, що будинок по АДРЕСА_1 будував позивач разом з батьком, на подвір'ї збудовано майстерню, де позивач з батьком працювали, відносини між ними були нормальні.

Свідок ОСОБА_13 -сусід покійного ОСОБА_5, показав, що відносини між позивачем та батьком були нормальні до того часу, поки не приїхала відповідачка, сварки відбувалися між позивачем та відповідачкою ОСОБА_2, сама відповідачка говорила про неадекватну поведінку їхнього батька, у свідка деякий час навіть зберігалися документи на будинок ОСОБА_5, а потім ці документи сам ОСОБА_5 віддав позивачу на зберігання.

Але покази свідків ніяким чином не підтверджують тих обставин, що в момент посвідчення оспорюваного заповіту спадкодавець ОСОБА_5 був у такому стані, що не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними.

Крім того, в судовому засіданні надав покази свідок ОСОБА_6 -секретар Фурсівської сільської ради, який посвідчував обидва заповіти від імені ОСОБА_5, який показав, що ОСОБА_5 в 2012 році прийшов сам до сільської ради і попросив скасувати заповіт на ім'я позивача, через деякий час в 2013 році він звернувся, щоб посвідчити заповіт на інших спадкоємців, його привозив онук ОСОБА_5, оскільки дідусь погано ходив, спадкодавець сам продиктував текст заповіту, прочитав, особисто його підписав, поводив себе повністю адекватно.

Свідок ОСОБА_14, який постійно спілкувався з ОСОБА_5 з 2008 року, показав, що він возив спадкодавця на прийом до начальника лісгоспу, де він виписував дрова, ОСОБА_5 сам проплачував кошти в бухгалтерії, останнім часом по два рази на тиждень він возив ОСОБА_5 до дочки ОСОБА_2 у м. Білу Церкву помитися, він був повністю адекватним, багато читав, вирішував кросворди.

Свідок ОСОБА_16 -сусідка покійного ОСОБА_5, показала, що він до останнього приходив до неї телефонувати, вони часто спілкувалися, вона жодного разу не бачила, щоб ОСОБА_5 поводив себе неадекватно.

Покази цих свідків не суперечать зібраним по справі доказам, а тому приймаються судом до уваги.

З наданої представником позивача амбулаторної картки ОСОБА_5 вбачається, що 01.07.2013 року він звертався до Білоцерківської центральної районної лікарні з приводу захворювання легень, встановлено діагноз -правобічна пневмонія, призначено відповідне лікування.

Будь-яких інших медичних документів щодо стану здоров'я спадкодавця суду не надано.

А тому суд вважає, що відсутні належні докази, які б підтверджували ті обставини, що спадкодавець в момент посвідчення заповіту 26.06.2013 року не усвідомлював за станом здоров'я значення своїх дій та не міг керувати ними, тоді як за приписами ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки позивачем не надано належних доказів в обгрунтування позовних вимог, то суд відмовляє в задоволенні цього позову.

Враховуючи все наведене та керуючись ст.ст. 16, 202, 203, 215, 225, 1217, 1223, 1233, 1254, 1257, 1268, 1269,1270 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 143, 145, 209, 212-215 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 Віталійовича- відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А. М. Дмитренко